Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-25 00:00:00

[PERSON], [PERSON] і [PERSON] 10 квітня 2006 року звернулися до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом, виселення та вселення, позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися. Позивачі в своїх позовних вимогах, а їх представник в ході судового засідання посилалися на те, що мешкали в квартирі 1 корпусу 6 будинку 118 по вул. Набережна Перемоги м. Дніпропетровська, потім вирішили з метою поліпшення житлових умов зробити обмін, але особи, яким вони довірили займатися цим питанням, шляхом обману виписали і виселили їх з вказаного житла, протиправно заволодівши ним. Рішеннями судів вони повернули собі вказане житло, але там продовжує мешкати відповідач і перешкоджає їм в користуванні цією квартирою. Відповідач їм відмовляє повернути все як було, добровільно спір не вирішено. Вважають дії відповідача протиправними і просили усунути для позивачів перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою № 1 корпусу № 6 будинку № 118 по вул. Набережна Перемоги м. Дніпропетровська з боку відповідача, виселити [PERSON] з цієї квартири без надання іншого житлового приміщення та вселити позивачів у вказане житло, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що відповідач правомірно користується спірною квартирою, права власності позивачів на це житло не було, позовні вимоги бездоказові. Все відповідачкою зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивачів на себе не брала і не бере, нічиїх прав не порушувала і шкоди не завдавала. Вважає позовні вимоги безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи КЖЕП № 35 м. Дніпропетровська в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, в письмовому зверненні до суду вказали на згоду з позовними вимогами, просили справу розглянути без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України. Представник третьої особи управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради в судовому засіданні пояснив, що позовні вимоги не зачіпають їх інтереси, тому просив рішення винести за наявними матеріалами справи по закону на розсуд суду. Вислухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В судовому засіданні встановлено, що з липня 1987 року сімя позивача [PERSON]: чоловік [PERSON], син [PERSON], дочка [PERSON], дочка [PERSON] і дочка [PERSON] мешкали і були зареєстровані в квартирі 1 корпусу 6 будинку 118 по вул. Набережна Перемоги м. Дніпропетровська. В 1992 році [PERSON] народила дитину [PERSON], який також був прописаний у вказаному житлі. В цьому ж 1992 році [PERSON] вийшла заміж і в 1993 році виписалася з вказаної квартири за місцем мешкання свого чоловіка. В 1993 році помер чоловік позивача [PERSON] З метою поліпшення житлових і побутових умов сімя позивачів вирішила зробити обмін займаного житла на інше і надала доручення для ведення цього питання [PERSON], тимчасово переїхавши до житла останнього на вул. щербини м. Дніпропетровська. Скориставшись вказаною ситуацією, [PERSON] в 1997 році приватизував на позивачів спірну квартиру і продав її [PERSON], а потім [PERSON] Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2003 року свідоцтво про право власності на спірну квартиру в порядку приватизації житла від 29 грудня 1997 року визнано недійсним, рішення вступило в законну силу. Позивачі в 2000 році звернулися до суду з позовом про визнання вказаних договорів купівлі-продажу їх квартири недійсними. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2005 року визнано договори купівлі-продажу вказаної спірної квартири від 05 лютого 1998 року і від 16 лютого 2000 року, укладений між [PERSON] (від імені [PERSON]М.) і [PERSON] та між [PERSON] (від імені [PERSON]М.) і [PERSON], недійсними; ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2007 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2005 року залишено без змін, а ухвалою Верховного Суду України від 06 червня 2007 року залишені без змін ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2007 року і рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2005 року. Таким чином рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2005 року набрало законної сили, договори купівлі-продажу спірної квартири визнано незаконними і не дійсними. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою… Позивачі до цих пір вже девятий рік мешкають на найманих квартирах, не маючи можливості повернутися в свою оселю. Згідно постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обовязків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у звязку з недійсністю правочину, оскільки у ст. 16 ЦК немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути у тому числі і визнання правочину недійсним. Згiдно ст. 61 ЦПК України обставини, визнанi сторонами та iншими особами, якi беруть участь у справi, не пiдлягають доказуванню. Обставини, визнанi судом загальновiдомими, не потребують доказування. Обставини, встановленi судовим рiшення у цивiльнiй, господарськiй або адмiнiстративнiй справi, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді iнших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено цi обставини. Вирок у кримiнальнiй справi, що набрав законної сили, або постанова суду в справі про адмiнiстративне правопорушення обов'язковi для суду, що розглядає справу про цивiльно-правовi наслiдки дiй особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчиненi вони цiєю особою. Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2005 року визнана неправомірність дій стосовно позивачів і їх житла, в тому числі і відповідачем, по договорам купівлі-продажу. Вказане рішення набрало законної сили, в подальшому оскаржене та не скасоване, а тому є достатньо підстав для звільнення позивачів від доказування даного позову в частині питань не правомірності відчуження вказаного спірного нерухомого майна, а саме - предмету спору: визнання договорів купівлі-продажу недійсним, наявність причинно-слідчого зв'язку між діями, пов'язаними з порушенням вимог законодавства при набуванні права власності i подальшим відчуженням. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають в частині власності квартиру користуються нею для особистого мешкання і мешкання членів їх сімей. Суд приймає до уваги також і ті обставини, що позивачем було отримано довідку КП ДМБТІ Дніпропетровської обласної ради за № 14/3439 про те, за ким зареєстровано право власності на нерухоме майно (спірну квартиру), в якій власниками вказуються [PERSON] та [PERSON], тобто позивачі є єдиними законними власниками майна, але не можуть здійснити своє право користування та розпорядження ним через неправомірні дії відповідача, які кореспондуються законом цьому праву, законність вказаного не оспорена і не поставлена під сумнів. Діями відповідача також порушується ст. 41 Конституції України в якій сказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON] і [PERSON] про усунення перешкод, виселення та вселення підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачі заперечують будь-які інші (крім офіційних, договірних) домовленості і зобовязання стосовно відповідача по оформленню, виконанню та реєстрації мешкання в спірній квартирі, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань, не обізнаність, оману та ін. є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі. Позивачі як власники спірної квартири не порушують прав фізичних та юридичних осіб, за захистом своїх прав звернулися до суду, відповідач з позовом не погодився. При таких обставинах суд вважає можливим усунути для позивачів перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою № 1 корпусу № 6 будинку № 118 по вул. Набережна Перемоги м. Дніпропетровська з боку відповідача [PERSON], виселити відповідача з вказаної спірної квартири без надання іншого житлового приміщення та вселити позивачів в цю квартиру № 1 корпусу № 6 будинку № 118 по вул. Набережна Перемоги м. Дніпропетровська. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні житлом, виселення та вселення знайшли своє обєктивне підтвердження в ході судового засідання і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved