Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати свідоцтво про право власності на житло №18150 від 18.03.1994 року, недійсним в частині списку власників квартири [ADDRESS]; визнати за ним право власності на 1\\2 частку квартири [ADDRESS]. Під час судового розгляду справи позивач заявою від 24.06.2010 року доповнив позовні вимоги, просив суд визнати свідоцтво про право власності на житло №18150 від 18.03.1994 року недійсним в частині списку власників квартири [ADDRESS], визнати за ним право власності на 1\\3 частку цієї квартири; визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті його матері [PERSON], яка померла 16.11.2003 року, право власності на 1\\6 частку квартири та в цілому визнати за ним право на 1\\2 частку квартири [ADDRESS]. В суді позивач підтримав позовні вимоги та просив суд його позов задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування зазначив, що у дитинстві його помістили в будинок-інтернат, де він виховувався до 1992 року, а в подальшому навчався в ПТУ м.Сніжне, та проходив військову службу. Після армії він повернувся до матері та з того часу мешкав з нею та відповідачем. Про те, що квартира була приватизована без його участі він дізнався лише наприкінці 2007 року, документів про право власності на квартиру він не бачив. Представник позивача [PERSON] підтримав позов, просив суд його задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] проти позову заперечував, змістовних доводів заперечень не навів. Представник відповідача [PERSON] просила суд у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що положення Сімейного кодексу України, на які посилається позивач, прийняті пізніше та не розповсюджувались на спірні правовідносини. Окрім того, позивачем пропущений строк позовної давності. Маріупольське державне виробниче підприємство з ремонту та експлуатації житлового фонду «Житловик», яке видало оскаржуване свідоцтво, на теперішній час не існує, рішенням виконавчого комітету Маріупольської міської Ради від 19.04.1995року №111 воно було ліквідоване, його структурні підрозділи реорганізовані в районні підприємства житлово-комунального господарства. В подальшому, рішенням Маріупольської міської ради №329 від 25.03.2003 року «Про створення житлово-комунальних підприємства №№1,2,3,4,5,6, серед інших було створене ЖКП-4 Приморського району м.Маріуполя, на території обслуговування якого знаходиться спірна квартира. Представник залученого судом до участі у справі відповідача ЖКП-4 Приморського району м.Маріуполя до суду не зявився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, вислухавши сторони та дослідивши письмові матеріали справи, вважає позовні вимоги обґрунтованими та задовольняє позов в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло №18150, виданого Маріупольським державним виробничим підприємством з ремонту та експлуатації житлового фонду «Житловик» 18 березня 1994 року, право спільної сумісної власності на [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] Зазначене свідоцтво зареєстроване в реєстрі прав власності на нерухоме майно лише 22.08.2007 року. За умовами ст..8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх членів сімї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обовязковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). В судовому засіданні встановлено та не оспорювалось сторонами, що позивач [PERSON] є сином [PERSON]. На підставі рішення виконавчого комітету Калінінської районної ради народних депутатів від 24.09.1980 року №18, [PERSON] у 1980 році був направлений в дошкільний дитячий будинок, а в подальшому до школи-інтернату №1 м.Маріуполя, де знаходився до 1992 року. (а.с.8-9). В період з 01.09.1992 року по 29.05.1995 року [PERSON] навчався в середньому професійно-технічному училищі №17 м.Сніжне, що підтверджується дипломом ГМ №023661, виданим 02.06.1995 року (а.с.10). В подальшому, після закінчення навчання, [PERSON] проходив дійсну строкову військову службу з грудня 1995 року по червень 1997 року, що підтверджується записами у військовому квитку УН №1145614, та в 1997 році повернувся в місто Маріуполь і зареєструвався за місцем проживання своєї матері та брата [PERSON] - у [ADDRESS]. З того ж часу він постійно мешкає за цією адресою. Відповідно до частини 3 ст.71 Житлового кодексу України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем чи членами його родини більше 6 місяців у разі влаштування дитини на виховання у дитячий заклад протягом всього часу перебування в цьому закладі, у разі призову на строкову військову службу протягом всього періоду проходження служби; у разі відїзду у звязку із навчанням протягом всього часу навчання. Таким чином, суд вважає, що на підставі ст..71 ЖК України за тимчасово відсутнім [PERSON] з моменту його першого вибуття з місця проживання у 1980 році, та по момент повернення (1997 рік) зберігалось жиле приміщення за адресою: [ADDRESS]. За таких обставин під час приватизації цієї квартири у 1994 році він мав приймати в ній участь та набути право спільної сумісної власності, а тому є підстави для визнання свідоцтва про право власності на житло №18150, виданого 18.03.1994 року Маріупольським державним виробничим підприємством з ремонту та експлуатації житлового фонду «Житловик», недійсним в частині списку власників квартири [ADDRESS] та визнати за ним право на 1\\3 частку цього майна. 16 листопада 2003 року померла [PERSON] За відсутності заповіту право на спадкування отримують особи, визначені у ст..1261-1265 Цивільного кодексу України. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді належної їй частки у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру. Спадкоємцями за законом після її смерті є позивач [PERSON] та відповідач [PERSON]М ., як спадкоємці першої черги, в рівних частках, що підтверджується отриманими ними свідоцтвами про право на спадщину. Таким чином, після смерті [PERSON] [PERSON] та [PERSON] в порядку спадкування за законом отримали право на 1\\6 частку квартири кожний. Таким чином в цілому, з урахуванням всіх часток позивача, за ним слід визнати право власності на 1\\2 частку квартири [ADDRESS] (1\\3 частка в порядку приватизації + 1\\6 частка в порядку спадкування). При цьому суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки вважає, що в даному випадку такий строк не порушений, оскільки в приватизації він участі не брав, в подальшому про приватизацію квартири його ніхто не повідомив та він дізнався про це лише у 2007 році, після повернення його брата відповідача по справі з місць позбавленні волі. До того, ж, свідоцтво своєчасно не було зареєстроване в БТІ та не отримане реєстраційне посвідчення, воно було зареєстроване лише 22.08.2007 року, а тому встановлений законом трирічний строк позовної давності не пропущений. Прийшовши до висновку про задоволення позову, суд відповідно до ст..88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача понесені ним та підтверджені документально судові витрати судовий збір в сумі 51 гривні (42,50 + 8.50) та витрати на ІТЗ в сумі 120 гривень (83 + 37). На підставі викладеного,

Outcome: approved