Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-05 00:00:00

18.06.2010р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м.Миколаєва (далі УПФУ в Заводському районі м. Миколаєва) про зобовязання вчинити певні дії, стягнення суми недоплаченої соціальної допомоги у розмірі 2748 грн. Позивач в своєму позові вказала, що має статус «Дитина війни» та відповідно до ст.6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" має право на отримання матеріальної допомоги у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком. Однак відповідачем її право було порушено, у звязку з чим вона змушена була звернутись до суду з даним позовом, просить зобовязати відповідача здійснити їй, як дитині війни, нарахування та виплату підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, виходячи із встановленого законодавством прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність за періоди з 01.01.2009р. по 31.12.2009р. та з 01.01.2010р. по 30.04.2010р. з урахуванням фактично здійснених виплат, та стягнути на її користь соціальну допомогу за зазначений період у розмірі 2748 гривень. В судовому засіданні позивач, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала письмові заперечення на позов, просила повністю відмовити позивачу у задоволенні позову. Заслухавши доводи сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає що позов підлягає частковому задоволенню. Як встановлено в судовому засіданні, що [PERSON] відповідно до ст..1 Закону України № 2195-4 від 18 листопада 2004р. "Про соціальний захист дітей війни" (далі Закон №2195) є дитиною війни. Згідно зі ст.6 Закону №2195 з 1 січня 2006 року позивачу повинна виплачуватись щомісячна державна соціальна допомога у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком. Однак відповідач необґрунтовано відмовив їй в перерахунку пенсії, посилаючись на те, що дію ст..6 вказаного Закону було зупинено та не врегульовано в законодавчому порядку розмір пенсії за віком, який необхідно застосувати для обчислення пенсії позивачу відповідно до вказаного Закону. Відповідно до ч.1ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом. Як вбачається зі ст..6 Закону України Про соціальний захист дітей війни дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком. Мінімальний розмір пенсії за віком встановлений ч. 1 ст. 28 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003р. і дорівнює прожитковому мінімуму для осіб, яки втратили працездатність. Згідно ст..7 Закону України „Про соціальний захист дітей війни фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Законами України „Про Державний бюджет на 2006р, „Про Державний бюджет на 2007", „Про Державний бюджет на 2008р., „Про Державний бюджет на 2009р., „Про Державний бюджет на 2010р. була зупинена дія ст..6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни. Однак, Конституційний Суд України своїм рішенням № 6-рп/2007 від 09 липня 2007 року визнав неконституційними положення Законів України про Державний бюджет на 2007р. та 2008р., якими була зупинена дія ст.,6 Закону №2195 та таким, що не відповідають Конституції України. Відповідно до ч.2 ст.3 Закону №2195 державні соціальні гарантії дітям війни, встановлені цим законом, не можуть бути обмежені або скасовані іншими нормативно- правовими актами. Згідно ч.2 ст. 19 та ч.3 ст.22 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов'язані діяти в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. При прийнятті нових законів або внесені змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. За змістом ч.3 ст.150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обовязковим до виконання на території України. Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Хоча Закони України „Про державний бюджет України на 2009рік, „Про державний бюджет на 2010 рік якими зупинено дію ст..6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни не розглядались Конституційним Судом України на предмет відповідності його аналогічних положень Конституції України, зміст рішення від 09.07.2007р. №6-рп\\2007 дає підстави стверджувати про їх невідповідність в частині регулювання спірних правовідносин Основному Закону держави. Зокрема, як зазначено в наведеному рішенні КС №6-рп\\2007, практика зупинення законом про Державний бюджет України дії інших законів України щодо надання пільг, компенсації і гарантій, встановлення іншого (додаткового) правового регулювання відносин, ніж передбачено законами України, не відповідає Конституції України, а Верховна Рада України при прийнятті закону про Державний бюджет України була не повноважна включати до нього положення про внесення змін до чинних законів України, зупиняти дію окремих законів України та\\або будь-яким чином змінювати визначене іншими законами України правове регулювання суспільних відносин. Таким чином, зважаючи на вищевикладене, не виплата позивачу соціальної допомоги, передбаченої ст.6 Закону №2195, є протиправною і такою, що суперечить Конституції та законам України. Що до вимог позивача про стягнення з відповідача певної грошової суми підвищення пенсії, суд вважає їх не підлягаючими задоволенню, оскільки, обовязок по здійсненню перерахунку належних до виплат сум позивача законом покладено на відповідне управління ПФУ, у звязку з чим, суд не може виконувати обовязки субєктів владних повноважень, покладених на них законом. З цих підстав суд не може здійснювати перерахунок належного підвищення, а позовні вимоги про стягнення щомісячної соціальної допомоги у певній сумі задоволенню не підлягають. Вище наведене дозволяє дійти висновку про те, що право позивача на належне соціальне забезпечення було порушено відповідачем, у звязку з чим позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial