Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними державних актів та визначення порядку користування земельними ділянками, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником 1\\2 частини будинку № 57-57а по вул. К.Маркса в с. Троєщина м. Києва з відповідною частиною господарських та побутових споруд та будівель, розташованих на земельній ділянці, площею 0, 15 га. Частину будинку вона отримала згідно договору дарування від 13.01.2008 року від її мами [PERSON] Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09.03.2006 року за [PERSON] було визнано право власності на 1\\2 частину будинку № 57-57а по вул. К.Маркса в с. Троєщина м. Києва та відповідною частиною господарських і побутових споруд, розташованих на земельній ділянці, площею 0, 15 га. Як видно з документів, за домоволодінням № 57 рахується 0, 15 га земельної ділянки. Разом з тим, як вбачається з плану по домоволодінню № 57а в дійсності земельна ділянка складає 784, 85 кв.м. та за № 57 земельна ділянка площею 659, 19 кв.м., а всього 1444, 04 кв.м., що на 0, 5596 га менше встановленої норми. За відповідачами, які проживають [INFO], рахується 0, 16 га, тоді як фактично вони володіють 1655, 89 кв.м., що на 0, 5589 кв.м. більше належної їм площі. Коли вони почали з"ясовувати це питання, то дізналися, що в 2002 році відповідачі провели приватизацію земельних ділянок та закріпили за собою межі нібито у погодженні з усіма суміжними землекористувачами, в тому числі і з [PERSON] Але цього не було. В дійсності, між [PERSON] та відповідачами була досягнута домовленість про встановлення меж користування земельними ділянками, які відрізняються від того, що нанесено по плану та закріплено реально за відповідачами. Крім того, ніхто з сусідів не знав ні про проведення обмірювання земельної ділянки, ні про проведення приватизації земельних ділянок відповідачами, ніхто не підписував погодження. Позивачка неодноразово зверталася за дорученням своєї мами до Управління земельних ресурсів з цього приводу, але це не дало ніяких результатів. Вважає, що відповідачі незаконно заволоділи частиною належної їй земельної ділянки, незаконно провели приватизацію, чим грубо порушили її права. Вона не може на даний час вирішити питання встановлення меж користування та подальшої приватизації земельної ділянки. На підставі викладеного вона вимушена звернутися до суду з даним позовом, просить суд визнати Державний акт на право власності на земельну ділянку на ім"я [PERSON] та [PERSON] недійсним та визначити порядок користування земельною ділянкою по домоволодіннях № 55-55а та № 57-57а по вул. К.Маркса в м. Києві в натурі. На початку судового засідання позивачка повністю підтримала свої позовні вимоги, просила їх задовольнити в повному обсязі, визнати Державний акт на право власності на земельну ділянку на ім"я [PERSON] та [PERSON] недійсним та визначити порядок користування земельною ділянкою по домоволодіннях № 55-55а та № 57-57а по вул. К.Маркса в м. Києві в натурі. В подальшому позивачка в судове засідання не з"явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у її відсутність. Представник позивачки в судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі, визнати Державний акт на право власності на земельну ділянку на ім"я [PERSON] та [PERSON] недійсним та визначити порядок користування земельною ділянкою по домоволодіннях № 55-55а та № 57-57а по вул. К.Маркса в м. Києві в натурі, відповідно до висновку експерта. Відповідач [PERSON], який одночасно є представником відповідачки [PERSON], позовні вимоги не визнав. Пояснив, що ними було на законних підставах отримано державні акти на землю, а тому підстав для визнання їх недійсними немає. У зв"язку з тим, що земля не перебуває у власності позивачів, то і порядок користування земельними ділянками, запропонований позивачкою, не може бути встановлений. На підставі викладеного просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Представник третьої особи в судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду письмові пояснення, в яких просив проводити розгляд справи у його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником 1\\2 частини будинку № 57-57а по вул. К.Маркса в м. Києва (с. Троєщина) з відповідною частиною господарських та побутових споруд та будівель, що розташовані на земельній ділянці, площею 0, 15 га. Частина будинку була отримана позивачкою [PERSON] у власність на підставі Договору дарування від 13.01.2008 року, укладеного між нею та [PERSON] (а.с.6-7 т.1). До цього [PERSON] (мати позивачки) набула право власності на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09.03.2006 року, яким за нею було визнано право власності на 1\\2 частину будинку № 57-57а по вул. К.Маркса в м. Києві та відповідною частиною господарських і побутових споруд, розташованих на земельній ділянці, площею 0, 15 га (а.с.10-11 т.1). Як встановлено судом, відповідач [PERSON] проживає та зареєстрований [INFO] з 1989 року. При реєстрації за вказаною адресою був замовлений технічний паспорт домоволодіння та земельної ділянки в БТІ м. Києва, який був виготовлений спеціалістами згідно установлених на той час меж. Згідно цього паспорту та згоди [PERSON] відповідач був зареєстрований за цією адресою, де проживає з родиною до цього часу. В 1997 році відповідач [PERSON] прийняв спадщину від [PERSON], яка проживала за тією ж адресою по вул. К.Маркса, 55-а, а саме 1\\2 частку житлового будинку та 1\\2 частку надвірних споруд. В 1998 році відповідачі подали всі необхідні документи, згідно діючого на той час законодавства, до Управління земельних ресурсів для безоплатної приватизації земельних ділянок для обслуговування житлового будинку та ведення господарства. На підставі рішення Київської міської ради від 24.02.2000 року № 32-1/753 "Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для обслуговування житлових будинків і господарських споруд" та діючого законодавства відповідачам [PERSON] та [PERSON] було видано державні акти на право власності на земельні ділянки, площею 0, 1000 га кожна, по вул. К.Маркса, 55-55а у Деснянському районі м. Києва, що зареєстровані в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі від 26.03.2004 року за № 08-7-00194 та від 26.03.2004 року за № 08-7-00193 (а.с.36-37 т.1). В своїх позовних вимогах позивачка [PERSON] просить визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки, видані відповідачам з тих підстав, що акти видані на земельні ділянки, розмір яких перевищує розмір земельних ділянок, якими вони фактично володіють, а також через відсутність згоди позивачки, як суміжного землекористувача, на погодження меж земельної ділянки. Так, відповідно до вимог ст. 78 Земельного Кодексу України право власності на землю це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно із п. "в" ч. 1 ст. 81 Земельного Кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Статтею 116 Земельного Кодексу України визначено підстави набуття права на землю, а саме те, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному ч. 1 ст. 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користування громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 118 Земельного Кодексу України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельних ділянок. Згідно із ст. 125 Земельного Кодексу України право власності на земельні ділянки, а також право постійного користування та право оренди земельних ділянок виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Частиною 1 ст. 126 Земельного Кодексу України встановлено, що право власності на земельні ділянки посвідчується державним актом, крім випадків, визначених ч. 2 цієї статті. Відповідно до п. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року № 15-92 "Про приватизацію земельних ділянок", який діяв до 14.09.2006 року, право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 року № 449 "Про затвердження форм державного акта на право власності на земельні ділянки та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою" затверджено форми державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, що додаються до даної постанови. Як вбачається з наданих суду письмових документів, відповідачі [PERSON] та [PERSON] 26.07.1999 року звернулися до Голови Київської міської ради із заявами про безоплатну передачу у спільну часткову приватну власність земельних ділянок, площею по 0, 1000 га для обслуговування житлових будинків по вул. К.Маркса, 55 та по вул. К.Маркса, 55-а в м. Києві (а.с.158-159 т.1). До даних заяв було додано План встановлених меж земельних ділянок (а.с.160), технічний паспорт на жилий будинок (а.с.161-167), довідки від 14.07.1999 року (а.с.168) про те, що згідно записів в погосподарській книзі Троєщинської сільради за домоволодінням № 55 та № 55-а записано по 0, 08 га земельної ділянки. Як вбачається з матеріалів кадастрової справи (а.с.177-207 т.1), ТОВ "Геокон" було складено технічний звіт зі складання державних актів по земельним ділянкам по вул. К.Маркса, 55-55а в м. Києві, виготовлено Абрис, кадастровий план земельних ділянок, складений Акт здачі-прийому перенесених в натуру меж земельної ділянки, переданої у приватну власність, а також Висновок до проекту Розпорядження Київської міської ради щодо передачі відповідачам у приватну власність земельних ділянок. Після оформлення всіх вказаних документів відповідачам і були видані державні акти на право власності на земельні ділянки. Таким чином, як вбачається з вищевикладеного, оспорювані державні акти були видані відповідно до вимог діючого законодавства, зокрема ст. 125, 126 Земельного Кодексу України та вказаної вище Постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 року № 449, а тому підстав для визнання Державних актів недійсними немає. Що стосується посилання позивачки на те, що розмір приватизованих земельних ділянок не відповідає дійсним розмірам земельних ділянок, що перебувають в користуванні відповідачів, то суд до уваги їх не приймає, як безпідставні та необгрунтовані. Що стосується показів свідків, допитаних в судовому засіданні, щодо меж земельних ділянок, то суд ці покази до уваги не приймає, оскільки вони є суперечливими, протирічать один одному та зібраним по справі письмовим доказам. Також судом не мають бути прийняті до уваги посилання позивачки щодо того, що при виготовленні державних актів було відсутнє її погодження, як суміжного землекористувача, оскільки обов"язковість такого погодження діючим законодавством на момент виготовлення документів та видачі державних актів не було передбачено. А тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання недійсними державним актів задоволенню не підлягають. Що стосується позовних вимог про встановлення порядку користування земельними ділянками, то судом встановлено наступне. Відповідно до вимог ст. 88 Земельного Кодексу України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку. Договір про спільну часткову власність на земельну ділянку укладається в письмовій формі і посвідчується нотаріально. Передумовою визначення порядку користування земельною ділянкою є набуття громадянами права власності на земельну ділянку в порядку, встановленому ст. 40, 81, 116, 118, 121 Земельного Кодексу України. Згідно із вимогами ст. 125, 126 Земельного Кодексу України право власності на земельні ділянки виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності земельних ділянок, та його державної реєстрації, право власності на земельні ділянки посвідчується державним актом. Як встановлено при розгляді справи, в Головному управлінні земельних ресурсів документ, що посвідчує право власності на земельні ділянки по вул. К.Маркса, 57-57а в м. Києві для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у власність за позивачкою не зареєстровано. Таким чином, відповідно до вимог Земельного Кодексу України ні позивач, ні відповідачі не є співвласниками спірної земельної ділянки, а тому і порядок користування земельною ділянкою встановити на даний час в судовому порядку не можливо. А тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині також не підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В судовому засіданні відповідач [PERSON] заявив про сплив строку позовної давності для звернення [PERSON] до суду. Як вбачається з письмових доказів по справі, державні акти були видані відповідачам 26.03.2004 року, позивачка звернулася до суду з даним позовом 21.02.2008 року, тобто майже через 4 роки після видачі оспорюваних державних актів. А тому суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] повинно бути відмовлено також і через пропуск строку позовної давності для звернення до суду. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та необгрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed