Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-08 00:00:00

[PERSON] 11 лютого 2008 року звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] міської ради і [PERSON] про припинення права приватної власності на земельну ділянку, скасування державного акту на право приватної власності на землю та визнання права власності на землю, позовні вимоги неодноразово змінювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а його представник в ході судового засідання посилалися на те, що позивач згідно договору міни є власником ? частини будинку 56 по вул. Севастопольській м. Дніпропетровська. Міна була з відповідачем [PERSON] і з будинком до них перейшла земельна ділянка за цією ж адресою, право власності на землю було оформлено на цього відповідача, але вона акт не отримувала і сторони вважають, що це право власності автоматично з будинком переходить до позивача. Але оформити і належним чином зареєструвати вказане вони не можуть. Просили припинити право власності на земельну ділянку за вказаною адресою на [PERSON], скасувати державний акт на останню та визнати право власності на землю за позивачем, задовольнивши позов в повному обсязі. Представники відповідача [PERSON] міської ради в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що на підставі рішення міськради акт на відповідача про право приватної власності на земельну ділянку винесено законно і підстав для скасування акту немає, для оформлення права власності позивача на земельну ділянку є певний порядок,який позивач порушив і не виконав. Всі їх дії стосовно сторін проведені у відповідності до діючого законодавства, порушень допущено не було. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких зобовязань інших відносно сторін на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували та матеріальної і моральної шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила. В письмовому зверненні до суду позов визнала, просила його задовольнити і справу розглянути без неї. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності цього відповідача згідно ст. 169 ЦПК України. Представник третьої особи управління держкомзему України в Дніпропетровській області в судовому засіданні з позовними вимогами не погодився, підтримав позицію [PERSON] міської ради. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] і її сімї належала на праві власності квартира [ADDRESS], відповідачу [PERSON] належала ? частина домоволодіння 56 по вул. Севастопольській м. Дніпропетровська. Згідно нотаріально посвідченого договору міни від 13 червня 1997 року вказані сторони помінялися вказаними приміщеннями будинку і квартири і [PERSON] стала власницею і мешканкою квартири [ADDRESS], а позивач з сімєю - ? частиною домоволодіння 56 по вул. Севастопольській м. Дніпропетровська. Інша ? частина домоволодіння 56 по вул. Севастопольській м. Дніпропетровська належить [PERSON], яка не заперечує проти позову. Перед укладенням вказаного договору міни [PERSON] звернулася до [PERSON] міської ради з заявою про приватизацію займаної земельної ділянки, на підставі рішення № 804 виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 28 травня 1997 року [PERSON] оформлено державний акт від 15 вересня 1997 року про право приватної власності на землю площею 0.0306 га по вул. Севастопольській, 56 м. Дніпропетровська. Вказаний акт цей відповідач не отримала, а після укладення договору міни на цю приватну власність відносно вказаної земельної ділянки претендує позивач, оскільки вона придбала частину домоволодіння. Оформити вказане позивач не зміг і вимушений звернутися до суду з позовом. Суд вважає позовні вимоги не основаними на законі, виходячи з наступного. Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин. Залежно від компетенції органу, який прийняв такий документ, і характеру та обсягу відносин, що врегульовано ним, акти поділяються на нормативні і такі, що не мають нормативного характеру, тобто індивідуальні. Нормативний акт - це прийнятий уповноваженим державним чи іншим органом у межах його компетенції офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, носить загальний чи локальний характер та застосовується неодноразово. Що ж до актів ненормативного характеру (індивідуальних актів), то вони породжують права і обов'язки тільки у того суб'єкта (чи визначеного ними певного кола суб'єктів), якому вони адресовані. Форми, найменування і порядок прийняття актів державними чи іншими органами залежать від місця даного органу в системі відповідних органів та його компетенції і регламентуються Конституцією України, відповідними законами України та положенням (статутом) про такий орган. Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України «до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад;..». Таким чином, можна дійти висновку, що при прийнятті рішення [PERSON] міської ради [PERSON] міська рада діяла в межах повноважень, наданих законом міській раді в галузі земельних відносин. Відповідно до ст. 12 та п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», імперативно встановлено, що до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст, належить: - розпорядження землями територіальних громад; вирішення земельних спорів; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону та інші. П. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» зазначено, що виключно на пленарних засіданнях міської ради вирішуються питання щодо надання або вилучення земельних ділянок та регулювання земельних відносин. Пунктом 2 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. Як власнику землі раді належить право розпорядження нею, передачі земельних ділянок у власність чи користування, надання в оренду. П.12 Перехідних положень Земельного кодексу України встановлює, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради. Відповідно до ст. 1203емельного Кодексу України визначено що, до особи яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, його частину , переходить право власності на земельну ділянку , на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Однак, перехід права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна не тягне за собою автоматичного переходу права власності на земельну ділянку, на якій розташована споруда. Відповідно до ч. 1 ст. 118 Земельного Кодексу України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. 3 позовної заяви взагалі не вбачається чи зверталась позивачка в передбаченому законом порядку до міської ради з заявою про надання у власність земельної ділянки, а з пояснень не зверталася, суду не надано доказів того, що ж незаконного було в діях відповідача при оформленні і видачі акту про право приватної власності на земельну ділянку [PERSON], що його потрібно скасовувати, чому потрібно припиняти це право власності і які для цього законні підстави, які саме було допущено порушення норм закону та ким. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач міськрада заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову про припинення права приватної власності на земельну ділянку, скасування державного акту на право приватної власності на землю та визнання права власності на землю відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про накладення дисциплінарного стягнення та відшкодування моральної шкоди в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed