Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-16 00:00:00

В січні 2009 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до приватного малого підприємства «Обрій» про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. Протягом судового розгляду справи позивачка двічі змінювала позовні вимоги. В кінцевій позовній заяві (а.с.102-104) позивачка просить стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату, в сумі 4421 грн., компенсацію за невикористану відпустку, в сумі 964 гривні, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, в сумі 15424 грн., 15000 гривень у відшкодування моральної шкоди та 1500 гривень у відшкодування витрат на оплату юридичної допомоги. В обґрунтування позовних вимог позивачка вказала в заяві, що 11 липня 2005 року між нею та ПМП «Обрій» була укладена трудова угода і її (позивачку) було зараховано на посаду пекаря. Вона була працевлаштована за направленням Козятинського центру зайнятості на додаткове робоче місце, що створене за рахунок надання дотації роботодавцю. Їй було призначено заробітну плату в розмірі 482 грн.. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні, у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Фактично з 01.06.2006 року до 28.02.2007 року вона (позивачка) заробітну плату не отримувала. Всього, за вказаний період роботи вона повинна була отримати 4338 грн., а отримала 1845 грн., що підтверджується випискою з рахунку № А-1214 на її ім'я в акціонерному комерційному банку «Національний кредит». Тобто, їй відповідачем не сплачено 2493 грн. заробітної плати. Крім того відповідачем при звільненні їй не виплачено компенсацію за невикористані відпустки в сумі 964 грн., чим порушені вимоги ст. 83 КЗпП України. Вона взагалі не отримала заробітної плати за березень, травень, липень, серпень 2007 року на загальну суму 1928 грн.. Таким чином заборгованість при звільненні з підприємства на її користь складає 5385 грн.. Вказаної суми заборгованості при звільненні вона не отримала, тим самим відповідач порушив вимоги ст. 116 КЗпП України. А тому, відповідно до ст. 117 КЗпП України відповідач повинен нести відповідальність за затримку розрахунку при звільненні і зобов'язаний виплатити їй середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку з дня звільнення - 28.08.2007 року в розмірі мінімальної заробітної плати на день постановлення судом рішення. На день зміни позовних вимог (04.11.2009 року) дана сума складає 15424 грн.. А всього загальна сума заборгованості складає 20809 грн.. Крім того власником відповідачем при її звільненні їй не видана трудова книжка. Відповідно до ст. 235 КЗпП України в випадку затримки видачі трудової книжки по вині власника працівнику виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Станом на 04.11.2009 року трудову книжку відповідач їй не видав по невідомих причинах, чим порушив вимоги п.4.1. Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників» де зазначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним записом про звільнення, а при затримці видачі трудової книжки по вині власника працівнику виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Тобто, невидача трудової книжки є ще одною підставою для виплати їй 15424 грн.. Вважає, що відповідачем порушено законодавство про оплату праці і вона має право стягнути з відповідача заробітну плату, що не суперечить вимогам ч.2 ст.233 КЗпП України. Крім нанесеної матеріальної шкоди відповідачем їй нанесено і моральну шкоду. Вона була змушена весь час після звільнення звертатись в правоохоронні органи, державні установи, за захистом своїх законних інтересів, передбачених Конституцією. Вона працювала щоб заробити собі на життя. Відповідно до ст. 43 Конституції України вона має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом і її право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом, а це право порушено відповідачем, що привело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і це вимагає від неї додаткових сил для організації свого життя, а саме, до теперішнього часу вона не може працевлаштуватися, а це вплине на розмір її майбутньої пенсії. Весь час вона вимушена звертатися в правоохоронні органи за захистом своїх прав, всі ці факти негативно впливають на її емоційний стан, вона втрачає впевненість в своєму майбутньому. Крім того, вона не в змозі виплачувати своєчасно кредити. Моральну шкоду позивачка визначила в сумі 15000 грн.. Також вказала, що вона понесла витрати на оплату юридичних послуг адвоката в сумі 1500 грн., які підлягають стягненню з відповідача. При цьому, позивачка посилається на положення ст.ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України. В судовому засіданні позивачка позов підтримала, підтвердила обставини, що вказані в позовній заяві. Зокрема, пояснила, що працювала у відповідача за трудовим договором по направленню з Козятинського центру зайнятості з 11 липня 2005 року по 28 серпня 2007 року на посаді пекаря. 16 серпня 2007 року вона подала відповідачеві заяву про звільнення з роботи, сказавши при цьому, що два тижні відпрацює. Вона відпрацювала 12 днів і через три дні після цього прийшла на підприємство за трудовою книжкою і розрахунком. Директор підприємства їй повідомив, що ніякої трудової книжки і грошей вона не отримає. При цьому, директор підприємства їй пояснив, що грошей і трудової книжки вона не отримає поки не розпишеться в платіжних відомостях, що заробітну плату по 482 гривні в місяць вона отримала. Вона відмовлялась розписуватись в тих відомостях, оскільки реально вона отримувала по 120-170 гривень в місяць. При цьому, при пред'явленні їй розрахункових відомостей про отримання заробітної плати за 2007 рік позивачка заперечила свій підпис про отримання заробітної плати за березень, квітень і травень, вказавши, що за ці місяці вона заробітної плати не отримувала. Представник відповідача [PERSON] позов визнав частково. А саме, в частині стягнення невиплаченої заробітної плати за липень і серпень 2007 року. По суті позовних вимог пояснив, що з 11 липня 2005 року позивачка була працевлаштована в ПМП «Обрій» на посаду пекаря за направленням Козятинського центру зайнятості на дотаційне робоче місце, що створене за рахунок надання дотації підприємству, з оплатою праці згідно тарифної сітки але не менше мінімальної заробітної плати при мінімальному доведеному плані виробітку. Фактично, протягом всього часу роботи позивачки вона отримувала заробітну плату близьку до мінімальної заробітної плати, що встановлена законодавством. Частину заробітної плати позивачка отримувала в якості авансу, а також, натуроплатою, отримуючи після кожної зміни в рахунок заробітної плати випечений хліб. Протягом всього часу роботи позивачка ні разу не висловлювала претензій щодо заробітної плати, нікуди не скаржилась. Позивачка, дійсно, 16 серпня 2007 року подала заяву про звільнення її з роботи за угодою сторін. Проте, за цією підставою він (представник позивача) її звільнити не міг, так як за умовами договору із Козятинським центром зайнятості, в разі звільнення направленого працівника за угодою сторін, підприємство повинно повернути центру зайнятості повну суму одержаної дотації. А тому, він запропонував позивачці подати заяву про звільнення з роботи за власним бажанням. Позивачка не захотіла подати таку заяву, на роботу після 28 серпня 2007 року не вийшла і почала писати на нього скарги в різні інстанції. В цілому, представник відповідача підтримав свою позицію, викладену в письмових поясненнях по суті позовних вимог (а.с.115-117), де вказав наступне. Щодо стягнення на користь позивачки компенсації за невикористану відпустку вказав, що підстав для виплати такої компенсації немає, оскільки така компенсація відповідно до ч.1 ст.83 КЗпП України виплачується в разі звільнення працівника. В даному випадку адміністрацією підприємства рішення про звільнення позивачки з роботи не приймалось. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, також вказав, що підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку немає, оскільки така відповідальність настає відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати всіх належних працівникові сум в день звільнення. В даному випадку адміністрацією підприємства рішення про звільнення позивачки з роботи не приймалось. На запитання суду, чому в такому разі позивачка не була звільнена за власним бажанням, так як ініціатива звільнення виходила від неї, чи у зв'язку з прогулом, так як вона не стала виходити на роботу, представник відповідача не зміг відповісти. Щодо стягнення коштів у відшкодування моральної шкоди вказав, що ці вимоги є безпідставними, оскільки позивачці ніхто не перешкоджав з'явитись на підприємстві, написати заяву про звільнення та отримати трудову книжку і належні їй розрахункові кошти. Вимогу позивачки про стягнення коштів у відшкодування витрат на оплату юридичної допомоги, вважає безпідставною, оскільки ці витрати нічим не підтверджені. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов необхідно задовольнити частково. Так, судом встановлено, що з 11 липня 2005 року позивачка (тоді - [PERSON]В.) була працевлаштована в ПМП «Обрій» на посаду пекаря за направленням Козятинського центру зайнятості на дотаційне робоче місце, шо створене за рахунок надання дотації підприємству, з оплатою праці згідно тарифної сітки але не менше мінімальної заробітної плати при мінімальному доведеному плані виробітку. (а.с.50,51, 54-56, 74-75) 12 грудня 2006 року між відповідачем і позивачкою (тоді - [PERSON]В.) була укладена трудова угода. Відповідно до п.2.1 цієї угоди роботодавець зобов'язався виплачувати працівникові заробітну плату згідно тарифної сітки ате не менше мінімальної заробітної птати при виконанні мінімального доведеного плану виробітку. (а.с.52-53) З травня 2006 року по серпень 2007 року відповідач виплачував позивачці заробітну плату з розрахунку 482 гривні в місяць за мінусом обов'язкових відрахувань із заробітної плати, що підтверджено копіями розрахункових відомостей. (а.с. 126-141) При цьому, підпис позивачки про отримання заробітної плати відсутній лише в розрахункових відомостях за червень-серпень 2007 року. Загальна сума заробітної плати, яка згідно цих розрахункових відомостей позивачці не виплачена, складає - 1263 грн. 97 коп. (433,55+433,55+396,87) (а.с.139-141) 16 серпня 2007 року позивачка подала відповідачеві заяву з просьбою звільнити її з роботи з 16 серпня 2007 року за угодою сторін. На цій заяві міститься резолюція від 17.08.2007 року: «[PERSON] по звільненню за угодою двох сторін. Дивись угоду з Коз. Центром зайнятості. Не заперечую звільненню по заяві за власним бажанням, пропоную переписати заяву і подати у відділ кадрів». (а.с.121) Як встановлено з пояснень сторін, з 28.08.2007 року позивачка на роботу припинила виходити. З оглянутої в судовому засіданні книги реєстрації наказів по ПМП «Обрій» за 2007-2009 роки ніяких рішень по вищевказаній заяві позивачки адміністрацією ПМП «Обрій» по даний час не приймалось. Цієї обставини не заперечує і представник відповідача. Відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Відповідно до ч.2 ст. 38 КЗпП України, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника. З аналізу зазначеної норми слідує, що працівник може вважатися звільненим, якщо він за два тижні попередив роботодавця про свій намір припинити трудовий договір за власним бажанням, після закінчення строку попередження залишив роботу, а роботодавець не видав наказу про його звільнення. Проте, в даному випадку, позивачка подала заяву не про звільнення за власним бажанням, а про звільнення за угодою сторін і залишила роботу 28 серпня 2007 року, тобто, за два дні до закінчення двотижневого строку, передбаченого ч.1 ст. 38 КЗпП України. Хоча, з її пояснень слідує, що вона усно попередила директора ПМП «Обрій» про те, що вона ще два тижні буде працювати. Як вбачається з резолюції на заяві позивачки, директор ПМП «Обрій» не заперечував щодо звільнення позивачки за власним бажанням. Таким чином, після 28 серпня 2007 року, коли позивачка залишила роботу, відповідач, в разі згоди на звільнення позивачки за власним бажанням, мав право звільнити позивачку за цією підставою, оскільки двотижневий строк є максимальним строком попередження про звільнення, який за домовленістю сторін трудового договору може бути скороченим. Відсутність в заяві позивачки про звільнення формулювання підстави звільнення - «за власним бажанням» при умові, що вона цієї заяви не відкликала і не бажала продовжувати трудові відносини, давало підстав відповідачеві звільнити позивачку на підставі п.4 ч.1 ст.36 і ст.38 КЗпП України - за власним бажанням, оскільки волевиявлення позивачки на звільнення з роботи було очевидним, а розірвання трудового договору за угодою сторін передбачає волевиявлення як працівника, так і роботодавця. В цьому випадку позивачка могла б лише оскаржити до суду підставу розірвання договору, якщо б її не влаштовувало звільнення на підставі п.4 ч.1 ст.36 і ст.38 КЗпП України - за власним бажанням. До того ж, твердження представника відповідача про те, що він не міг звільнити позивачку за власним бажанням, оскільки в разі звільнення направленого працівника за угодою сторін, підприємство повинно повернути центру зайнятості повну суму одержаної дотації, є надуманими, оскільки згідно п.2.3.3 договору між Козятинським міськрайонним центром зайнятості і відповідачем від 11.07.2005 року, такий обов'язок покладено на роботодавця лише в разі звільнення працівника за угодою сторін до закінчення двох років з дня працевлаштування. (а.с.74-75) Крім того, оскільки позивачка самовільно залишила роботу до закінчення двотижневого строку, передбаченого ч.1 ст. 38 КЗпП України, відповідач мав повне право звільнити позивачку відповідно до п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з прогулом. В будь-якому випадку, позивачка на даний час має вважатись звільненою з роботи у відповідача і днем звільнення має вважатись останній день роботи позивачки - 28 серпня 2007 року. Підстава звільнення для вимог, які ставляться позивачкою в цій позовній заяві, в даному випадку ніякого значення не має. На день звільнення позивачки відповідач не виплатив позивачці заробітну плату за червень - серпень 2007 року в сумі 1263 грн. 97 коп. (433,55+433,55+396,87) (а.с.139-141) Твердження позивачки про те, що з 01.06.2006 року до 28.02.2007 року вона заробітну плату отримувала приблизно по 120-170 гривень в місяць і за цей період замість 4338 грн., вона отримала лише 1845 грн., суд вважає надуманими і неправдивими, оскільки вони спростовуються розрахунковими відомостями за вказаний період, в яких є підписи позивачки про отримання заробітної плати з розрахунку 482 грн. в місяць. (а.с.127-135) Твердження позивачки про те, що їй відповідачем їй не виплачено заробітну плату за березень, квітень і травень 2007 року, суд вважає недоведеними за наступних підстав. Так, заперечуючи свій підпис про отримання заробітної плати в розрахункових відомостях за вказані місяці (а.с.136-139), позивачка заявила клопотання про призначення почеркознавчої експертизи і таку експертизу судом було призначено (а.с.155). Проте, в послідуючому. позивачка відмовилась оплачувати вартість проведення цієї експертизи і ухвалою суду від 1 червня 20010 року ухвалу суду про призначення цієї експертизи скасовано. Інших доказів, які давали б підстави для висновку, що підписи у розрахункових відомостях за березень, квітень і травень 2007 року про отримання заробітної плати від імені позивачки виконані іншою особою, позивачка не надала. Відповідно до ч.3 ст.10 і ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В даному випадку позивачка не довела обставин, які могли б бути підставою для стягнення з відповідача заробітної плати за березень, квітень і травень 2007 року. Крім того, позивачка працювала у відповідача з 11 липня 2005 року по 28 серпня 2007 року, проте, за цей період відпустка позивачці не надавалась. Відповідно до ч.1 ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника, йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. А тому, вимога позивачки про стягнення з відповідача компенсації за невикористані відпустки ґрунтується на положеннях закону. Щодо розміру цієї компенсації, то він має бути визначений відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою КМУ №100 від 8 лютого 1995 року із послідуючими змінами. Так відповідно до п.7 розділу IV зазначеного Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях, провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат - середньоденний заробіток перемножується на число календарних днів відпустки. В даному випадку середньоденний заробіток позивачки складає 16 грн. 29 коп. (5784 : 355), де 5784 - заробіток позивачки за період із серпня 2006 року по липень 2007 року, з розрахунку 482 грн. в місяць, а 355 - кількість календарних днів у цей період (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Відповідно до п 3.1 трудової угоди від 12 грудня 2006 року між відповідачем і позивачкою шорічна основна відпустка позивачці визначена тривалістю не менше 24 календарних дні. (а.с.52-53) Таким чином позивачкою не використано 50 календарних днів щорічних відпусток, компенсація за невикористання яких повинна бути виплачена позивачці. (24:12) х 25, де 25 - кількість повних місяців роботи позивачки. А тому, сума компенсації за невикористані відпустки позивачці має бути виплачена в сумі 814 грн.64 коп.. (16 грн.29 коп. х 50) за мінусом прибуткового податку та інших обов'язкових платежів. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник підприємства, установи чи організації або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, належних працівникові від підприємства, установи чи організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник підприємства, установи чи організації або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений в цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Невиплатою позивачці в день звільнення всіх належних їй коштів, а саме, заробітної плати за червень-серпень 2007 року і компенсації за невикористану нею відпустку за період з 11 липня 2005 року по 28 серпня 2007 року порушено конституційне право позивачки на своєчасне отримання винагороди за працю (ст. 43 Конституції України). А тому, з метою захисту порушеного права позивачки вказані кошти з відповідача необхідно стягнути на користь позивачки за судовим рішенням. Посилання представника відповідача на те, що у нього не було і немає підстав для проведення повного розрахунку по заробітній платі з позивачкою, так як адміністрацією підприємства рішення про звільнення позивачки з роботи не приймалось, є безпідставним, оскільки волевиявлення позивачки на звільнення з роботи було очевидним. На це вказує факт подачі нею заяви про звільнення та фактичне залишення нею роботи. Щодо вимоги позивачки про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то ця вимога не підлягає задоволенню, оскільки звернувшись до суду з цією позовною заявою в січні 2009 року, позивачка без поважних причин пропустила тримісячний строк, встановлений ч.1 ст. 233 КЗпП України. Бездіяльністю відповідача, яка виразилась в неприйнятті по даний час ніякого рішення по заяві позивачки від 16 серпня 2007 року про звільнення з роботи і по факту фактичного залишення нею роботи та невиплаті позивачці в день звільнення належної їй на день звільнення з роботи заробітної плати і компенсації за невикористані відпустки, позивачці заподіяно моральну шкоду, оскільки позивачку цим самим поставлено в ситуацію правової невизначеності на тривалий час і було порушено її конституційне право на своєчасне отримання винагороди за працю, що безперечно спричинило певні душевні страждання позивачки і потребувало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Вимога позивачки про відшкодування моральної шкоди ґрунтується на положеннях ст. 237-1 КЗпП України. Проте, визначаючись із розміром відшкодування моральної шкоди, суд, виходячи із обставин справи, вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди необхідно визначити в сумі 1000 гривень. При цьому, суд враховує неконструктивну поведінку позивачки при вирішенні цього трудового спору та виходить з принципів розумності і справедливості (ч.3 ст. 24 ЦК України). Вимога позивачки, про стягнення з відповідача коштів у відшкодування витрат на оплату юридичної допомоги не підлягає задоволенню, оскільки позивачка не надала доказів понесення нею цих витрат.

Outcome: partial