Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилається на те, що 18.11.2003 року померла її мати [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина, що складалася з: житлового будинку № 18 по вул. Жовтневій у с. Мартусівці Бориспільського району Київської області, майнового паю в колективному сільськогосподарському підприємстві «Мартусівка», земельної ділянки під будинком та земельної ділянки розміром 2,38 га, що розташована на території Мартусівської сільської ради Бориспільського району Київської області. Відразу після смерті матері вона прийняла спадщину: забрала швейну машину, одяг, постільну білизну матері, користувалася будинком і надвірними будовами, іноді жила в будинку матері, обробляла землю, збирала врожай, зберігала в погребі продукти харчування, користувалася автомобілем «ЗАЗ-968», д.н.з. 00 84 КХЮ, що свідчить про її фактичний вступ в управління та володіння спадковим майном. Також прийняла спадщину відповідачка [PERSON], на яку було складено заповіт. На час відкриття спадщини позивачка була непрацездатною за віком, тому має право на обовязкову частку в спадщині. За оформленням спадщини вона не зверталася до нотаріальної контори, оскільки між нею та відповідачкою була домовленість про те, що [PERSON] виплатить їй грошову компенсацію за її обовязкову частку в спадщині. Проте відповідачка не виконала своїх обіцянок. У листопаді 2007 року їй стало відомо, що [PERSON] отримала свідоцтва про право на спадщину та вже продала земельну ділянку. Крім того, із цього часу відповідачка суттєво змінила ставлення до неї, почала перешкоджати користуватися спадковим майном, заперечує її право на спадщину, мирним шляхом вирішити спір не бажає. Посилаючись на те, що відразу після смерті матері вона прийняла спадщину, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном, має право на обовязкову частку в спадщині як непрацездатна за віком особа, не відмовлялася від своєї частки в спадщині, позивачка, уточнивши позовні вимоги, просила визнати за нею право власності на обовязкову частку у спадщині, а саме: 2/12 частини жилого будинку з надвірними будовами № 18 по вул. Жовтневій у с. Мартусівці Бориспільського району Київської області; 2/12 частини майнового паю в КСП «Мартусівка» та 2/12 частини земельної ділянки, розміром 2,38 га, розташованої на території Мартусівської сільської ради Бориспільського району Київської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які належали спадкодавцю. Крім того, просила визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.06.2004 року за реєстром 2-218 та від 18.12.2004 року за реєстровим номером 2-1766, видані державним нотаріусом Бориспільської районної державної нотаріальної контори Київської області [PERSON] на ім я [PERSON], та стягнути з відповідачки судові витрати. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в суді проти позов не визнав та надав письмові заперечення, в яких зазначає, що позивачкою не надано доказів реального вступу в спадщину шляхом фактичного прийняття, в звязку з чим пропустила строк прийняття спадщини, а також пропустила трирічний строк позовної давності. А тому вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити. Мартусівська сільська рада Бориспільського району Київської області свого представника в засідання не направила, про день, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, надала лист, в якому просить слухати справу в відсутність свого представника. Бориспільська районна державна нотаріальна контора Київської області надала письмові заперечення, в яких просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно були видані єдиній спадкоємиці за заповітом [PERSON] у встановлений законодавством строк для прийняття спадщини. Спадкоємці, які мають право на обовязкову частку в спадщині після смерті [PERSON], у встановлений законодавством строк до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини не зверталися. Суд ухвалив слухати справу у відсутність представника Мартусівської сільської ради та Бориспільської районної державної нотаріальної контори. Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що 18.11.2003 року померла мати позивачки [PERSON], яка 04.04.2001 року склала заповіт, згідно з яким заповіла все належне їй на день смерті майно відповідачці [PERSON] У березні 2004 року остання звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а в червні 2004 року їй було видано свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі, згідно ч.1 ст.58 Конституції України, Цивільний кодекс України 2004 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 01.01.2004 року. Пленум Верховного Суду України у п.1 постанови від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» розяснив, що відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинний на той час закон, зокрема відповідні правила ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Стаття 525 ЦК УРСР, так само як і ч.2 ст.1220 ЦК України, визначають часом відкриття спадщини день смерті спадкодавця. Право позивачки [PERSON] на обовязкову частку в спадщині передбачено ст.535 ЦК УРСР, оскільки на момент відкриття спадщини вона була непрацездатною за віком, що підтверджується довідкою Управління Пенсійного фонду України у Баришівському районі Київської області від 30.01.2008 року № 52. Тобто, відповідно до зазначеної норми, вона має право на обовязкову частку не менше ніж 2/3 від тієї частки, яка б належала їй при спадкуванні за законом. Як було встановлено в судовому засіданні на підставі пояснень представників сторін, після смерті [PERSON] право на спадщину за законом в першу чергу, згідно ст.529 ЦК УРСР, мали б її четверо дітей: позивачка [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Отже, кожний з них би мав право на ? частину спадкового майна. Таким чином, обовязкова частка позивачки [PERSON] складає 1/4 : 3 х 2 = 2/12 = 1/6. Відповідно до ст.548 ЦК УРСР, для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємець прийняв спадщину, зокрема, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Позивачка зазначала, що відразу після смерті матері вона прийняла спадщину, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном, так як забрала швейну машину, одяг, постільну білизну матері, користувалася будинком і надвірними будовами, іноді жила в будинку матері, обробляла землю, збирала врожай, зберігала в погребі продукти харчування, користувалася автомобілем «ЗАЗ-968», д.н.з. 00 84 КХЮ, що було підтверджено поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які суд оцінює як належні. Як зазначено в ст.392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. «Тимчасовим положенням про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно», затвердженого наказом Мінюсту України № 7/5 від 07.02.02р. визначено, що одним із документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на нерухоме майно, є рішення суду про визнання права власності. До того ж, на підставі ст.1301 ЦК України, необхідно визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.06.2004 року за реєстром 2-218 та від 18.12.2004 року за реєстровим номером 2-1766, видані державним нотаріусом Бориспільської районної державної нотаріальної контори Київської області [PERSON] на ім я [PERSON], оскільки вони видані повністю на все спадкове майно на ім я [PERSON], без врахування обовязкової частки в розмірі 1/6, право на яку має позивачка. Також суд вважає, що позивачкою не було пропущено трирічний строк звернення до суду, так як, відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивачка зазначала, що її право на обовязкову частку в спадщині порушене відповідачкою, з якою існувала домовленість про виплату вартості її частки. Про порушене право їй стало відомо в листопаді 2007 року, коли [PERSON] продала земельну ділянку та суттєво змінила ставлення до неї. Таким чином, на підставі викладеного та на підставі того, що позивачка має право на обовязкову частку в спадщині після смерті [PERSON], вона фактично прийняла спадщину, строк позовної давності нею не пропущено, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, а саме визнати за позивачкою право власності на обовязкову частку в спадщині після смерті [PERSON], що становить 1/6 частку, скасувавши свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім я [PERSON], та стягнувши з відповідачки на її користь понесені судові витрати. З відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню судовий збір та витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільних справ, відповідно до ст.88 ЦПК України, оскільки позов задоволено в повному обсязі. В звязку з вищевикладеним, на підставі п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»; ст.ст.525, 529, 535, 548, 549 ЦК УРСР (в ред. 1963 року); ст.ст.261 ч.1, 392, 1220 ч.2, 1301 ЦК України,

Outcome: approved