Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-10 00:00:00

Як указано в позовній заяві, 18 квітня 2002 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі Оріхівського відділення №3011 та [PERSON] було укладено кредитний договір №292. Згідно з умовами договору позичальнику надано кредит на споживчі потреби у розмірі 22000 грн. строком на 36 місяців з кінцевим строком повернення 18 квітня 2005 року. Умовами договору встановлено плату за кредит в розмірі 20 % річних, які повинні сплачуватися щомісяця. Позичальник зобовязався своєчасно та повно погасити кредит, сплатити відсотки за користування кредитом. Для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №292 від 18 квітня 2002 року між банком та [PERSON] було укладено договір поруки №1, відповідно до якого поручитель зобовязався відповідати перед кредитором за виконання зобовязань боржником за кредитним договором у повному обсязі. Позичальник не виконав свої зобовязання за кредитним договором, частково погасив суму основного боргу та частково сплатив відсотки за користування кредитом. Станом на 01 грудня 2009 року заборгованість позичальника за кредитним договором становить 59210,75 грн., яка складається із суми боргу за кредитом в розмірі 21631 грн., заборгованості за несплаченими відсотками в розмірі 27053,59 грн., пені за простроченим кредитом в розмірі 4879,09 грн., пені за простроченими відсотками в розмірі 5647,07 грн. Крім цього, відповідач отримував у касі банку кошти за видатковими касовими ордерами протягом 2003-2004 років всього на суму 102850 грн., які до даного часу банку не повернув. Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 59210,75 грн., суму боргу за позикою в розмірі 102850 грн. та суму сплачених судових витрат. Згодом позивач уточнив позовні вимоги, просив стягнути з відповідачів заборгованість за кредитом у розмірі 21631 грн., за простроченими відсотками у розмірі 27053,59 грн., за пенею за простроченими відсотками у розмірі 5647,07 грн., за пенею за простроченим кредитом у розмірі 4879,09 грн., всього за кредитним договором стягнути 59210,75 грн., а також стягнути з відповідача [PERSON] суму боргу за позикою у розмірі 28050 грн., судові витрати. У судовому засіданні представник позивача на задоволенні позову наполягав, коротко виклавши обставини позову. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, посилаючись на його безпідставність. Належним чином повідомлений про дату та час проведення судового засідання, відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, до суду надіслав заяву, в якій просить розглянути справу без його участі та за участю його представника. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, посилаючись на його безпідставність, зазначила, що відповідачем всі зобовязання перед банком виконані повністю та просила застосувати до вимог позивача позовну давність. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази в справі, а саме: копії кредитного договору від 18 квітня 2002 року №292, договору поруки №1, розрахунків суми заборгованості, касових ордерів, квитанцій, паспорту серії СА №218239, виданого 05 липня 1996 року Оріхівським РВ УМВС України в Запорізькій області, паспорту серії СВ №743821, виданого 12 вересня 2002 року Оріхівським РВ УМВС України в Запорізькій області, платіжних доручень, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Позивачем не надано оригіналів документів, на які він посилається як на підставу позову. Відповідно до ст.60 ЦПК України: 1. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. 2. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. 3. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. 4. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім цього, суд вважає за необхідне застосувати до позовних вимог позовну давність. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed