Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-25 00:00:00

[PERSON] 09 жовтня 2006 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування і купівлі-продажу квартири та визнання права власності на частину квартири. Позивач в своїх позовних вимогах та в ході судового засідання посилався на те, що мав у власності ? частину квартири за адресою [ADDRESS]. Мешкав там з дружиною - відповідачка, вона ж є власницею іншої частини цієї квартири. На прохання дружини у нотаріуса підписав документи, але згодом дізнався, що відповідачка отримала в дар від нього його частину квартири і продала все житло [PERSON] Яким чином був підписаний договір дарування не памятає, але дарувати нічого не збирався. Він був дуже обурений цим, вважає, що відповідачка обманула його і шахрайським способом забрала в нього житло. Договору купівлі-продажу він не підписував, гроші не отримував, передачі квартири не було, він був введений в оману і іншого житла не має. Відповідач йому відмовляє повернути все як було, добровільно спір не вирішено. Просив визнати вказані договори дарування та купівлі-продажу спірної квартири недійсними, повернути йому його власність, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що на підставі належно оформленого договору дарування, який нотаріально було посвідчено, відповідач отримала в дар ? частину спірної квартири, а потім через дванадцять років нотаріально оформила і договір купівлі-продажу вказаної квартири, згідно якого відповідачка продала [PERSON] вказане житло, в нотаріуса при обох угодах всі сторони були особисто, нотаріус все розясняв і зачитував. Все нею зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брала і не бере, нічиїх прав не порушувала і шкоди не завдавала. Вважає позовні вимоги безпідставними і просила в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори і приватний нотаріус [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, в письмовому зверненні до суду вказали на незгоду з позовними вимогами, пославшись на те, що дійсно договір дарування і договір купівлі-продажу складали і нотаріально посвідчували, сторони особисто підписали вказані угоди в нотаріуса, всі сторони були присутні особисто, вони пересвідчувалися, що це були саме сторони договорів, розясняли положення закону і наслідки укладання саме таких договорів і зачитували їх. Все ним зроблено згідно вимог закону, порушень не допущено. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили справу розглянути без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних третіх осіб згідно ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача і представника відповідача, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В судовому засіданні встановлено, що з 1987 року позивач [PERSON] залишив свою сімю і переїхав мешкати до відповідачки [PERSON] в квартиру [ADDRESS]. 20 червня 1990 року сторони уклали шлюб і стали мешкати як подружжя, 05 листопада 1991 року позивача за згодою відповідачки було прописано і зареєстровано у вказаній квартирі. Потім сторони приватизували займане житло і отримали свідоцтво про право власності на вказану квартиру [ADDRESS] від 06 січня 1994 року, вказане житло знаходилося в їх спільній сумісній власності. Згідно договору дарування від 19 жовтня 1994 року позивач [PERSON] подарував [PERSON] належну йому ? частину квартири [ADDRESS] і таким чином відповідачка стала одноособовою власницею спірної квартири. Згідно договору купівлі-продажу від 16 лютого 2006 року [PERSON] продала вказану квартиру [PERSON], який в передбаченому законом порядку зареєстрував своє право власності в КП ДМБТІ Дніпропетровської обласної ради. Позивач не погодився з вказаними договорами дарування і купівлі-продажу і звернувся до суду з позовом про визнання недійсними договорів дарування і купівлі-продажу квартири та визнання права власності на частину квартири з мотивів обману його відповідачкою. Вказані твердження позивача безпідставні і бездоказові, виходячи з наступного. Стосовно складання та підписання договору дарування. Відповідно до пояснень сторін, матеріалів справи і листа Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори цим договором було посвідчено розпорядження позивачем своїм майном в вигляді ? частини спірної квартири. Дана нотаріальна дія була посвідчена в нотаріальній конторі, особу [PERSON] було встановлено за паспортом громадянина України, позивач особисто читав договір, жодних питань та заперечень у нього не виникло, в ході розмови він адекватно відповідав на питання, після розмови договір був підписаний [PERSON], при цьому йому було розяснено зміст ст. ст. 101 і 226 Цивільного кодексу УРСР. Отже, твердження позивача в цій частині суперечить фактичним обставинам справи, письмовим доказам наявним в справі, а також заяві нотаріальної контори, що є незацікавленою особою, та несе відповідальність за вчинення нотаріальних дій. Договір купівлі-продажу укладено і оформлено також нотаріально з дотриманням норм закону. Жодних свідчень та доказів іншого, окрім слів позивача, який є відверто зацікавленою та упередженою особою немає. У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, позивачем не було доведено, що договори дарування та купівлі-продажу нерухомого майна були б незаконними та невигідними для [PERSON] Стосовно начебто обману та шахрайських дій відповідачки. Так, позивач дійсно зверталась до правоохоронних органів щодо начебто протиправних дій [PERSON], однак з цього приводу було винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи, з підстав відсутності складу злочину в діях відповідачки, надана відповідь, зазначену відповідь, постанову оскаржено не було, а отже встановленим є факт того, що [PERSON] жодних злочинів щодо позивача та його майна не вчиняла. Таким чином, жодне з тверджень позивача не містить під собою будь якого доказового ґрунту. З іншого боку, оцінюючи дії відповідача та третіх осіб (нотаріусів, що посвідчували оспорюванні правочини) можна прийти до висновку щодо їх абсолютної прозорості, відкритості та відповідності чинному законодавству. Так, відповідно до вимог ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.…Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відносини, що склалися між сторонами відповідають зазначеним вимогам і по суті є представництвом. Стосовно оспорюваних договорів дарування та купівлі-продажу. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Обидва договори не суперечать актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства оскільки передбачені цим законодавством. Всі сторони цих правочинів є дієздатними особами, жодних відомостей щодо позбавлення або обмеження дієздатності будь-кого з них у суду не має, сторонами про такі обставини не повідомлялось, в матеріалах справи такі відомості відсутні. Обидва договори були укладені в письмовій формі з нотаріальним посвідченням, тобто при їх укладанні було дотримано форму встановлену законом для вчинення подібних право чинів. Також обидва право чини були спрямовані на настання реальних наслідків, оскільки в результаті їх укладання настали реальні наслідки у вигляді зміни власника майна, що було предметом дарування і купівлі-продажу. Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Оспорювані правочини на даний момент є дійсними, після їх вчинення було здійснено відповідну їх державну реєстрацію. Відповідно до вимог ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).… Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Відповідно до вимог ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти:… 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до вимог ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Договір про закупівлю, який укладається відповідно до Закону України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти», на вимогу замовника підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Відповідно до вимог ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Оспорювані правочини відповідають переліченим вимогам закону, вчинені у письмовій формі з нотаріальним посвідченням, оскільки правочини, предметом яких є нерухоме майно (земельні ділянки, будівлі та ін.) підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню. Також зазначені право чини були належним чином зареєстровані за новим власником. Відповідно до вимог ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до вимог ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу квартири або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Оспорювані правочини відповідають і цим вимогам закону, як уже було зазначено, пройшли обовязкову державну реєстрацію, передбачену для них. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою\~ третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.… Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. При таких обставинах суд вважає, що позивачем не було доведено, та не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що оспорювані правочини слід визнати недійсними. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов [PERSON] про визнання договорів дарування та купівлі-продажу нерухомого майна недійсними не підлягають задоволенню, а ні повністю, а ні частково; позивачем навіть пропущено строк позовної давності стосовно договору дарування і вимог та переконливих доказів для його поновлення позивачем суду не надано. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які інші (крім договірних) домовленості і зобовязання стосовно позивача по оформленню, виконанню та реєстрації договорів дарування і купівлі-продажу, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань, не обізнаність, оману та ін. є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсними договорів дарування і купівлі-продажу квартири та визнання права власності на частину квартири в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити, судові витрати віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed