Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-30 00:00:00

[PERSON] 29 січня 2007 року звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] і [PERSON] про визнання договору дарування дійсним, усунення від спадкування, визнання не набувшим право користування домоволодінням, визнання реєстрації незаконною і скасування реєстрації та визнання права власності. 21 травня 2007 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на спадщину, усунення перешкод в користуванні житлом, відшкодування матеріальної і моральної шкоди. В вересні 2007 року свої позовні вимоги заявила [PERSON], потім [PERSON] заявила свої вимоги разом з [PERSON] до [PERSON] і в решті остаточно надано нею позов до [PERSON] про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на домоволодіння, визнання недійсним договору дарування домоволодіння, визнання частково недійсним державного акту про право власності на землю, визнання права власності на ? частину домоволодіння та земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом, усунення перешкод в користуванні домоволодінням та зобовязання вчинити певні дії. Позовні вимоги вказаних сторін неодноразово змінювалися, доповнювалися і уточнювалися. [PERSON] в своїх позовних вимогах та в судовому засіданні посилався на те, що є племінником померлого [PERSON], між ними в простій письмовій формі було укладено договір дарування належного [PERSON] будинку та земельної ділянки № 1 по вул. Надії м. Дніпропетровська. Вказаний договір не встигли оформити нотаріально. Відповідачі вели себе не добре по відношенню до [PERSON], а зараз перешкоджають йому користуватися вказаним будинком і земельною ділянкою, вважає їх дії не законними і можливим усунення їх від спадкування. Договору дарування вони з дядьком підписували добровільно, таке було його волевиявлення, гроші за це не передавав. Просив визнати дійсними договір дарування вказаних будинку і земельної ділянки, задовольнивши його позов в повному обсязі. Всі інші зустрічні позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON], а також вимоги [PERSON] не визнали, посилаючись на те, що їх батьку [PERSON] на підставі свідоцтва належали земельна ділянка і будинок № 1 по вул. Надії м. Дніпропетровська, тільки вони є належними спадкоємцями і подали до нотаріальної контори заяви про прийняття та вступ до спадщини. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно інших сторін на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги до них безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. На своїх зустрічних позовних вимогах цей позивач наполягає, вважає його доведеним і обґрунтованим і просив його вимоги задовольнити в повному обсязі. [PERSON] в своїх позовних вимогах та в судовому засіданні не погодилася з вимогами [PERSON] і [PERSON], посилаючись на те, що [PERSON] належав спірний будинок і земельна ділянка в рівних частинах разом з її матірю, що померла в 1989 році, тому вона є прямим спадкоємцем і має право на ? частку вказаної спадщини. Ніяких інших зобовязань відносно інших сторін на себе не брала і не бере, нічиїх прав не порушувала і шкоди не завдавала. Вважає всі позовні вимоги до неї безпідставними і просила в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. На своїх позовних вимогах цей позивач наполягає, вважає їх доведеним і обґрунтованим і просив його вимоги задовольнити в повному обсязі. Представники третіх осіб виконавчого комітету Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради і Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори судове засідання не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, в письмовому зверненні до суду вказали на те, що все ним зроблено згідно вимог закону, порушень не допущено. Вважають можливим розгляд справи за наявними матеріалами справи по закону на розсуд суду та просили справу розглянути без участі їх представників. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представників вказаних третіх осіб згідно ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивачів, відповідачів і їх представників, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги про визнання договору дарування дійсним, усунення від спадкування, визнання не набувшим право користування домоволодінням, визнання реєстрації незаконною і скасування реєстрації та визнання права власності, про визнання недійсним договору дарування, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на домоволодіння та державного акту на право приватної власності і на землю, визнання права власності на 1\\2 частку домоволодіння та ? частину земельної ділянки як спадкоємцями за заповітом та законом, усунення перешкод в користуванні домоволодінням і зобовязання вчинити певні дії та про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на домоволодіння, визнання недійсним договору дарування домоволодіння, визнання частково недійсним державного акту про право власності на землю, визнання права власності на ? частину домоволодіння та земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом, усунення перешкод в користуванні домоволодінням та зобовязання вчинити певні дії не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є рідними братом та сестрою. 02 жовтня 2006 року помер їх батько - [PERSON]. На день смерті [PERSON] йому, згідно свідоцтва про право власності, виданого 03 січня 2001 року виконавчим комітетом Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради, належало домоволодіння № 1 по вул. Надії у м. Дніпропетровську. Згідно довідки з КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради вартість цього домоволодіння станом на 12 травня 2006 року склала - 38 031 грн. Крім того [PERSON] на день його смерті згідно державного акту на право приватної власності, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19 квітня 2001 року № 826 належить земельна ділянка площею 0.0899 гектарів, яка розташована на території Жовтневого району м. Дніпропетровська, по вул. Надії, № 1. 19 жовтня 2006 року у встановленому законом порядку [PERSON] було подано заяву про прийняття спадщини після смерті його батька [PERSON] до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори. До сплину шестимісячного строку після відкриття спадщини після смерті його батька його сестра, [PERSON], у встановленому законом порядку, відмовилась від залишеної їм батьком спадщини на користь брата [PERSON], написавши та подавши відповідну заяву до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори. У вищезазначеному належному [PERSON] домоволодінні №1 по вул. Надії у м. Дніпропетровську його син [PERSON] проживав і був прописаний з 1990 року, інколи тимчасово залишаючи його та повертаючись в нього знову. Іншого житла крім вищеназваного у [PERSON] ніколи не було. Під час спільного проживання вказаного позивача з батьком в спірному домоволодінні здійснював догляд за [PERSON], власним коштом та силами проводив ремонт, разом з батьком сплачував комунальні платежі, свідченням чого є відсутність боргів. З віком [PERSON] почав зловживати спиртними напоями, у зв'язку з чим внаслідок отруєння алкогольними напоями втратив зір. До того ж, оскільки батько позивача був людиною похилого віку, то постійно хворів. Даний факт підтверджено відповідними медичними документами. Організацією лікування батька та доглядом за ним займався [PERSON] разом з сестрою. Так, у 2006 році він разом з сестрою звертався до військового шпиталю (при обллікарні ім. І.І. Мечнікова) для отримання направлення їх батька до оздоровчого санаторію, про що залишено відповідний запис в реєстрі, журналі установи. В березні 2006 року [PERSON] було прийнято рішення стосовно відчуження спірного будинку на користь сина [PERSON], з метою чого було здійснено звернення до КП ДМБТІ ДОР. В травні 2006 року всі необхідні документи КП ДМБТІ ДОР було виготовлено, оплату послуг за які було здійснено цим позивачем. Здійснити відчуження спірного домоволодіння довелося терміново відкласти з огляду на втрату позивачем паспорту. Дізнавшись про наміри [PERSON] щодо відчуження належних йому будинку і земельної ділянки, його племінник, [PERSON], відповідач по справі за зустрічним позовом, який підтримував останнім часом добрі стосунки з [PERSON], з корисливих міркувань, почав втручатися в їх сімейні стосунки та життя. У звя'зку з цим [PERSON] 27 вересня 2006 року приїхав до м. Дніпропетровська до [PERSON]. Відповідач підбурював та налаштовував останнього проти сина та його сестри і 22 вересня 2006 року [PERSON], користуючись довірою і помилковою впевненістю [PERSON] в правильності і добросовісності дій свого племінника, обдурений гарними словами свого племінника, умовив [PERSON] видати на його ім'я довіреність на право ведення його справ, яку оформив державний нотаріус Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори і яка після смерті [PERSON] зупиняє свою дію. Користуючись важким фізичним станом [PERSON], який був людиною похилого віку, ветераном Великої Вітчизняної війни, інвалідом 3-ї групи, який був сліпим майже на 100%, [PERSON], зловживаючи своїм родинним становищем, довірою до нього, заволодів його документами, та використовуючи для реалізації своїх намірів по заволодінню чужим майном та фактично немічним станом [PERSON], змусив його підписати 25 вересня 2006 року договір дарування будинку, складеного в простій письмовій формі. Цей договір був написаний [PERSON] і не був посвідчений нотаріально. Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, отже цей спірний договір немає ніякої юридичної сили. Крім того згідно з частинами 2-3 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Таким чином передачу майна чи права на нього не можна вважати добровільною, якщо дарувальник у звязку з віком, фізичним чи психічними вадами не міг правильно оцінити і розуміти зміст, характер і значення своїх дій або керувати ними. Заволодіння майном шляхом зловживання цими вадами або віком чи станом особи є протиправним, а одержання права на майно за таких обставин повинно розглядатись як недійсна угода. 24 вересня 2006 року відповідач викинув речі позивача з батькового будинку, закрив будинок на замок, позбавивши сина можливості користуватись житлом, а після смерті батька вселив до цієї спірної домоволодіння сторонніх людей в якості наймачів. Крім того, [PERSON] вивіз [PERSON] з місця проживання, де через тиждень 02 жовтня 2006 року, за невідомих обставин він помер. 05 жовтня 2006 року [PERSON], користуючись довіреністю від 22 вересня 2006 року, виданої [PERSON], яка після його смерті вже не діяла, незаконно виписав позивач (сина [PERSON]С.) з домоволодіння №1 по вул. Надії у м. Дніпропетровську. Після цього позивач був вимушений звернутись до прокурора Жовтневого району м. Дніпропетровська, яким після перевірки вищезазначених фактів його прописку поновив. З моменту смерті батька позивач не може проживати у даному домоволодінні та користуватись ним, оскільки [PERSON] змінив замки і на той час поселив [PERSON] і [PERSON], що підтверджено прокурорською перевіркою від 25 січня 2007 року № 25007. На звернення [PERSON] виконати вимоги закону про спадкування та звільнити будинок відповідач [PERSON] відповів категоричною відмовою. Такі дії відповідача порушують права позивача за зустрічним позовом як спадкоємця та фактично власника спірного майна, передбачені статтею 41 Конституції України, статтями 316, 319, 383 ЦК України та створюють перешкоди у користуванні зазначеним майном. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Частиною 3 статті 386 Цивільного кодексу України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової шкоди. Позовні вимоги [PERSON] також необґрунтовані, виходячи і з наступного. ЇЇ мати [PERSON] дійсно перебувала в шлюбі з [PERSON] і разом з ним починала самовільне будівництво по зведенню домоволодіння з господарськими спорудами № 1 по вул. Надії в м. Дніпропетровську. Але 04 вересня 1989 року [PERSON] померла, 04 серпня 1989 року вона склала заповіт на все належне їй майно і заповідала його дочці [PERSON], на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] в неї ще не було і не могло бути права власності на спірне домоволодіння і земельну ділянку біля нього, воно не було прийнято в експлуатацію, не визнано право власне соті, не видано державний акт, а тому і не може бути предметом спору як спадщина за заповітом. [PERSON] сам добудовував спірне домоволодіння ще тривалий час після смерті дружини майже 12 років, саме за ним в 2001 році визнано право власності на домоволодіння, перед цим рішенням райвиконкому затверджено акт комісії про прийняття в експлуатацію та прийнято рішення про видачу свідоцтва про право власності. [PERSON] ж ставить питання лише про визнання недійсним свідоцтва, але нічого не говорить і не позивається стосовно рішення про затвердження акту комісії про введення будинку в експлуатацію та про визнання права власності за [PERSON], позовні вимоги стосовно цього не доповнювалися і не уточнювалися. У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, цим позивачем не було доведено, що свідоцтво про право власності та державний акт про право власності на землю навіть в частині стосовно спірного домоволодіння та земельної ділянки були незаконними та невигідними для набувача [PERSON]. Крім того, дійсно були звернення до правоохоронних органів, однак з цього приводу було винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи та надано відповіді, з підстав відсутності складу злочину, зазначені відповіді та постанову оскаржено не було, тобто жодних злочинів щодо позивача чи відповідача та їх майна вчинено не було. Суд приймає до уваги також і ті обставини, що порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК (435-15) не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді справи з позовів та пояснень і доказів сторін не доведено, чому була необхідність укладення саме такого договору (в простій письмовій формі), чому договір не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК (435-15). Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними у справах про визнання договорів дійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).… Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Відповідно до вимог ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти:… 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до вимог ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Договір про закупівлю, який укладається відповідно до Закону України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти», на вимогу замовника підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Відповідно до вимог ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Оспорюваний правочин не відповідає переліченим вимогам закону, вчинений у письмовій формі без нотаріального посвідчення, що є порушенням норм закону, оскільки правочини, предметом яких є нерухоме майно (земельні ділянки, будівлі та ін.) підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню. Також зазначений правочин не був належним чином зареєстрований за новим власником. При таких обставинах суд вважає, що позивачем [PERSON] не було доведено та не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що заявлений ним правочини договір дарування нерухомого майна слід визнати дійсним. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позови [PERSON] і [PERSON] самої і з [PERSON] не підлягають задоволенню, а ні повністю, а ні частково. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Ст. 1167 ЦПК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи,а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Неправомірними діями відповідача [PERSON] (позивач за первісним позовом) також було завдано позивачу [PERSON] моральної шкоди, суд вважає підлягаючими частковому задоволенню і вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 500 грн. з цього відповідача на користь позивача за зустрічним позовом, оскільки цим відповідачем дійсно завдано моральної шкоди: нервові хвилювання, моральні страждання, стресові ситуації, хвороба, безпідставне затягування питання про відшкодування шкоди і розгляд справи додатково спричинило нервові хвилювання, позивач конче потребує матеріальної підтримки на законних підставах, але отримати її не може в звязку з неправомірними діями вказаного відповідача, порушується звичний порядок життя сімї позивача. Усвідомлення того факту, що через нього (позивача) його близькі та рідні (сестра) вимушені змінити уклад свого життя, вживати додаткових зусиль і позбавлені через відповідача нормального відпочинку постійно пригнічувало і продовжує пригнічувати позивача; відношення відповідача до скоєного ним, який не тільки не робить нічого для усунення перешкод в користуванні житлом позивачу, але й не визнає позову та своєї вини у скоєному і на протязі вже тривалого часу намагається виставити позивача у вигляді особи, що говорить неправду і це також завдає болю. В задоволенні решти вимог про відшкодування моральної шкоди слід відмовити. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач (позивач за зустрічним позовом [PERSON]Ф.) заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивачів [PERSON] і [PERSON] по оформленню, видачі, реєстрації договору дарування, свідоцтва про право власності, заповіту та ін.., а вказані позивачі не довели свої вимоги, твердження цих позивачів про наявність будь-яких інших зобовязань та доведеність своїх вимог, не обізнаність, оману та ін. є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію позивачів [PERSON] і [PERSON] стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON]М в задоволенні позову про визнання договору дарування дійсним, усунення від спадкування, визнання не набувшим право користування домоволодінням, визнання реєстрації незаконною і скасування реєстрації та визнання права власності слід відмовити, [PERSON] з [PERSON] і самостійно в задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на домоволодіння та державного акту на право приватної власності і на землю, визнання права власності на 1\\2 частку домоволодіння та ? частину земельної ділянки як спадкоємцями за заповітом та законом, усунення перешкод в користуванні домоволодінням і зобовязання вчинити певні дії слід відмовити, позовні вимоги [PERSON] можливо задовольнити частково: визнати за ним право власності на домоволодіння № 1 по вул. Надії м. Дніпропетровська в порядку спадкування по закону після смерті батька [PERSON], що помер 02 жовтня 2006 року, визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0.0899 га, що розташована в м. Дніпропетровську по вул. Надії, 1, в порядку спадкування по закону після смерті батька [PERSON], зобовязати [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] в користуванні земельною ділянкою та домоволодінням № 1 по вул. Надії м. Дніпропетровська та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати 485 грн. 31 коп. та моральну шкоду 500 грн., а всього 985 грн. 31 коп., в задоволенні решти позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на спадщину, усунення перешкод в користуванні житлом, відшкодування матеріальної і моральної шкоди слід відмовити. Таким чином суд вважає, що зустрічна позовна заява підлягає задоволенню частково, а позовні вимоги про визнання недійсними договору доручення і довіреності, попереднього договору купівлі-продажу квартири і договору купівлі-продажу квартири, повернення в первісний стан, стягнення коштів та зобовязання вчинити певні дії в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial