Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-18 00:00:00

В березні 2009 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Свої вимоги обґрунтовував тим, що перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі з вересня 1982 року по квітень 2006 року. За період шлюбу вони спільно придбали спірну квартиру, за спільні кошти, які тривалий час збирали, але покупцем квартири, згідно договору купівлі-продажу квартири, вказана відповідачка. З приводу права власності на квартиру у них виник спір, так як відповідачка у добровільному порядку її ділити не хоче. [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя й просила житловий будинок №19 по вул. Пушкіна в селі Мрин Носівського району Чернігівської області залишити у її власності, а право власності на будинок № 31 по вул. Берегова в селі Припутні Ічнянського району Чернігівської області визнати за [PERSON]. 14 травня 2009 року [PERSON] збільшила позовні вимоги і крім вище зазначених просила стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію у розмірі вартості 1/2 частини причепа марки ПМЗ-81011. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона має право на це майно та компенсацію. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12 березня 2010 року у задоволенні первісного позову [PERSON] відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] задоволено частково. Визнано за [PERSON] та [PERSON] ідеальні частки в будинках №19 по вул. Пушкіна в селі Мрин Носівського району та № 31 по вул. Берегова в селі Припутні Ічнянського району по 1/2 частині кожному без їх реального поділу, залишивши будинки у їх спільній частковій власності. Визнано за [PERSON] та [PERSON] ідеальні частки причепу марки ПМЗ-81011, 1994 року виготовлення по 1/2 частині кожному без його реального поділу, залишивши причеп у їх спільній частковій власності. Стягнуто зі сторін понесені судові витрати. В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] ставить питання про скасування вказаного рішення та ухвалення нового рішення, яким задовольнити його вимоги про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним через порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд не з'ясував обставини справи в частині визначення дійсної ринкової вартість спірної квартири на час її придбання. Вказує, що спірна квартиру була ними придбана за 8000 доларів СІЛА і в силу ст..22 КпШС він має право частину спірної квартири. Також апелянт зазначає, що квартира куплена за спільні кошти, про договір дарування грошей на квартиру він нічого не знав і домовленості між ним і колишньою дружиною, щодо придбання спірної квартири саме нею, а не подружжям, не було. В апеляційній скарзі [PERSON]. також ставить питання про зміну вказаного рішення суду в частині часткового задоволення її позовних вимог та ухвалення по справі рішення, яким задовольнити всі її позовні вимоги, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним через порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи. Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд 1 інстанції вийшов за межі позовних вимог. Всупереч заявлених її позовних вимог, суд прийняв рішення про визнання ідеальних часток у спірному майні, без його реального поділу і залишення спірного майна в частковій власності. В порушення вимог матеріального права суд першої інстанції застосував до всіх її позовних вимог ч.ч.4,5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації. Судом 1 інстанції не враховано утворившийся порядок користування майном. Апелянт також вказує, що вартість будинків підтверджується довідками-характеристиками БТІ.. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги [PERSON]Г, та [PERSON] підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції -скасуванню з таких підстав. Судом по справі встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 11 вересня 1982 року. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 27 квітня 2006 року шлюб між ними розірвано. В період шлюбу, 01.09. 1994 року [PERSON] був придбаний будинок № 31 по вул.. Берегова в с.Припутні Ічнянського району Чернігівської області, що підтверджується договором купівлі-продажу будинку /а.с. 32/. Відповідно до довідки КП «Бюро технічної інвентаризації» його оціночна вартість становить 23 998 грн./а.с.ЗЗ/ 07.07. 1995 року [PERSON] був придбаний будинок № 19 по вул.. Пушкіна в с. Мрин Носівського району Чернігівської області, що підтверджується договором купівлі-продажу будинку /а.с.27-28/. Відповідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно його загальна вартість становить 25 885 грн. /а.с. 36/ 01 жовтня 1997 року [PERSON] була придбана трьохкімнатна квартира №33, що знаходиться у м. Ніжині по вул.. Шевченка в буд. 112А, що підтверджується договором купівлі - продажу квартири / а.с. 63/. Відповідно до висновку судової будівельно - технічної експертизи № С-79 від 20.11.2009 року її ринкова вартість складає 379 851 грн./ а.с. 98-106/ За [PERSON] зареєстрований причеп марки ПМЗ-810ІІ, 1994 року виготовлення, державний номерний знак [NUMBER], шасі 5609 /а.с.6І/Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи № С-72/2 його вартість складає 2009, 33 грн.. / а.