Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Рівненського міського суду з позовною заявою до [PERSON], де просить визнати недійсним договір дарування однокімнатної квартири №50 в будинку №35а на вул.Відінська в м.Рівне, загальною площею 30,7 кв.м., що був посвідчений 08 грудня 2004 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим №5201. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що між нею та її дочкою -відповідачем по справі [PERSON] насправді було укладено договір довічного утримання, оскільки вони на той час домовилися, що [PERSON] надаватиме їй постійну матеріальну допомогу для лікування й догляду. Однак, починаючи з 2007 року, відповідачка не дотримується своїх зобов'язань, у зв'язку з чим на початку 2010 року вона звернулася до приватного нотаріуса [PERSON] щоб зробити заповіт на квартиру на користь своїх онуків, але від нотаріуса дізналася, що квартира в дійсності належить [PERSON] на підставі укладеного між ними договору дарування. У зв'язку із зазначеним, вважає, що дочка ввела її в оману, так як, перебуваючи у нотаріуса, вона не розуміла всіх юридичних тонкощів вчинюваного нею правочину, оскільки вважала, що [PERSON] все нотаріусу пояснила, як вони й домовлялися. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала й з мотивів, наведених нею у позовній заяві, просить позов задовольнити. Також зауважила, що не обґрунтовує недійсність вчиненого нею правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просить відмовити в його задоволенні як за безпідставністю, так і за недоведеністю позовних вимог. З'ясувавши обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Так, як на правову підставу своїх вимог, позивач [PERSON] посилається як на статті 215, 216, так і на статтю 235 ЦК України, котрі регулюють правові наслідки недійсності правочину (ст.216 ЦК), а також правові наслідки удаваного правочину (ст.235 ЦК) , що є різними позовними вимогами, виходячи з наступного. В судовому засіданні позивач, а також викликана за її клопотанням свідок [PERSON] пояснили, що за взаємною згодою їх родини, дочка позивачки - відповідач [PERSON] взяла на себе зобов'язання доглядати хвору матір, допомагати їй матеріально, натомість позивач [PERSON] пообіцяла, що належна їй на той час квартира №50 в будинку №35а на вул.Відінська в м.Рівне, у майбутньому стане власністю дочки [PERSON]. У зв'язку з цією домовленістю, в грудні 2004 року сторони пішли до нотаріуса та уклали договір дарування, хоча позивачка вважала, що укладає договір довічного утримання. Разом з тим, позивачем, на підтвердження її позовних вимог, не було наведено жодної з обставин, котрі б могли бути підставою недійсності правочину, та які передбачені частинами першою-трєтьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Не подано, відповідно, й доказів на підтвердження цих обставин. Отже, підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним немає, так само як і немає підстав для визнання оспорюваного договору дарування від 08 грудня 2004 року удаваним правочином та, відповідно, визнання вчиненим договору довічного утримання, оскільки позивач [PERSON] не пред'являла таких позовних вимог. Відповідно до ч.І ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, в суду немає підстав для застосування правових наслідків удаваного правочину, що передбачені ст.235 ЦК України.

Outcome: dismissed