Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання кредитного договору в іноземній валюті недійсним, оскільки він не відповідає вимогам цивільного законодавства, а саме, договір не відповідає ст. 524 Цивільного кодексу України. Позивач зазначає, що зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України, та відповідно до приписів ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» де передбачено, що на здійснення валютних операцій [PERSON] України видає генеральні та індивідуальні ліцензії. Отже на підставі викладеного просить визнати договір недійсним. Представник позивача позов підтримав. Представник відповідача проти позову заперечував, вказавши, що договори були укладені відповідно до вимог закону і просив у позові відмовити. Треті особи у судове засідання не зявились, хоч про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити. У судовому засіданні було встановлено, що 26 грудня 2007 року між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» правонаступником якого є АКБ «ТАС-Комерцбанк», було укладено договір споживчого кредиту №1801/1207/71-685 на суму 25000 тис. доларів США на споживчі цілі. Позивач був ознайомлений з умовами договору кредиту і погодився на його укладення, про що свідчать його підписи, фактичне виконання зобовязання банком по наданню кредитних коштів, а також сплата позивачем щомісячних внесків, що підтверджується наданими квитанціями (а.с.4-9). Це підтверджує те, що на час укладення позивача умови договору влаштовували. Крім цього, встановлено, що відповідач діяв на підставі ліцензії [PERSON] Банку України, відповідно до вимог Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» у звязку з чим ним не було допущено порушень чинного законодавства (а.с.37-40). Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 ст.206 цього Кодексу. Проте, під час розгляду справи не встановлено недодержання сторонами вимог закону при вчиненні правочину. Згідно ч.І та ч.2 ст. 553 ЦК України грошове зобовязання має бути виконано в гривнях, а якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Незважаючи на загальне правило про заборону використання на території України валюти іншої ніж гривня, такий дозвіл, а саме: використання готівкової чи безготівкової іноземної валюти на території країни надається фінансовим установам при отриманні індивідуальної ліцензії НБУ, що і передбачено ч.З ст. 553 ЦК України, згідно якої використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при розрахунках на території України по зобовязанням допускається у випадках, порядку та умовах передбачених законом. В свою чергу ст. 8 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України затверджених Постановою НБУ від 30.05.2007 року №200 передбачає, що фінансові установи, які одержали генеральну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій можуть використовувати готівку іноземної валюти для проведення валютних операцій відповідно до отриманих генеральних ліцензій НБУ на здійснення валютних операцій. Тобто відповідач діючи на підставі ліцензії НБУ і укладаючи кредитний договір мав право використовувати іноземну валюту, а відповідач свідомо та добровільно виявив бажання отримати кредит саме в іноземній валюті. В момент отримання кредиту не існувало заборони з боку відповідача позивачу взяти кредит у гривні. Всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України позивачем не доведено існування в укладеному договорі несправедливих умов, визначених ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо договорів про надання споживчого кредиту, в звязку з чим відсутні підстави для застосування положень ч.6 ст.18 даного Закону.

Outcome: dismissed