Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-18 00:00:00

18 травня 2010 року в суд звернулась [PERSON] із позовом про визнання права власності на спадкове майно. 07.06.2010 року своєю письмовою заявою (а.с.7) і в судовому засіданні позивачка уточнила свої позовні вимоги та вказувала, що 5 січня 2008 року помер її чоловік [PERSON], який мав у своїй власності гараж №291 в автогаражному колективі «Автолюбитель» по вул.. Хорольській,1 м. Миргорода. Вона являється єдиним спадкоємцем на спадкове майно чоловіка за заповітом. Однак реалізувати свої спадкові права на згаданий автогараж вона позбавлена можливості, оскільки при своєму житті спадкодавець [PERSON] не отримав правовстановлюючого документу на спірний гараж. Посилаючись на те, що вона вступила в фактичне управління згаданим автогаражем, позивачка просила суд визнати за нею право власності на вказаний гараж в порядку спадкування за заповітом. Представник відповідача, Миргородської міської ради, [PERSON] в судовому засіданні позов визнав і не заперечував проти його задоволення. Ухвалою суду від 19.07.2010 року у прийнятті визнання позову було відмовлено із мотивів суперечності такого визнання вимогам закону. Представник гаражного колективу «Автомобіліст» , [PERSON], в судовому засіданні також не заперечував проти задоволення позову [PERSON] Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши сторін, не знаходить підстав для задоволення позову [PERSON] із наступних підстав. Відповідно ст.. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.. 331 ЦК України , якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Частина 3 ст. 18 Закону України «Про основи містобудування» забороняє експлуатацію об»єктів, не прийнятих в експлуатацію у встановленому законом порядку. Позивачкою не надано суду жодних доказів про те, що спірний гараж у встановленому законом порядку був прийнятий в експлуатацію. Вона також не надала суду будь-яких, передбачених діючим законодавством, правовстановлюючих документів, які б посвідчували право власності спадкодавця [PERSON] на спірний гараж. Позивачка не ставила перед судом вимог про встановлення факту належності спірного автогаража спадкодавцю. В зв»язку з викладеним суд не знаходить підстав вважати, що на спірний гараж спадкодавець [PERSON] набув право власності, а отже, з огляду на вимоги ст.. 1218 ЦК України, спірне майно не може входити до складу спадщини. Крім цього, відповідно ст.. 376 ЦК України нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо воно збудоване на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети. Із наданої позивачкою копії архівного витягу із рішення виконкому Миргородської міської ради народних депутатів №273 від 20.11.1991 року на а.с.13, вбачається, що в колективі «Автолюбитель» [PERSON] виділялась земельна ділянка під будівництво автогаража розміром 3,8х6.0 м та 3,0х4,0 м, тобто загальною площею 34,8 м.кв. Фактична площа спірного автогаража становить 47,6 м.кв.(а.с.10,11). Отже на будівництво гаража такою площею земельна ділянка спадкодавцю у встановленому законом порядку не надавалась. Позивачці міською радою також не виділялась земельна ділянка під уже збудоване нерухоме майно. Вказані обставини не заперечували і сторони в судовому засіданні. Таким чином, згідно положень ч.1 ст.. 376 ЦК України збудований спірний автогараж є самочинним будівництвом. Відповідно ч.2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Оскільки спадкодавець не набув права власності на спірне майно, то і підстав для визнання права власності по праву спадкування за заповітом за позивачкою на спірний автогараж суд позбавлений правових підстав. Крім цього, позивачка в судовому засіданні вказувала, що відповідачем по справі, Миргородською міською радою її права на спірний автогараж не порушувались, не оспорювались і не не визнавались, оскільки із відповідним питанням вона до Миргородської міської ради не зверталась. Таким чином позивачка фактично не вказала предмету спору із відповідачем, а отже і підстави для його задоволення відсутні. При таких обставинах суд вважає необхідним відмовити позивачці у задоволенні її позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed