Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-17 00:00:00

[PERSON] 21 квітня 2004 року звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] і Жовтневого РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області про визнання укладеного договору дарування домоволодіння договором купівлі-продажу, визнання незаконними дій з реєстрації місця проживання та виселення осіб без надання іншого житлового приміщення. До нього [PERSON] і [PERSON] заявили зустрічний позов про визнання договору дарування домоволодіння не дійсним. Позовні вимоги сторін доповнювалися і уточнювалися. Позивач [PERSON] в своїх позовних вимогах та в ході судового засідання посилалася на те, що відповідач [PERSON] звернулася до нього з питанням взяти в борг гроші, гроші він дав, отримав розписку і на забезпечення боргу відповідачка дала доручення на право розпорядження її будинком 44 по вул. Севастопольській м. Дніпропетровська. Борг відповідачкою повернуто не було і вони оформили договір дарування вказаного домоволодіння і він таким чином став власником цього будинку. Хоче скористатися своїм правом власника по володінню, користуванню та розпорядженню власністю, але дізнався, що у вказаному домоволодінні мешкають і зареєстровані відповідачі, створюючи йому таким чином перешкоди. Останні в добровільному порядку не бажають виселятися з спірного домоволодіння. Оскільки фактично за будинок він сплатив відповідачці гроші шляхом надання їй в борг коштів, просив визнати укладений договір дарування домоволодіння договором купівлі-продажу, визнати незаконними дії Жовтневого РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області з реєстрації місця проживання відповідачів та виселення їх з цього вже його домоволодіння без надання іншого житлового приміщення, задовольнивши його позов в повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги не визнав, вважає їх безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] в своїх інтересах і як представники [PERSON], [PERSON] і [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, посилаючись на те, що спірне домоволодіння належить їм на праві спільної власності, договір дарування було укладено з порушенням норм закону, укладена через збіг тяжких обставин, обман. Борг дійсно був, але по ньому був суд і рішенням суду цей борг з неї стягнуто, рішення набрало законної сили. Про купівлю-продаж будинку мова не йшла і вони не бажали відчужувати свій будинок, не обумовлювали суму продажу і інші істотні умови купівлі-продажу, сума довільно взята і визначена позивачем без врахування дійсної вартості. Вони живуть в спірному будинку і зареєстровані там в передбаченому законом порядку. Все позивачем [PERSON] зроблено не згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги до них безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. На зустрічних позовних вимогах позивачі наполягають, вважають їх доведеним і обґрунтованими та просили їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Жовтневого РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В письмовому зверненні просив суд розглянути справи за відсутності їх представника і рішення винести за наявними матеріалами справи по закону на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК України. Представники третіх осіб виконавчого комітету Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради і органу опіки та піклування Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради в судове засідання не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. В письмовому зверненні просили суд розглянути справи за відсутності їх представників і рішення винести за наявними матеріалами справи по закону на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представників вказаних третіх осіб згідно ст. 169 ЦПК України. Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила, в письмовому зверненні до суду просила справу розглянути без її участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного приватного нотаріуса згідно ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, відповідачів і представників відповідачів, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги про визнання укладеного договору дарування домоволодіння договором купівлі-продажу, визнання незаконними дій з реєстрації місця проживання та виселення осіб без надання іншого житлового приміщення не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В судовому засіданні встановлено, що 16 січня 2002 між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір дарування домоволодіння № 44 по вул. Севастопольської у м. Дніпропетровську. Цей договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер № 205. Вказане домоволодіння 44 по вул. Севастопольській у м. Дніпропетровську складається з двох поверхів та підвалу, загальна площа домоволодіння становить 132.2 кв. м., житлова площа будинку складає 36.9 кв. м.. Це домоволодіння належало [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Першої дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 2-5903 від 09 вересня 1997 року. Крім цього в домоволодінні в якості членів сім'ї власника зареєстровані і постійно мешкають і мешкали на момент оформлення угоди [PERSON] та [PERSON] і їх неповнолітні діти - [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO], а також [PERSON]. [PERSON] звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні та виселення без надання житла. Змінивши позовні вимоги, [PERSON] просить суд визнати угоду договір дарування спірного домоволодіння 44 по вул. Севастопольська у м. Дніпропетровську договором купівлі продажу, визнання незаконними дії з реєстрації місця проживання і виселення всіх там зареєстрованих та мешкаючи осіб без надання їм іншого житла, в тому числі це стосується і неповнолітніх дітей. Суд вважає позовні вимоги про визнання укладеного договору дарування домоволодіння договором купівлі-продажу, визнання незаконними дій з реєстрації місця проживання та виселення осіб без надання іншого житлового приміщення не обґрунтованими, виходячи з наступного. Договір дарування укладено і здійснено внаслідок обману з боку [PERSON] і збігу тяжких обставин для [PERSON]. 16 січня 2002 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір дарування домоволодіння 44 по вул. Севастопольської у м. Дніпропетровську. При цьому у період з жовтня 2000 року по травень 2001 року між [PERSON] і [PERSON] виникли і склалися правовідносини, що цивільним правом України класифікуються як договір позики: [PERSON] - позикодавець або кредитор, а [PERSON] - позикоотримувач або боржник. В матеріалах справи на аркушах 101, 103, 104, 108, 109 - власноручні розписки [PERSON] про отримання грошових коштів від [PERSON], оригінали розписок знаходяться у [PERSON], що свідчить про те, що борг не погашений і до теперішнього часу. Дана обставина підтверджується і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової суми 6462 грн.. Рішення вступило в законну силу. Ніякого мирової угоди або відмови, як стверджує [PERSON], від своїх фінансових претензій до [PERSON] [PERSON], за даним судовим рішенням, не надав. У період з листопада 2001 року по грудень 2001 року [PERSON] черговий раз позичав гроші [PERSON], яка до цього часу за старими боргами не розрахувалася. Загальна сума боргу, зі слів [PERSON], на момент укладання угоди становила близько 6000 доларів США. Аналізуючи причини, за якими [PERSON] надавав [PERSON] у борг гроші, потрібно критично ставитися до пояснень [PERSON] про те, що він давав ці гроші в борг безкорисливо, тобто не переслідуючи свою корисливу мету. Дана обставина підтверджується ще і тим, що сам [PERSON] не заперечує, що в 2001 році займався видачею позик під заставу нерухомості (а. с. 121 зворотн. стор.) Таким чином, очевидно, що на момент укладення угоди - договору дарування між [PERSON] і [PERSON], остання перебувала у фінансовій залежності від [PERSON]. Сам [PERSON] у грудні 2001 року при передачі чергової частини грошей відповідачці запропонував це зробити у приватного нотаріуса [PERSON], де і була оформлена довіреність від імені [PERSON] на ім'я [PERSON] на право розпоряджатися будинком № 44 по вул. Севастопольська в м. Дніпропетровську (а. с. 100). Даний вчинок свідчив про готовність [PERSON] провести розрахунок за борговими зобов'язаннями перед [PERSON], аж до продажу свого будинку. Проте домовленості про купівлю-продажу будинку між [PERSON] і [PERSON] на грудень 2001 року не було. Метою, з якою [PERSON] видала [PERSON] довіреність на право оформлення документів, передала оригінали документів на будинок № 44 по вул. Севастопольській було не продаж будинку [PERSON], а оформлення довідки характеристики для оформлення договору застави у забезпечення повернення боргу. Це підтверджується текстом розписки (а. с. 103), написаної [PERSON] під диктовку [PERSON] в грудні 2001 року, де було вказано, що термін повернення грошей 20 січня 2002 року. Таким чином, мета, цілі, з якими сторони по угоді [PERSON] і [PERSON] зустрілися у нотаріуса, були різні: у [PERSON] - оформити договір застави (іпотека) на свій будинок № 44 по вул. Севастопольська у забезпечення повернення боргу [PERSON]; у [PERSON] - оформити договір дарування домоволодіння № 44 по вул. Севастопольській у м. Дніпропетровську; волевиявлення у сторін було так само різним: у [PERSON] - отримання залишку суми за договором позики та надання будинку в забезпечення повернення боргу, а у [PERSON] - заволодіння майном, що належить [PERSON], тобто обманний шлях. Дана обставина підтверджується копією довідки характеристики, яку [PERSON], діючи за дорученням від імені [PERSON], замовив в КП ДМБТІ Дніпропетровської обласної ради (а. с. 182); згідно відмітки на довідці вона замовлена з метою продажу будинку, але не оформлення договору застави чи дарування. 16 січня 2002 року у приватного нотаріуса [PERSON], діючи умисно, фактично обдурив [PERSON] про наслідки та обставини, що настають у результаті укладення договору дарування домоволодіння, аргументуючи тим, що дана угода не буде реєструватися в КП ДМБТІ Дніпропетровської обласної ради та буде скасована після остаточного розрахунку. У відповідності зі ст. 57 ЦК України (в редакції 1963 року) угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на дуже невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнано недійсним за позовом потерпілого або за позовом державної або громадської організації. Якщо угода визнана недійсною по одному з зазначених підстав, то потерпілому повертається другою стороною все одержане нею за угодою, а при неможливості повернення отриманого в натурі - відшкодовується його вартість. Майно, отримане за угодою потерпілим від другої сторони (або належне йому), звертається в доход держави. При неможливості передати майно в доход держави в натурі - стягується його вартість. Крім того, потерпілому відшкодовуються другою стороною понесені ним витрати, втрата або пошкодження його майна. Відповідно п. 20 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання угод недійсними» від 06 листопада 2009 року угода визнається укладеною під впливом обману у випадку введення другої сторони в оману щодо обставин, які впливають на укладення угоди. Обставини про укладення угоди під впливом обману у випадку введення другої сторони в оману щодо обставин, які впливають на укладення угоди підтверджуються, крім пояснень відповідачів, яка не мінялися на протязі всього періоду судового розгляду, також копією виписки з реєстру «реєстрації нерухомості (а. с. 7) про дату реєстрації за [PERSON] права власності на спірне домоволодіння, яку він робив у КП ДМБТІ, тим, що боргові розписки, які оформлялися на ім'я [PERSON] від імені [PERSON] знаходяться у [PERSON] і не були їй передані при підписанні договору на відчуження спірного домоволодіння, копіями розписок, які були написані [PERSON] на ім'я [PERSON] і [PERSON] на ім'я [PERSON] про взаємні зобов'язання після укладення договору дарування домоволодіння (а. с. 101, 108, 118), висновком експерта про вартість спірного домоволодіння в розмірі 134 600 гривень на 01 липня 2002 року, а вартість боргу значно менше; тим, що угода до теперішнього часу не виконана сторонами: [PERSON], [PERSON] і члени їх сім'ї продовжують мешкати в спірному домоволодінні і там зареєстровані. Таким чином очевидно, що [PERSON] діючи умисно, ввівши в оману (обдуривши) [PERSON] про наслідки угоди, що укладається і обставини, які впливають на її укладення, 16 січня 2002 року уклав з [PERSON] договір дарування спірного домоволодіння № 44 по вул. Севастопольській в Дніпропетровську. Крім того, відповідно до ст. 153 ЦК України (в редакції 1963 року) договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута згода, договір вважається укладеним. Між [PERSON] і [PERSON] ніколи не обговорювалися істотні умови договору купівлі продажу спірного домоволодіння: вартість предмета купівлі продажу, умови і порядок передачі предмета купівлі продажу та ін., ніколи [PERSON] не виказувала волевиявлення на укладання договорів з відчуження спірного домоволодіння (дарування або купівлі продажу) на користь [PERSON]; ніколи [PERSON] і [PERSON] не погоджували між собою вартість - ціну спірного домоволодіння, порядок і процедуру передачі предмета купівлі продажу домоволодіння. Такі дії позивача [PERSON] порушують права позивачки за зустрічним позовом як власника домоволодіння, передбачені статтею 41 Конституції України, статтями 316, 319, 383 ЦК України та створюють перешкоди у користуванні зазначеним домоволодінням. Позовні вимоги [PERSON] необґрунтовані, виходячи і з наступного. Договір купівлі-продажу є майновим і по ньому повинні були бути передані кошти саме за купівлі майна, але цього не відбулося. Жодних свідчень та доказів іншого, окрім слів позивача, який є відверто зацікавленою та упередженою особою немає. У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, позивачем не було доведено, що договір дарування спірного домоволодіння був безоплатними та вигідними для [PERSON]. Жодне з тверджень позивача [PERSON] не містить під собою будь якого доказового ґрунту. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Обидва правочини доручення і договір дарування нерухомого майна фактично суперечать актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства оскільки не спрямовані на настання реальних передбачених законом наслідків. Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою\~ третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.… Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачі заперечують будь-які інші (в тому числі і договірні) домовленості і зобовязання стосовно позивача по оформленню, виконанню та реєстрації довіреності і договору дарування, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань в межах цього договору, не обізнаність, оману та ін. є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача [PERSON] стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову про визнання укладеного договору дарування домоволодіння договором купівлі-продажу, визнання незаконними дій з реєстрації місця проживання та виселення осіб без надання іншого житлового приміщення відмовити, а зустрічний позов задовольнити та визнати не дійсним договір дарування домоволодіння № 44 по вул. Севастопольській м. Дніпропетровська, укладений між [PERSON] і [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] і стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати на сплату судового збору 310 грн.. Таким чином суд вважає, що зустрічна позовна заява підлягає задоволенню, а позовні вимоги про визнання укладеного договору дарування домоволодіння договором купівлі-продажу, визнання незаконними дій з реєстрації місця проживання та виселення осіб без надання іншого житлового приміщення в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: approved