с.88/. Відмовляючи [PERSON] у задоволенні первісного позову про визнання за ним права власності на Уг квартири №33, по вул. Шевченка, 112А у м. Ніжині, суд 1 інстанції виходив з того, що згідно договору купівлі-продажу вказана квартира придбана [PERSON] у 1997 році за 6000 грн., останній належали гроші в сумі 6000 грн., які згідно договору дарування від 26.09.1997 року були їй подаровані для придбання квартири, /а.с. 62/ Зазначені кошти судом 1 інстанції визнані такими, що отримані [PERSON] не для задоволення потреб сім»ї, а тому суд прийшов до висновку, що спірна квартира набута за час шлюбу, але за кошти, які належать особисто [PERSON], відповідно до ст. 24 КпШС, є її власністю. Докази на підтвердження придбання спірної квартири за спільні кошти сторін, як подружжя, у матеріалах справи відсутні. Відмовляючи [PERSON] у задоволенні зустрічних вимог про залишення у її власності будинку в с. Мрин, за [PERSON]Г визнання права власності на будинок у с. Припутні та стягнення з останнього на її користь компенсацію вартості 1/2 частини причепу, суд 1 інстанції виходив з того, що вартість майна, що підлягає поділу між сторонами не погоджена, доказів, щодо дійсної вартості об'єктів поділу сторонами суду не надано, позов з підстав передбачений ст. 365 ЦК не заявлявся. Виходячи з положень ч.ч.4.5 ст. 71 СК суд відмовив у задоволенні вимог, щодо стягнення грошової компенсації за 1/2 частину причепу. Проте, з такими висновками суду 1 інстанції не може погодитись апеляційний суд, оскільки вони суперечать нормам матеріального та процесуального права. Згідно ст. 22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Статтею до ст.24 КпШС визначені випадки, коли майно одержане під час шлюбу є власністю кожного з подружжя, а саме, коли майно одержане в дар або в порядку успадкування. Відповідно до ч.2 наведеної статті роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя за винятком коштовностей та предметів розкоші. Як вбачається з матеріалів справи, спірну квартиру [PERSON] придбала в період шлюбу, за договором купівлі-продажу, а не одержала її в дар чи в порядку спадкування. За таких обставин, апеляційний суд вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, яка підлягає поділу між сторонами в рівних частинах, а тому позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 спірної квартири підлягають задоволенню. Посилання [PERSON], що гроші в сумі 6000 грн. на купівлю спірної квартири вона отримала в дар /а.с.62/, апеляційним судом не можуть бути взятий до уваги, оскільки відсутні докази, що саме за ці кошти [PERSON] придала спірну квартиру. Крім того, за загальним правилом, установленим ст.60 ЦПК України, на яку послався суд 1 інстанції відмовляючи [PERSON] в задоволенні позову, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.. 61 ЦПК. Проте це загальне правило діє, якщо в нормах матеріального права немає вказівки про перерозподіл обов'язків доказування. Наведені вище /ст.,ст.22,24 КпШС/ норми матеріального права презюмують факт спільної сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя. На порушення вимог зазначених норм матеріального та процесуального права суд 1 інстанції переклав обов'язок спростувати презумпцію спільності майна на позивача за первісним позовом. Що стосується вимог відповідачки за первісним позовом, щодо поділу будинків та стягнення компенсації 1/2 частини вартості причепа апеляційний суд вважає, що вони підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах справи /а.с.33,36/ наявні дані про оціночну вартість будинків. Сторони пояснили, що вони погоджуються з тим, що зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя, що дійсна вартість будинків є однаковою і вони згодні, щоб право власності на будинок в селі Припутні Ічнянського району було визнано за [PERSON], а право власності на будинок в селі Мрин Носівського району було визнано за [PERSON] Враховуючи викладене апеляційний суд вважає, що наведене майно підлягає поділу шляхом визнання за [PERSON] права власності на будинок №19 по вул. Пушкіна в селі Мрин Носівського району Чернігівської області, а за [PERSON] визнання права власності на будинок № 31 по вул. Берегова в селі Припутні Ічнянського району Чернігівської області. Оскільки автомобільний причіп є неподільною річчю, зареєстрований за [PERSON], який його використовує за призначенням, апеляційний суд вважає, що причіп слід залишити у його власності, стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] 1005 грн. компенсації 1/2 частини вартості причепа. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи, що позовні вимоги сторін судом задоволені і позивачем за первісним позовом при зверненні до суду сплачено 209,90 грн. судового збору, а дійсна вартість спірної квартири, згідно висновку експертизи №с-79 від 20.11.2009 року становить 379 871 грн., відповідно до п."а"ч.1 ст.З Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» із відповідача за первісним позовом [PERSON] слід стягнути на користь держави 1490,10 грн. судового збору. Також враховуючи понесені сторонами судові витрати з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути 40,10 грн. у рахунок відшкодування понесених судових витрат, а також стягнути з [PERSON] на користь Чернігівської регіональної торгово-промислової палати - 528 гривень витрат на оплату послуг експерта.

Outcome: approved