Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому зазначила, що працювала у відповідача з 1988 року вчителем початкових класів Чудельської загальноосвітньої школи І-ІІІ ст. Наказом від 7 жовтня 2009 року № 265 її звільнено з роботи на підставі п. 3 ст. 41 КЗпП України в звязку із вчиненням аморального проступку працівником, який виконує виховні функції. Позов обґрунтувала вчиненням злочину з-необережності та відсутністю згоди профспілки на її звільнення. Просила визнати наказ про звільнення незаконним, поновити її на посаді вчителя початкових класів, визнати незаконним наказ про відсторонення її від роботи, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Про час та місце судового розгляду позивачка [PERSON] повідомлялась в порядку ст. 76 ЦПК України через адміністрацію виправної установи, де відбуває покарання за вироком суду. Представник позивачки [PERSON] в судове засідання не зявилась, про час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суду не заявила. У відповідності до вимог ст.. 76 ЦПК України вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі. Представник відповідача - відділу освіти Сарненської районної державної адміністрації в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини неявки суду не повідомив. Суд вважає, що наявних в матеріалах справи доказів достатньо для ухвалення заочного рішення у відсутності сторін, які не зявились. Дослідивши документи і матеріали справи, давши оцінку доказам, що мають значення для справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані. Судом встановлено, що позивачкою у встановлений ст. 233 КЗпП України строк поданий позов про поновлення на роботі. Наказом відділу освіти Сарненської районної державної адміністрації № 265-к від 7 жовтня 2009 року позивачка [PERSON] звільнена з посади вчителя початкових класів в звязку із вчиненням аморального проступку працівником, який виконує виховні функції, не сумісного з продовженням даної роботи, відповідно до п. 3 ст. 41 КЗпП України. Вироком Сарненського районного суду від 12 травня 2009 року [PERSON] була визнана винною у тому, що 25 жовтня 2008 року біля 13 години у власному будинку по вул. Миру, 43 в с. Чудель Сарненського району під час суперечки із [PERSON] на ґрунті неприязних стосунків умисно заподіяла останньому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, внаслідок яких потерпілий помер. Зазначеним вироком діяння [PERSON] були кваліфіковані за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, позивачка була засуджена до семи років позбавлення волі. 14 січня 2010 року Верховним Судом України в кримінальній справі про обвинувачення [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, задоволена касаційна скарга потерпілої [PERSON], ухвала апеляційного суду Рівненської області від 1 вересня 2009 року, якою діяння [PERSON] були перекваліфіковані на ч. 1 ст. 119 КК України, скасована, справа була направлена на новий апеляційний розгляд. 9 лютого 2010 року ухвалою апеляційного суду Рівненської області вирок Сарненського районного суду від 12 травня 2009 року відносно [PERSON] залишений без змін. Таким чином, з набранням чинності вироком суду доводи позивачки про вчинення необережного злочину розцінюються судом як безпідставні, оскільки у відповідності до вимог ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Дотримання відповідачем вимог ст. 43 КЗпП України щодо розгляду профспілкою питання на звільнення працівника підтверджується дослідженим доказом протоколом № 11 засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації Чудельської [PERSON] ступенів Сарненської районної організації Профспілки працівників освіти і науки, в якому немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору. Відсторонення від роботи позивачки на думку суду відповідало вимогам ст. 46 КЗпП України з огляду на обрання судом щодо засудженої [PERSON] 12 травня 2009 року запобіжного заходу у виді взяття під варту. Оскільки звільнення позивачки на підставі п. 3 ст. 41 КЗпП України було здійснено на підставі та у відповідності до вимог трудового законодавства, не підлягає задоволенню вимога про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На підставі викладеного, ст. 41 КЗпП України,

Outcome: approved