Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-07 00:00:00

[PERSON] 27 липня 2009 року звернувся до суду з позовом до відповідача головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Дніпропетровській області про зміну дати звільнення, зобовязання вчинити певні дії, оплату вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди та витрат, позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та в ході судового засідання посилався на те, що працював в головному державному управлінні охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Дніпропетровській області на посаді головного фахівця завідуючого відділом кадрово-правової роботи. 20 серпня 2008 року він написав заяву на звільнення за власним бажанням, хворів, а потім дізнався, що 05 вересня 2008 року його було звільнено. Не бажаючи поновлюватися на роботі, позивач не погодився з наказом про звільнення, оскільки, на його думку, з ним не проведено повного розрахунку, йому завдана матеріальна і моральна шкода, звільнення повинно бути датою після його видужання після хвороби. Вважає вказаний наказ про звільнення незаконним і не відповідаючим дійсності. На його звернення до відповідача з питаннями про скасування вказаного наказу або зміни його дати отримав відмову, добровільно спір не вирішено. Вважає такі дії відповідача протиправними і просив змінити дату звільнення з 05 вересня на 02 листопада 2008 року, зобовязання вчинити певні дії по нарахуванню належним йому виплат, оплатити вимушений прогул, стягнути моральну шкоду та витрати, задовольнивши позов в повному обсязі. Представники відповідача головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Дніпропетровській області в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що дійсно позивач працював в них і був звільнений згідно його заяви за власним бажанням. Всі їх дії стосовно позивача проведені у відповідності до діючого законодавства, порушень допущено не було. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких зобовязань інших відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували та матеріальної і моральної шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача і представника відповідача, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В судовому засіданні встановлено, що 27 лютого 2007 року позивача [PERSON] відповідно до наказу № 34-К від 27 лютого 2007 року було прийнято на посаду головного фахівця завідуючого відділом кадрово-правової роботи головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Дніпропетровській області. 20 серпня 2008 року [PERSON] написана заява про звільнення з займаної посади за власним бажанням з попереднім наданням частини щорічної відпустки та додаткової відпустки у звязку з сімейними обставинами та заява з проханням звільнення в останній день наданої йому відпустки. На підставі вищевказаних заяв, колективного договору, в.о. начальника управління видано наказ № 158-ОС «Про щорічну відпустку з послідуючим звільненням [PERSON]А.», відповідно до якого останньому надано чергову відпустку 12 календарних днів, 4 календарних дня додаткової відпустки та звільнено 05 вересня 2008 року за ст. 38 КЗпП України, а також виплачено компенсацію за один день чергової відпустки. 20 серпня 2008 року [PERSON] видано копію наказу про звільнення (відповідно до його заяви від 20.08.2008 р.). 01 вересня 2008 року до управління прибув позивач та написав заяву в якій повідомив, що у звязку з істотним погіршенням стану здоровя з 01 вересня 2008 року знаходиться на лікарняному, та просить здійснювати його табелювання, як такого, що знаходиться на лікарняному. При розгляді даної заяви позивача, остання була залишена без задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про відпустки», щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена в разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку; у відповідності до ст. 78 КЗпП України - дні тимчасової непрацездатності працівника, засвідчені у встановленому порядку, а також відпустки у звязку з вагітністю та пологами до щорічних відпусток не включаються. Документом, що належно засвідчує тимчасову непрацездатність та є підставою для звільнення від роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю, відповідно до Інструкції «Про порядок заповнення листка непрацездатності» затвердженої наказом міністерства охорони здоров'я України, міністерства праці та соціальної політики України, фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03 листопада 2004 року № 532/274/136-ос/1406, є листок непрацездатності, виданий у встановленому порядку. Згідно з Інструкцією про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом міністерства охорони здоров'я України № 455 13 листопада 2001 року та зареєстрованої в міністерстві юстиції України 04 грудня 2001 року за № 1005/6196, листок непрацездатності у разі захворювання видається в день установлення непрацездатності, крім випадків лікування в стаціонарі. Позивач 01 вересня 2008 року не надав до управління листка непрацездатності, що засвідчував би його перебування на лікарняному та не повідомив, що перебуває на стаціонарному лікуванні. Відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», лише виданий у встановленому порядку листок непрацездатності є підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності. За таких обставин, враховуючи, що на день звільнення позивач не надав листка непрацездатності, 05 вересня 2008 року [PERSON] був звільнений з посади головного фахівця завідуючого відділом кадрово-правової роботи головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Дніпропетровській області за власним бажанням, про що зроблено відповідний запис до його трудової книжки. Того ж дня позивач зявився до управління та отримав трудову книжку, про що свідчить його підпис у журналі обліку видачі трудових книжок та у особовій картці. 05 вересня 2008 року управлінням проведено розрахунок нарахованих позивачу виплат , належних йому при звільненні. Про факт існування листка непрацездатності відповідачу стало відомо лише після предявлення [PERSON] позову. Листок непрацездатності, копія якого додана до позовної заяви [PERSON], виданий позивачу 15 вересня 2009 року, однак останній не предявив його до управління для проведення оплати періоду тимчасової непрацездатності та внесення відповідних змін до записів у трудовій книжці. Про вказане свідчить відсутність відповідного запису в журналі реєстрації листків непрацездатності та протокол від 30 вересня 2008 року № 9 засідання комісії із соціального страхування управління. Крім того, п. 17 постанови № 9 Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначає, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП України) стосуються випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. В даному випадку, звільнення [PERSON] проведено за його ініціативою. Отже, звільнення позивача з займаної посади проведено управлінням відповідно до вимог чинного законодавства про працю. Посилання позивача на те, що управлінням порушена ст. 38 КЗпП України, а саме «якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою...» не відповідає дійсності. Зазначена норма, ст. 38 КЗпП України, передбачає що власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити працівника за поданою раніше заявою крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Відповідно до п. 12 вищезазначеної постанови № 9 Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП України). В період з 20 серпня 2008 року та до моменту звільнення [PERSON] не відкликав свою заяву про звільнення. 29 серпня 2008 року виконуючий обовязки начальника управління направив до головного лікаря Криворізького онкологічного диспансеру клопотання про звільнення за переводом юриста Дубровського Р.В. до управління на посаду головного фахівця завідуючого сектором кадрово-правової роботи з 06 вересня 2008 року. 08 вересня 2008 року [PERSON] призначено на вищевказану посаду по переводу, згідно наказу управління № 188-ОС від 08 вересня 2008 року. Таким чином, при звільненні позивача порушень ст. 38 КЗпП України з боку відповідача не було, а отже і передбачені чинним законодавством підстави для зміни дати звільнення відсутні. Щодо вимог позивача про виплату грошових коштів за вимушений прогул. [PERSON] стверджує, що адміністрація управління порушила норми ст. 141 КЗпП України у частині забезпечення неухильного додержання законодавства про працю, що примусило Позивача знаходитись у вимушеному прогулі та переносити з цього приводу страждання, оскільки влаштуватись на іншу роботу він зміг лише 03 листопада 2008 року. Проте, як зазначалось вище, порушень трудового законодавства з боку управління не було, та відповідно до ст. 47 КЗпП України [PERSON] 20 серпня 2008 року отримав копію наказу про звільнення (відповідно до його заяви від 20 серпня 2008 року) та потім належним чином оформлену трудову книжку, про що свідчить його підпис у журналі обліку видачі трудових книжок та у особовій картці. Положення п. 32 вищевказаної постанови № 9 Верховного Суду України визначають, що оскільки згідно зі ст. 235 КЗпП України оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Належним чином оформлена трудова книжка отримана [PERSON] 05 вересня 2008 року, отже відповідач не заважав останньому влаштуватись на роботу, значить вимушеного прогулу не було і підстав для виплати коштів не має. Стосовно пропущення позивачем строку для звернення з заявою до суду. Згідно зі ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення\~ в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач звернувся до суду з позовною завою 27 липня 2009 року, тоді як повинен був звернутись у строк до 05 жовтня 2008 року. Попереднє звернення позивача до суду з позовом з тими ж вимогами було від 12 листопада 2008 року, тобто подано теж з пропущенням місячного строку з дня видачі трудової книжки. Відповідно до п. 4 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтею 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Статтею 1166 ЦК України встановлено право особи на відшкодування у повному обсязі майнової шкоди, завданої неправомірними діями особистому немайновому праву. Цією ж статтею на особу, яка завдала шкоди покладено обов'язок відшкодувати її у повному обсязі. Але в судовому засіданні не знайшли свого обєктивного підтвердження неправомірні дії відповідача стосовно позивача та завдання цими діями шкоди правам позивача, а тому на відповідача не може бути покладено обов'язок відшкодувати її у повному обсязі. Стосовно вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди. Частина 1 статті 2371 КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим їм органом моральної шкоди працівникові проводиться у випадку, якщо порушення його законних прав привело до моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв'язків і жадають від його додаткових зусиль для організації свого життя. Ст. 1167 ЦПК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань. Твердження позивача, що «у звязку з відсутністю реагування зі сторони адміністрації управління на те, що я знаходжусь на лікарняному, у мене розвинулось головокружіння, мерехтіння «мушок» перед очима, тошнота, зявились головні болі, нервове перенапруження» не знаходить свого підтвердження. Адже, [PERSON] стверджує, що зявився до управління 01 вересня 2008 року вже перебуваючи на лікарняному. А виписка з історії хвороби № 1584 15-Дніпропетровської міської лікарні, додана [PERSON] до позову, свідчить, що позивач 01 вересня 2008 року потрапив до лікарні в ургентному порядку зі скаргами саме на ті симптоми - на головний біль, головокружіння, мерехтіння «мушок» перед очима, тошноту, - а погіршення настало в останній тиждень. Таким чином, позивач зявився до управління 01 вересня 2008 року вже перебуваючи у зазначеному стані. Отже, ніякого причинного звязку між «бездіяльністю керівництва управління» та погіршенням стану здоровя позивача не має. Посилання позивача на те, що він вирішував фінансові проблеми, повязані з затримкою управлінням виплат, належних йому коштів, засобами, що принижували його честь та гідність, є сумнівними. Керівництво управління фактично пішло назустріч позивачу, коли останній 20 серпня 2009 року написав заяву про звільнення за власним бажанням та прохав надати йому відпустку у звязку з сімейними обставинами саме 20 серпням 2008 року. Тобто, управління ніяк не могло перерахувати кошти за щорічну відпустку за три дні до її початку і позивач це розумів. Відповідачем своєчасно було здійснено повний розрахунок нарахованих позивачу виплат, належних йому при звільненні, що підтверджується наступним: розрахунковою відомістю № 8 за серпень 2008 року, платіжною відомістю № 41 за серпень 2008 року на суму 2152 грн. та відомістю № 000041 перерахування на карточні рахунки працівників за серпень 2008 року на суму 768.71 грн. Крім того, квитанції за оплату ліків, що надає позивач, свідчать про те, що ліки були придбані останнім 08 вересня 2008 року та 15 вересня 2008 року, тоді як розрахунок належних йому виплат управлінням проведено 05 вересня 2008 року, а 15 вересня 2008 року останній взагалі не перебував на лікарняному. Також, позивачем не надано рецептів лікаря стосовно зазначених ліків, а у виписці з історії хвороби серед препаратів, якими лікувався хворий, зазначено лише два препарати з тих, які купував позивач згідно наданих квитанцій. Позивач придбавав ліки в той час, коли вже отримав від управління належні йому кошти при звільненні, затримки управлінням цих виплат не було, а отже управління не має ніякого відношення до того, що позивач перебуваючи у лікарні вирішував свої фінансові проблеми «засобами, що принижували його честь та гідність». Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного звязку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Дніпропетровській області про зміну дати звільнення, зобовязання вчинити певні дії, оплату вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди та витрат відмовити, судові витрати віднести за рахунок держави. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про зміну дати звільнення, зобовязання вчинити певні дії, оплату вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди та витрат в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed