Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення аліментів на утримання на неповнолітню дитину, в якій зазначає, що вона знаходиться в цивільному шлюбі з відповідачем з 2004 року, мешкали в будинку відповідача. Від даного шлюбу мають дитину [PERSON], [INFO], який знаходяться на утриманні позивача. Також позивач має на утриманні від першого шлюбу неповнолітню дитину, [INFO]. Зараз позивач та відповідач мешкають окремо, оскільки відповідач вигнав її з дітьми. Відповідач матеріальної допомоги на утримання сина позивачу добровільно не надає, виконувати свої батьківські обовязки не бажає. Позивач працює. Відповідач працездатний, на його утриманні нікого немає. Тому, позивач просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1\\4 частини його заробітку (іншого доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідної вікової категорії щомісяця, до досягнення дитини повноліття, допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць, зобовязати відповідача надати суду довідку про присвоєння йому ідентифікаційного номеру. В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги, при цьому позивач вказала, що від даного шлюбу мають дитину [PERSON], [INFO], який мешкає з нею та знаходиться на її утриманні, так як відповідач проживає від сімї окремо, відповідач матеріальну допомогу на утримання сина не надає. Позивач працює молодшою медсестрою в Лозівській ЦРЛ, отримує заробітну плату, приблизно 500 гривень на місяць. Відповідно до вимог ст.367 ч.1 п.1 ЦПК України просить допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць, судові витрати покласти на відповідача. Відповідач в судовому засіданні позов визнав та надав пояснення, згідно яких він позов визнає в повному обсязі, однак заперечив, що ухилявся від сплати аліментів, оскільки неодноразово надавав допомогу та приймав участь у вихованні дитини, інших осіб та неповнолітніх дітей, які за законом можуть перебувати на його утриманні він не має, працює приймачем поїздів на ст.Лозова СТГО ПЗ, пільгами з держави не користується, стягнення за виконавчими листами з відповідача не проводяться. Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку встановленому ст.174 ЦПК України. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Матеріалами справи встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. З огляду на ксерокопію свідоцтва про народження, вбачається, що у позивача та відповідача, народилась донька [PERSON], 10.10.2007 року, який мешкає з позивачем, про що свідчить довідка з місця реєстрації (а.с.8,9). Згідно ст.180 Сімейного кодексу України, батьки повинні утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. У судовому засіданні встановлено, що відповідач матеріальну допомогу позивачу на утримання їх спільної дитини не надає. Своїми діями, відповідач порушує свої зобовязання передбачені Положеннями Конвенції Організації Обєднаних Націй «Про права дітей» від 20.11.1989 року (ратифіковані Україною відповідно до Постанови Верховної ради України від 27.09.1991 року №789-XII), якими передбачено, що діти, враховуючи їх фізичну і розумову відсталість, вимагають спеціальної опіки і турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження, а обовязки утримання дітей до їх повноліття, закріплені ч.2 ст.51 Конституції України від 28 червня 1996 року і покладаються на батьків. Аналогічне твердження закріплене в статті 180 Сімейного Кодексу України. В принципі №6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, записано: «… Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення». В ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, що діє на Україні з 27 вересня 1991 року вказано: «Держави-учасники зобовязуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обовязки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Відповідно до ст.ст.8,11,12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402: «… Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних доля всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сімя є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сімї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці».

Outcome: approved