Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання незаконним наказу Начальника відділу кадрів Державного підприємства «Завод імені [PERSON]» № 126 від 15 липня 2009 року, поновлення на роботі з 15 липня 2009 року, стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу на день прийняття рішення, стягнення з відповідача суми моральної шкоди у розмірі 20000 гривень, зобовязання відповідача провести з позивачем остаточний розрахунок, стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку по день фактичного розрахунку. Уточнюючи та змінюючи свої вимоги позивач вказав [PERSON] директора ДП «Завод імені [PERSON]» [PERSON] та Начальника відділу кадрів ДП «Завод імені [PERSON]» [PERSON] як третіх осіб та просить скасувати наказ Начальника відділу кадрів Державного підприємства «Завод імені [PERSON]» № 126 від 15 липня 2009 року; поновити його на роботі з 15 липня 2009 року, стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі середнього заробітку по день поновлення на роботі в сумі 33368,34 гривні, стягнути з відповідача суму моральної шкоди 20000 гривень. При цьому посилається на те що у січні 1981 року він був прийнятий на роботу на Державне підприємство «Завод імені [PERSON]» де працював до 15 липня 2009 року, тобто, до дня звільнення з роботи у звязку зі скороченням штатів згідно наказу № 126, який вважає незаконним. Позивача звільнено на підставі наказу [PERSON] директора № 192 від 08 травня 2009 року, відповідно до додатку № 1 якого у травні він увійшов у список осіб, що підлягають скороченню, що свідчить про скорочення окремих осіб а не посад. При цьому адміністрацією проігноровані вимоги щодо визначення переважного права працівника на залишення на посаді, до яких відноситься позивач, крім того відповідачем не отримано згоди первинної профспілкової організації на звільнення позивача. Отримавши повідомлення про скорочення його посади, позивач, 21 травня 2009 року звернувся до Начальника відділу кадрів [PERSON] з заявою про перевід з посади фрезерувальника на посаду токаря на дільниці № 5 в цеху № 420 та отримав резолюцію - згоду начальника цеху, однак [PERSON] відмовив позивачу в переводі посилаючись на те, що 15.05.2009 року останньому вручено повідомлення про подальше звільнення. Також наказ про звільнення позивача підписаний не уповноваженою особою. В подальшому за направленням Харківського районного центру зайнятості позивач звернувся до відповідача з питання працевлаштування, однак йому знову було відмовлено з мотивів зайнятості вакансії. При цьому остаточний розрахунок з позивачем проведений не був. Звільнення позивача призвело до його моральних страждань, оскільки були втрачені нормальні життєві звязки, джерело існування - заробітна плата, тому просить відшкодувати моральну шкоду. Вищевказані обставини змусили позивача звернутися з позовом до суду. У судовому засіданні позивач даючи пояснення, підтримав позовні вимоги в частині визнання незаконним наказу начальника відділу кадрів Державного підприємства «Завод імені [PERSON]» № 126 від 15 липня 2009 року, просив поновити його на посаді з 15 липня 2009 року, стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу на день прийняття рішення у розмірі 33368, 34 гривні та стягнути з відповідача суму моральної шкоди у розмірі 20000 гривень з підстав викладених у позові. Пояснив, що остаточний розрахунок від відповідача він отримав. Також просив прийняти до уваги пояснення його представника [PERSON] Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав вимоги свого довірителя з підстав викладених у позові та додатково пояснив, що позивач звільнений з роботи на підставі наказу Начальника відділу кадрів Державного підприємства «Завод імені [PERSON]» по скороченню штатів № 126 від 15 липня 2009 року, оформленого з порушенням вимог діючого законодавства та підписаного заступником начальника відділу кадрів підприємства [PERSON], яка не мала на це повноважень. Передача керівником підприємства [PERSON] довіреністю повноважень щодо підпису наказів про звільнення та прийняття на роботу начальнику відділу кадрів [PERSON] не передбачена статутом підприємства. Також позивачу не було запропоновано роботу на інших посадах, хоча такі вакансії на підприємстві були, про що свідчать звіти відповідача подані до центру зайнятості. Враховуючи вищевикладене просив позов задовольнити. Представник відповідача, третьої особи [PERSON] О Т. - Шовков О С. у судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на те що при звільненні позивача за ч. 1 ст. 40 КЗпП України не було порушено вимог діючого законодавства, посадові особи діяли в межах наданих їм повноважень. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив. Представник відповідача пояснив, що останній звільнений з посади, тому за згодою сторін суд розглянув справу за відсутності третьої особи. Суд заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, третьої особи, дослідивши надані суду докази встанови наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено,\~що позивач\~відповідно до\~його трудової\~книжки БТ\~-І№\~3991143,\~в період\~з 20\~січня 1981\~року працював\~на Державному\~підприємстві «Завод\~імені [PERSON]» на\~різних посадах, а з 01 серпня 1998 року розпорядженням № 13 від 31 серпня 1998 року переведений в корпус 420 фрезерувальником 5 розряду. Згідно з\~наказом [PERSON] директора\~[PERSON] О\~Т.\~від 08\~травня 2009\~року №192\~«Про оптимізацію\~чисельності кадрів\~та вивільнення\~працівників» в\~зв'язку\~з проведенням\~вдосконалення структурної\~організації ДП\~«Завод ім.\~В.О.Малишева»\~на виконання\~наказів гендиректора\~від 14.10.08\~№ 457,\~змінами до\~нього від\~08.01.09\~№ 2-И/6,\~від 08.04.09\~року №\~37-И/6\~та наказу\~від 04.11.08\~р.\~№ 476\~для приведення\~чисельності працюючих\~згідно зі\~штатним розкладом\~та розстановкою\~виробничих та\~допоміжних робітників\~начальникам цехів\~та відділів\~доручено виключити\~зі штатних\~розстановок виробничих\~та допоміжних\~робочих позицій,\~згідно додатку\~№ 1\~«Список посад\~(професій)\~цехів та\~відділів,\~які підлягають\~вивільненню»,\~який включає\~19\~посад з\~зазначенням прізвища,\~ініціалів працівників.\~Також цим\~наказом передбачено,\~що при\~вирішенні питання\~про вивільнення працівників необхідно керуватися положеннями ст. 42 КЗпП України, вручити письмове повідомлення підпорядкованим працівникам про наступне вивільнення; списки робітників, попереджених про звільнення та другий екземпляр повідомлення до 12.05.09 року направити до відділу кадрів підприємства; відділу кадрів доручено прийняти заходи по можливому працевлаштуванню працівників, у тому числі на умовах перепідготовки та перенавчання, провести звільнення працівників згідно з вимогами п. 1 ст. 40, ст. 43 КЗпП України. 15 липня 2009 року позивач звільнений з роботи на підставі наказу (розпорядження) №126 про припинення трудового договору (контракту) по скороченню штатів згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, де проти прізвища Начальника відділу кадрів [PERSON] міститься підпис [PERSON] Даний наказ суд вважає незаконним, оскільки інша особа крім [PERSON] директора ДП «Завод імені [PERSON]» [PERSON] не має повноважень на підписання наказу про звільнення працівника, при цьому представник відповідача не заперечував, що даний наказ підписаний не [PERSON] Таким чином, звільнення позивача проведено неналежною особою, в порушення вимог ч.1 ст.40 КЗпП України відповідно до якої, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані тільки власником або уповноваженим ним органом. Посилання представника\~відповідача,\~на те\~що Начальник\~відділу кадрів\~ДП «Завод\~імені В.О\~[PERSON]» [PERSON]\~є уповноваженою\~особою,\~яка має\~право підписувати\~накази щодо\~кадрових питань\~в тому\~числі про\~звільнення працівників\~на підставі\~доручення [PERSON] директора\~ДП «Завод\~імені [PERSON]» [PERSON]\~спростовуються положеннями\~Статуту ДП\~«Завод імені\~[PERSON]» в\~редакції 2000\~року,\~чинної на\~момент звільнення,\~які не\~передбачають делегування\~цих повноважень\~керівником підприємства,\~особі що\~обіймає посаду\~Начальника відділу\~кадрів.\~Нова редакція статуту зареєстрована 11 червня 2010 року. Також при звільненні позивача були допущені інші порушення законодавства про працю. За правилами ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, а при рівних умовах працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві. Із матеріалів справи вбачається, що дана вимога закону відповідачем виконана не була. Так, із інформації Територіальної державної інспекції праці у Харківській області щодо стану додержання законодавства про працю на ДП «Завод ім. В.О. Малишева» під час перевірки у вересні 2009 року вбачається, що документи, які підтверджують розгляд переважного права на залишення на роботі 19 працівників, в тому числі позивача, затверджених згідно з додатком № 1 до наказу № 192 від 08.05.2009 р., були відсутні. Також відсутність документів в травні - червні 2009 р., які б підтверджували розгляд додержання переважного права працівників на залишення на роботі в зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, при затвердженні списків із 113 працівників, що підлягають вивільненню наказом від 08.05.09 року № 192 в тому числі позивача, зафіксована в актах вибіркових перевірок ДП «Завод ім. В.О. Малишева» Територіальної державної інспекції праці в Харківській області №№ 20-01-603/1030 від 28.05.09 року; 20-01-603/1159 від 22.06.09 року. Також, в порушення вимог ст. 42 КЗпП України, додаток № 1 «Список посад (професій) цехів та відділів, які підлягають вивільненню» до наказу [PERSON] директора [PERSON] від 08.05.2009 р. № 192 «Про оптимізацію чисельності кадрів та вивільнення працівників», вже містить 19 посад з зазначенням прізвища, ініціалів працівників, втому числі і прізвище позивача [PERSON] Крім того, позивач в порушення вимог законодавства про працю звільнений без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, про що свідчить відсутність відмітки про номер та дату протоколу засідання профкому щодо узгодження звільнення з профспілковою організацією у наказі (розпорядженні) № 126 від 15 липня 2009 року про припинення трудового договору (контракту) з позивачем, при цьому сам представник відповідача не заперечував, що звільнення погоджено з Головою обєднаного профспілкового комітету заводу, чим виконані вимоги ст. 43 КЗпП України, дані щодо розгляду питання про звільнення позивача у первинній профорганізації йому невідомі, та не є суттєвими, тому не вважає за потрібне доводити вказану обставину. Оскільки пунктом «а» частини 2 статті 9 Конвенції МОП № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України № 3933-ХІІ від 04 лютого 1994 року, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавцеві, тому суд вважає недоведеним, що відповідач отримав згоду первинної профспілкової організації, членом якої є позивач, а тому звільнення позивача відбулося з порушенням трудового законодавства. З матеріалів справи вбачається, що на час коли відбувалося звільнення позивача у звязку зі скороченням, йому не запропоновано роботу на вакантних посадах, які мали місце на підприємстві, оскільки за звітами форми № 3-ПН, що подані до Міського центру зайнятості станом на 27.05.2009 року, 30.06.2009 року, 27.07.2009 року такі вакансії мали місце, при цьому представник відповідача вказав що відомості у звітах є помилковими, при цьому не спростував що Начальником відділу кадрів позивачу на його заяву від 21 травня 2009 року, було відмовлено в переводі з посади фрезерувальника на посаду токаря на дільниці № 5 в цеху № 420, що було узгоджено з начальником цеху, оскільки позивачу 15.05.2009 року вже вручено повідомлення про подальше звільнення. Вище викладене підтверджує той факт, що позивача звільнено за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України в порушення вимог трудового законодавства України, без законних підстав, тому його позовні вимоги про визнання наказу про звільнення недійсним, поновлення на роботі - підлягають задоволенню на підставі ч. 1 ст. 235 КЗпП України. Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 33368,34 гривні підлягають частковому задоволенню, оскільки позивач в своїх розрахунках суми виходив з розміру середньомісячного заробітку що складає 2792,94 гривні, а за довідкою наданою відповідачем така сума більше і складає 2793,03 гривні, тому суд розглядаючи позови в межах заявлених вимог, вважає що стягненню підлягає сума вказана позивачем. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тому враховуючи, що позивача було звільнено незаконно, суд вважає, що позов в частині стягнення суми моральної шкоди підлягає частковому задоволенню та на засадах розумності, виваженості та справедливості на відшкодування позивачу моральної шкоди буде достатнім стягнути з відповідача одну тисячу гривень, а в задоволенні іншої частини позовних вимог позивачу - відмовити.

Outcome: partial