Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS], виданого 25.09.2003 року [PERSON], недійсним, посилаючись на те, що з 06 лютого 1999 року, коли між сторонами був укладений шлюб в органах РАЦСу, вона безперервно проживала разом зі своїм чоловіком в цій квартирі. При проведенні приватизації в 2003 році відповідач по справі не зазначив її як дружину та члена своєї сімї, внаслідок чого було видано оспорюване свідоцтво, в якому одноособовим власником являється [PERSON], та порушено її житлові та майнові права та інтереси. В судовому засіданні підтримала позовні вимоги та показала, що відповідач в 2003р. збираючи документи на приватизацію квартири, скрізь зазначав, що його сім'я складається лише з одного чоловіка, що дозволило йому отримати свідоцтво про право власності на всю квартиру. [PERSON] після розлучення в 2008р. створює їй та їхньому спільному сину [PERSON], [INFO], перешкоди в користуванні квартирою №13, виганяючи 'їх на вулицю. Відповідач позов не визнав, пояснив, що в 2003р. саме позивач допомагала йому в оформленні всіх довідок на квартиру, про приватизацію квартири лише на нього [PERSON] знала, оскільки документ знаходиться в шафі на видному місці. Заявив письмове клопотання про застосування наслідків пропущення звернення до суду з позовною заявою, та просив відмовити в задоволенні позову. Залучені ухвалою суду до участі в справі в якості співвідповідачів, виконавчий комітет Коростенської міської ради та відділ житлової політики виконавчого комітету Коростенської міської ради позов не визнали, зазначивши,що з їх сторони порушень при оформленні та видачі свідоцтва про право власності на житло [PERSON] в 2003р. не допущено, а вони діяли виключно в рамках чинного законодавства. Дослідивши наявні матеріали справи, вислухавши сторони, суд приходить до наступного. Встановлено, що 06 лютого 1999 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, після чого сторони проживали спільно в квартирі [ADDRESS], при чому позивач не була зареєстрована (прописана) в ній до 2007 року. 25 вересня 2003 року виконавчим комітетом Коростенської міської ради [PERSON] одноособово було видане свідоцтво про право власності на квартиру, на підставі розпорядження органу приватизації, заяви відповідача, в якій він зазначив, що проживає в квартирі один, та довідки про склад сім'ї [PERSON] Передача квартир у власність громадян згідно ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992р. здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації або уповноваженими на це органами. При цьому передача у власність таких квартир повинна здійснюватись тільки наймачам і членам їх сім'ї. До членів сім'ї наймача за ст. 5 Закону включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі разом з наймачем або за якими зберігається право на житло, як на введення в дію цього Закону так і на час приватизації жилого приміщення. При визначенні кола члена сім'ї, необхідно виходити з положень ст. 64 ЖК України,, належать дружина наймача, їх діти та батьки. Однією з умов приватизації житла є обов'язкова письмова згода всіх повнолітніх члет>ЭМврТ яка оформляється спільною заявою. Відповідно до пояснень, наданих позивачем в судовому засіданні, 25.09.2003 року БІерІИНИИ н давала своєї згоди на приватизацію спірної квартири, в органи приватизації не ходила, за підписувала. Крім того, вона не використала приватизаційні житлові чеки. дата*3 ^ Приватизація є цивільно-правовою угодою і може бути визнана недійсною з пив|ЛЬнасп передбачених цивільним законодавством для визнання угод недійсними. д 12.02.2010 Таким чином, в 2003 році позивач повинна була бути включена до списку осіб, які ^вільна спргз право на житлову площу в квартирі, а тому суд вбачає порушення її прав та інтерес\87/2010 від 1 приватизації квартири.Разом з тим, посилання на норми чинного матеріального права для оспорення право^18^3^ 2С'^ ст.ст. 203,215 ЦК України є невірним, оскільки правовідносини виникли в 2003р., а том/ Д регулюються нормами ЦК УРСР (в редакції 1963р.). На час звернення до суду позивачами пропущені строки позовної давності визначені у < ЦК України. Відповідно до ч.5 ст. 267 ЦК України порушене право має бути захищене, причини пропуску позовної давності судом будуть визнані поважними. Клопотання поновлення цього строку позивачкою не заявлялось, не надані докази на підтвердження повая причин пропущення строків давності, а суд не вправі виходити за межі позовних вимог. В зв'язку з наведеним, суд вважає, що підстави поновлення пропущеного строку звер до суду відсутні, в зв'язку з чим вважає , що позов є обґрунтованим , але не підлягає задоволеї зв'язку з пропуском позивачем строку звернення до суду.

Outcome: dismissed