Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-21 00:00:00

позивачка в судовому засіданні змінені позовні вимоги підтримала та просить визнати квартиру [ADDRESS] обєктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON]; поділити майно, придбане в шлюбі та під час спільного проживання, виділивши їй ? частину та стягнути з відповідача в її користь компенсацію вартості ? частини автомобіля ВАЗ-2106, державний номерний знак [NUMBER] в сумі 8000 грн, меблів в сумі 20600 грн. та ? частину вартості квартири [ADDRESS], як компенсацію частки у праві спільної сумісної власності подружжя та судові витрати. Представники позивачки позовні вимоги підтримали та просять позов задоволити в повному обсязі. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечили та просять в позові відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, висновок експертизи, заслухавши пояснення свідків, вважає, що позов слід задоволити частково з наступних підстав. Позивачка 16 листопада 1996 року зареєструвала шлюб з відповідачем. В шлюбі у них народилась дочка [PERSON], [INFO]. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 19 жовтня 2004 року шлюб між сторонами розірвано, однак вони продовжували проживати разом однією сімєю до березня 2008 року, що ствердили сторони в судовому засіданні. За час шлюбу сторони в 2002 році придбали автомобіль ВАЗ 2106, державний номерний знак [NUMBER], в технічному паспорті якого вказано, що позивачка має право управляти ним. Під час розгляду справи в суді сторони дійшли згоди, що вартість автомобіля становить 16000 грн., а оскільки автомобіль знаходиться в користуванні відповідача, то сторони домовились, що відповідач повинен сплатити позивачці половину вартості автомобіля в сумі 8000 (вісім тисяч) грн., які відповідачем внесені на депозитний рахунок. Після одруження сторони проживали в належній відповідачу квартирі [ADDRESS], яку останній купив до одруження згідно договору купівлі-продажу від 31.05.1995 року і сторони зробили в ній ремонт. 30. 01.2004 року відповідач згідно договору купівлі-продажу продав вказану квартиру за 11\~275 грн. [PERSON], що стверджується копією довору, але сторони проживали вній до літа 2004 року по домовленості з покупцем. Тому твердження позивачки та її представників про продаж згаданої квартири за 15 тисяч доларів, які вклали в будівництво нежитлового приміщення по вул. С.Стрільців,58а, суд до уваги не бере, оскільки вони спростовуються вказаним договором, а інших доказів судом не здобуто. В кінці літа 2004 року сторони із проданої квартири переїхали проживати до особняка матері позивачки [PERSON] в якій провели ремонт за частину грошей отриманих від продажу квартири. Крім того в кінці лютого 2004 року сторони, після продажу квартири, купили новий автомобіль марки «ВАЗ-2106», який зареєстровано в Коломийському ВРЕР 05.03.2004 року і потратили частину грошей від продажу квартири на його придбання. Будівництво торгового маркету та готелю по вул. С.Стрільців, 58а в м. Коломия здійснювала приватна фірма «Діоніс», власником та засновником якої є [PERSON] і твердження представників позивачки, що сторони по домовленості із власником ПФ «Діоніс» вирішили будувати і вклали у це будівництво гроші від продажу квартири, жодними доказами не підтверджені і суд вважає їх голослівними. В судовому засіданні позивачка та її представники стверджували, що після розлучення, протягом 2005-2006 років, за час спільного проживання сторони спільною працею та коштами переобладнали другий поверх нежитлової споруди № 58-а по вул. Січових Стрільців в м. Коломия в житлову квартиру : влаштували навісні стелі в 3-х кімнатах, кухні, коридорі, ванній, туалеті; влаштували паркетну підлогу та полакували її; пофарбували стіни; облицювали стіни та підлогу ванної кімнати, кухні та коридору плиткою; влаштували автономне опалення; влаштували троє міжкімнатних дверей; провели електропроводку; влаштували сходи на 2-й поверх; влаштували газопостачання; встановили ванну, унітаз, біде, умивальник та душову кабіну. Проте їхні твердження спростовуються поясненнями свідків, даними ними в судовому засіданні, а саме: [PERSON], майстер, який проводив внутрішні оздоблювальні роботи в приміщенні готелю, суду пояснив, що проводив ремонтні роботи в період з квітня по середину осені 2004 року. Встановлював гіпсокартонні стелі, стіни, сантехніку, міжкімнатні двері, розводку електропроводки по квартирі, фарбував стіни. Всі загальні комунікаційні системи були зроблені. Позивачки жодного разу не бачив в приміщенні, де проводились ремонтні роботи; [PERSON] пояснив, що осінню 2004 року привозив сантехніку та інші будівельні матеріали. Завершили ремонтні роботи в кінці осені 2004 року; [PERSON], брат позивачки, суду пояснив, що внутрішні ремонтні роботи в готелі проводились в 2004 році і він допомогав; [PERSON] пояснив, що відповідач в кінці 2004 року вже проживав в [INFO] і вона була готова до проживання, бо це бачив, забираючи [PERSON] з даної квартири в м. Київ на «помаранчеву революцію». На сходах, які ведуть до квартири, не було поручнів. Відповідно до рішення виконавчого комітету Коломийської міської ради №336 від 19.10.2004 року було затверджено акт Державної комісії по прийманню в експлуатацію закінченого будівництвом торгового маркету та готелю по вул. Січових Стрільців 58а в м. Коломия. Власником вказаної будівлі являлась приватна фірма «Діоніс» відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Коломийської міської ради від 09.11.2004 року. Якщо б не були виконані належним чином всі роботи, то державна комісія не прийняла б в експлуатацію збудований торговий маркет та готель по вул. С.Стрільців, 58-а в м. Коломия, а виконком Коломийської міської ради своїм рішенням не затверджував би Державний акт, про що ствердив в судовому засіданні свідок [PERSON] 17.11.2004 року ПФ Діоніс подарувала відповідачу [PERSON] вказані приміщення відповідно до договору дарування нежитлових будівель (реєстр Д-1053). Після цього відповідач в 2005 році звернувся до Коломийської міської ради із заявою про переведення нежитлового приміщення в житлове. Рішенням Коломийського міськвиконкому № 90 від 19 квітня 2005 року дано дозвіл на реконструкцію готелю під житлову квартиру. В пояснюючій записці до проекту реконструкції готелю під житлову квартиру вказано, що реконструкція полягає в тому, що кімната площею 14,8 кв.м. реконструюється під кухню, санвузол залишається існуючий і три житлові кімнати залишаються. Точки підключення квартири до центрального водопроводу та каналізації, газопроводу та електропостачання залишаються існуючі, до яких було підключено приміщення готелю. Водопостачання та каналізація квартири здійснюється від центрального водопроводу та каналізації, до яких був підключений готель. При необхідності виготовити окремі проекти на водопостачання та каналізацію. Представники позивачки у ході судових засідань стверджували, що у приміщенні № 1 по вул. С.Стрільців 58-а не було електро-, газо-, водопостачання та водовідведення, які спростовуються наведеним у вищевказаній пояснюючій записці. Отже, при наведених доказах суд не знаходить підстав щоб визнати квартиру [ADDRESS] обєктом спільної сумісної власності сторін. У разі поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України є рівними, а тому позивачка має право на половину вартості автомобіля, речей домашнього вжитку та половину вартості квартири. До складу майна, що підлягає поділу включається майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обовязковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільні речі, суди мають застосовувати положення частини 4, 5 ст. 71 СК України щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. В судовому засіданні позивачка та її представники стверджували, що сторони за час спільного проживання придбали кухонний набір вартістю 8000 грн., диван вартістю 6500 грн., шафу для посуду вартістю 2400 грн., тумбу під телевізор вартістю 800 грн., спальний гарнітур виробництва Румунія з натурального дуба вартістю 13500 грн., дитячу кімнату вартістю 8000 грн., який на даний час знаходиться у позивачки, стіл кухонний вартістю 2400 грн., прихожу вартістю 4000 грн., телевізор Соні вартістю 2400 грн., пральну машину автомат вартістю 2400 грн., а всього на суму 50400 грн. Проте, ні позивачкою, ні її представниками не представлено суду жодних підтверджуючих документів про вартість вказаного майна. Крім того, відповідач свтердив, чого не заперечили представники позивачки, що дитяча кімната, телевізор Соні знаходяться у позивачки та крім того заперечив вартість кухонного набору, спального гарнітуру і прихожої, оскільки позивачка їх не купувала і дійсної вартості не знає. Повідомив, що кухонний набір купив за 3840 грн., спальний гарнітур 5000 грн. На який взяв споживчий кредит, прихожу за 1880 грн.. Отже судом встановлено, що спальний гарнітур куплено відповідачем за 5000 грн., які ним взято в кредит і згодом ним же погашений, розподілу не підлягає. Отже придбано майна, суд вважає на загальну суму 37\~120 грн., яке згідно ст.70 ч.1 СК України підлягає поділу між сторонами в рівних частинах, тобто по 1/2 що становить 18560 грн. Проте, відповідач не заперечив проти виділення позивачці дивану вартістю 6500 грн., шафи для посуду 2400 грн., тумби під телевізор 800 грн. та дитячої кімнати 8000 грн., телевізора Соні вартістю 2400 грн., а всього на суму 20100 грн., що і слід виділити позивачці. На підставі ст.70 ч.1, 74 СК України та

Outcome: approved