Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки в якому зазначив, що вони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 19 червня 1976 року, дітей від шлюбу не мають. З 2006 року він з відповідачкою не проживає, спільне господарство не веде. Оскільки збереження сімї є недоцільним і суперечить його інтересам просить шлюб розірвати. Також [PERSON] вказав, в період шлюбу ними було придбано майно: диван вартістю 420 гривень, диван роздвижний вартістю 300 гривень, телевізор кольоровий марки «Самсунг» вартістю 1500 гривень, стіл-тумба вартістю 50 гривень, кухонний набор з трьох навісних шаф, одного кухонного столу на обіднього столу, загальною вартістю 200 гривень, холодильник «Кристал» вартістю 500 гривень, шафа тридверна вартістю 80 гривень, два килима вовняних вартістю 300 гривень кожний, палас вартістю 50 гривень, два жіночих велосипеда, один придбаний у 2001 році вартістю 160 гривень, інший вартістю 50 гривень; свердлильний станок вартістю 3000 гривень, наждачний станок вартістю 2000 гривень, переносний ковальський горн, вартістю 1000 гривень, пральна машинка «Волжанка» вартістю 200 гривень. Крім того вони побудували сарай, що складається з двох відділень та цегляного погреба, орієнтовна вартість якого складає 10 000 гривень. Оскільки між ним та відповідачкою не досягнуто домовленості щодо розподілу майна просить розподілити спільно нажите майно, залишивши все майно у власності відповідачки, а на його користь стягнути з неї грошову компенсацію вартості 1\\2 частини вищевказаного майна, в сумі 9905 гривень. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, але в позовній заяві вказав, що просить розглянути справу без його участі. Також позивач направив суду телеграми в яких вказав, що наполягає на розірванні шлюбу та стягненні з відповідачки грошової компенсації за частину майна. Відповідачка позовні вимоги [PERSON] визнала частково. Пояснила, що згодна на розірвання шлюбу, укладеного 19 червня 1976 року з [PERSON], оскільки вони з 2007 року спільно не проживають. Оригінала свідоцтва про укладення шлюбу в неї немає. Що стосується вимог позивача про поділ майна, то вона заперечує щодо стягнення з неї грошової компенсації вартості 1\\2 частини майна. Сарай, що складається з двох відділень та цегляного погреба, який вказує в позовній заяві [PERSON], є обєктом самочинного будівництва. У 2007 році позивач продав [PERSON] свердлильний та наждачний станки, а отримані кошти витратив на свої власні потреби. Оскільки ці речі вже відчужені, то поділу не підлягають. Що стосується іншого майна, вказаного позивачем, то вона погоджується з його вартістю, визначеною [PERSON], не заперечує щодо його поділу в натурі, зокрема щодо виділення їй дивана вартістю 420 гривен, телевізора «Самсунг» вартістю 1500 гривень, килиму вартістю 300 гривень, стола-тумби вартістю 50 гривень, велосипеду вартістю 50 гривень, велосипеду вартістю 160 гривень, а решту майна залишити у власності позивача. Суд заслухавши відповідача, дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги [PERSON] необхідно задовольнити часткового з наступних підстав. Між сторонами виникли правовідносини, що регулюються нормами Сімейного кодексу України. Як встановлено в судовому засіданні, і визнається сторонами по справі, [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 19 червня 1976 року. Шлюбні стосунки між ними припинені з 2007 року, вони спільно не проживають і спільне господарство не ведуть. Оскільки сімя існує лише формально, відповідачка позовні вимоги про розірвання шлюбу визнала в повному обсязі, то необхідно розірвати шлюб, укладений між сторонами, зареєстрований 19 червня 1976 року Новокубанським відділом ЗАГС Краснодарського краю, актовий запис № 123, відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 Сімейного кодексу України, оскільки суд встановив, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін. Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності не залежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що обєктом права спільної сумісної власності можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності , незалежно від розірвання шлюбу. Позивачем, до переліку майна, що підлягає поділу, включено сарай, що складається з двох відділень та цегляного погреба, вартість якого складає 10 000 гривень. Але згідно повідомлення Талалаївської районної державної адміністрації господарська споруда (сарай) збудована подружжям [PERSON] за адресою смт. Талалаївка вул. Ватутіна, буд 4-а є обєктом самочинного будівництва. ( а.с 26) . З листа Талалаївської селищної ради вбачається, що жителі [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] з заявами про вибір місця розташування земельної ділянки для будівництва господарської споруди (сараю) до селищної ради не зверталися, земельна ділянка для будівництва сараю їм відведене не була ( а.с 27 ). Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила, або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Таким чином сарай, побудований сторонами, що складається з двох відділень та цегляного погреба, не є обєктом спільної сумісної власності подружжя та не підлягає поділу. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] Г пояснив, що декілька років тому придбав у [PERSON] свердлильний та наждачний станки, за що сплатив йому певну суму коштів, яку саме він не памятає. Станки він забирав у [PERSON] за місцем його проживання - в смт. Талалаївці по вул. Ватутіна, це також бачила і [PERSON]. Показаннями свідка [PERSON]Г підтверджуються пояснення відповідачки про те, що у 2007 році [PERSON] приїздив у смт. Талалаївку, та продав [PERSON] свердлильний та наждачний станки. Тому суд приходить до висновку, що включення позивачем свердлильного та наждачного станків, до переліку майна, що підлягає поділу є безпідставним, так як в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що ці речі вже відчужені позивачем, і тому не підлягають поділу за його позовом. В судовому засіданні встановлено, що спільною сумісною власністю подружжя, яке підлягає поділу є наступне майно: диван вартістю 420 гривень, диван роздвижний вартістю 300 гривень, телевізор кольоровий марки «Самсунг» вартістю 1500 гривень, стіл-тумба вартістю 50 гривень, кухонний набор з трьох навісних шаф, одного кухонного столу на обіднього столу, загальною вартістю 200 гривень, холодильник «Кристал» вартістю 500 гривень, шафа тридверна вартістю 80 гривень, два килима вовняних вартістю 300 гривень кожний, палас вартістю 50 гривень, два жіночих велосипеда, один придбаний у 2001 році вартістю 160 гривень, інший вартістю 50 гривень; переносний ковальський горн, вартістю 1000 гривень, пральна машинка «Волжанка» вартістю 200 гривень. Відповідачка погодилася з вартістю вищевказаного майна, визначеною позивачем. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Позивач просить розділити спільно нажите майно, шляхом стягнення з [PERSON] грошової компенсації вартості 1\\2 частини майна, в сумі 9905 гривень, а все майно залишити їй у власність. Проте така вимога позивача суперечить нормам Сімейного кодексу України, оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Частиною 2 даної статті передбачено, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно частини 4 даної статті присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою. На підставі викладеного та враховуючи, що відповідачка не погоджується на стягнення з неї на користь [PERSON] грошової компенсації за частку майна, суд вважає, що необхідно розділити вищевказане спільне майно подружжя між сторонами в рівних частинах та виділити [PERSON] із спільного сумісного майна подружжя диван вартістю 300 гривень, килим вартістю 300 гривень, холодильник «Кристал» вартістю 500 гривень, пральну машинку «Волжанка» вартістю 200 гривень, шафу тридверну вартістю 80 гривень, кухонний набір із трьох навісних шаф, одного кухонного столу та обіднього столу - вартістю 200 гривень, ковальський горн вартістю 1000 гривень, а всього майна на загальну суму 2580 гривень, визнавши за ним право власності на вказане майно. Також виділити [PERSON] із спільного сумісного майна подружжя диван вартістю 420 гривен, телевізор «Самсунг» вартістю 1500 гривень, килим вартістю 300 гривень, стіл-тумбу вартістю 50 гривень, палас вартістю 50 гривень, велосипед вартістю 50 гривень, велосипед вартістю 160 гривень, а всього майна на загальну суму 2530 гривень, визнавши за нею право власності на вказане майно. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 50 гривень 00 копійок за переотриману частку майна. Оскільки позовні вимоги [PERSON] про розподіл майна подружжя задоволені частково, фактично на 1\\4 частину від заявлених вимог, то, відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, [PERSON] повинна відшкодувати понесені позивачем судові витрати в цій частині, тобто 1\\4 частину від судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, що становить 24 гривні 76 копійок та 30 гривень, також з відповідачки необхідно стягнути на користь позивача 8 гривень 50 копійок у відшкодування судового збору за розірвання шлюбу, а всього 63 гривні 26 копійок.

Outcome: partial