Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-16 00:00:00

В листопаді 2009 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ЗАТ КБ „ПриватБанк", [PERSON], в якому просила визнати недійсним кредитно-заставний договір, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що відповідно до вказаного договору було передано в заставу без її згоди, як співвласника банку автомобіль [NUMBER], який є об"єктом спільної сумісної власності, а тому порушені її права. Оскаржуваним рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 26 березня 2010 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано кредитно-заставний договір укладеним між [PERSON] та ЗАТ КБ „ПриватБанк" 30.07.2008 року №CNGLAK07259262 в частині передачі в заставу автомобіля „Деу ланос ЗАЗ TF 699 Р", 2008 року випуску, червоного кольору, д.н.з. [NUMBER], недійсним. Стягнуто з ЗАТ КБ „ПриватБанк" та [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування судових витрат по 22,75 грн. з кожного. В іншій частині позову відмовлено. В апеляційній скарзі ЗАТ КБ „ПриватБанк" просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального права. Апелянт зазначає, що відповідно до ст.13 Закону України „Про заставу" рухоме майно не входить до переліку майна, що при передачі в заставу потребує обов'язкового нотаріального посвідчення, відповідно і державної реєстрації. Крім того, в листі від 16.02.2009 року позивачка пропонувала банку укласти новий кредитно-заставний договір, тобто вона була проінформована про оформлення її чоловіком кредиту в банківській установі та про передачу в заставу автомобіля. Даний факт не заперечувала і сама позивачка в судовому засіданні. В засіданні апеляційного суду представник відповідача ЗАТ КБ „Приватбанк" підтримала апеляційну скаргу; позивачка та відповідач [PERSON] апеляційну скаргу не визнали. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню а рішення суду скасуванню - в частині задоволених позовних вимог. В апеляційній скарзі ЗАТ КБ „Приватбанк" відсутні будь-які доводи щодо незаконності рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору щодо надання кредиту, а з пояснень представника банку в засіданні апеляційного суду вбачається, що в цій частині банк фактично погоджується із судовим рішенням. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 02.02.1985 року (а.с.20). 28.07.2008 року [PERSON] уклав з філією „Авто ЗАЗ-сервіс" договір купівлі-продажу автомобіля „Деу ланос", за умовами якого покупець сплачує частину вартості автомобіля в розмірі 50,91 % вартості, тобто 23850 грн. власними коштами, а 49,09 % вартості автомобіля, тобто 23000 грн., сплачує за рахунок коштів банківського кредиту (а.с. 14-18). 30.07.2008 року між ЗАТ КБ „ПриватБанк" та [PERSON] було укладено кредитно-заставний договір №CNGLAK07259262, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит в розмірі 5622 долари СІЛА 25 центів та передав в рахунок забезпечення виконання умов договору в цій частині в заставу автомобіль [NUMBER]. Обтяження рухомого майна - транспортний засіб „Деу ланос ЗАЗ TF 699 Р", 2008 року випуску, червоного кольору, д.н.з. [NUMBER] , зареєстроване 01.08.2008 року за №7672195, обтяжувач ЗАТ КБ „ПриватБанк", відповідно до витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна (а.с.7-10, 59-60). Згідно з позовною заявою, [PERSON] просить визнати недійсним укладений між відповідачами кредитно-заставний договір ч.і ст.215 ЦК України, посилаючись на те, що згоди на його укладення вона не давала. Задовольняючи позовні вимоги щодо визнання недійсним кредитно-заставного договору в частині передачі автомобіля в заставу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка [PERSON] як співвласник автомобіля, що був переданий в заставу ЗАТ КБ „ПриватБанк", згоди на такий правочин не надавала. Проте, з таким висновком апеляційний суд погодитись не може з таких підстав. За частиною другою ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. Згідно зі ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згідно з ч.2 ст. 369 ЦК України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Відсутність згоди другого з подружжя на відчуження спільного майна може бути підставою для визнання недійною угоди в тому випадку, коли угода потребувала обов'язкового нотаріального посвідчення чи державної реєстрації (ст. 65 СК України) або судом встановлено, що сторони (сторона) в угоді діяли недобросовісно (у випадках, встановлених законом). Предметом кредитно-заставного договору є автомобіль, і вказаний договір не належить до тих, що підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації. Відповідно до Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, конструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 p. N 1388, обов'язковій державній реєстрації підлягають самі транспортні засоби, а не договори про їх відчуження. Дійсно, автомобіль є цінним майном, а тому угоди з ним виходять за межі дрібного побутового. Дружина (чоловік) має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її (його) згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Але сама по собі відсутність цієї згоди не є безумовною підставою для визнання таких договорів недійсними, що безпосередньо випливає зі змісту ч.2 ст. 65 Сімейного кодексу України. Крім того, згідно з ч.4 ст.65 цього ж Кодексу, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім"ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім"ї. Частиною першою ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач не довела суду, що вона не знала про заставу автомобіля, не давала на таку заставу згоди, і що сторони в угоді діяли недобросовісно. По справі встановлено, що автомобіль, що придбаний частково за рахунок кредитних коштів та переданий у заставу, використовується в інтересах сім"ї. Свою незгоду з укладеним 30.07.2009 р. кредитно-заставного договору позивачка висловила банку 29.12.2008 р. та 16.02.2009 p., тобто через тривалий час. З пояснень позивачки [PERSON] та її чоловіка -відповідача [PERSON] в засіданні апеляційного суду вбачається, що їх претензії до банку викликані укладенням кредитного договору у доларах США, зважаючи на стрімкий зріст валютного курсу, а не в гривнях. Таким чином, висновки суду першої інстанції, що стосуються задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору в частині застави автомобіля, не відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права. Враховуючи вищенаведене, рішення суду підлягає скасуванню на підставі п.п. 3 та 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: partial