Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-27 00:00:00

У листопаді 2009 року [PERSON] звернувся з вищезазначеною позовною заявою, в якій просив суд усунути перешкоди у користуванні домоволодінням №81 по вул. В.Дубиніна в м. Дніпропетровську, зобовязати [PERSON] не чинити перешкоди в користуванні цим домоволодінням, а також передати позивачу ключі від замка калитки при вході в це домоволодіння та від вхідних дверей в дім, стягнути з [PERSON] на користь позивача 50\~000,00 гривень у відшкодування моральної шкоди. У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав, на їх задоволенні наполягав. Відповідач [PERSON] в судове засідання 28 квітня 2010 року та 28 травня 2010 року не зявилася, від отримання судової повістки відмовилася (а.с. 18-21), у звязку з чим згідно ч. 8 ст. 76 ЦПК України вважається належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, що є підставою для заочного розгляду справи. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить домоволодіння по вул. В. Дубиніна, 81 у м. Дніпропетровську на підставі договору дарування від 26 лютого 1992 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Дніпропетровської Державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого у реєстрі № 5-1688 (а.с. 6, 7). В даному домоволодінні окрім нього також мешкає та зареєстрована [PERSON] (а.с. 4). З початку 2002 року відносини між подружжям почали погіршуватися, а згодом відповідачка позбавила позивача ключів від вхідних дверей дому та калитки у домоволодінні і з цього часу чинить йому перешкоди у користуванні цим житлом. 12.12.2007 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.5). Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд приходить до наступного. Будучи власником спірного домоволодіння, позивач згідно ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЦК України має право використовувати його зокрема для власного проживання, а отже має право користування ним у розумінні житлового законодавства, що випливає з належного йому права власності, і відповідно до ст. 9 ЖК України не може бути виселений з цього приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законодавством. Оскільки позивач у встановленому законом порядку не був позбавлений права користування спірним домоволодінням або обмежений у цьому праві, а також відповідно до ст. 391 ЦК України він як власник майна має право вимаганні усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, суд вважає заявлені вимоги в частині усунення позивачеві перешкод у користуванні спірним домоволодінням обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд приходить до наступного. Так, відповідно до положень чинного цивільного законодавства, що знайшли узагальнене відображення у Постанові Пленуму ВСУ від 31.03.1995 р. № 4 Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, під такою шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд повинен зокрема зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору, а отже згадані обставини підлягають доведенню позивачем. Таким чином, сам по собі факт порушення права, за відсутності доведеного факту наявності вищезазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки тягне спеціальні правові наслідки, передбачені законодавством, зокрема у спірних правовідносинах поновлення порушеного права. Наявність такої шкоди відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу, закріплених у ст. ст. 10, 60 ЦПК України, підлягає доведенню особою, що порушує питання про її відшкодування, на загальних підставах. Згідно матеріалам справи позивач, обґрунтовано посилаючись на порушення його права власності та житлового права, що випливає з нього, одночасно не підтвердив будь-якими доказами наявність у нього втрат нематеріального характеру, з якими цивільне законодавство повязує виникнення права на відшкодування моральної шкоди. Фактично на її обґрунтування наведені лише пояснення відповідача та його міркування загального характеру, які не є доказом у цивільній справі у розумінні ст. 57 ЦПК України. За викладених обставин суд вважає за необхідне у задоволенні позову у цій частині відмовити. Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на відповідача пропорційно задоволеній частині позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial