Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-11 00:00:00

[PERSON] 17 серпня 2009 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення суми боргу. Позивач в своєму позові, а його представник в судовому засіданні посилалися на те, що 12 листопада 2008 року відповідач взяв у нього в борг грошові кошти в сумі 9900 грн. та зобовязався до 31 травня 2009 року вказані кошти повернути в повному обсязі з урахуванням процентів. Про надання боргу було укладено і нотаріально посвідчено договір займу. Відповідач підтвердив свій борг, визначено термін його повернення. Але борг відповідач в зазначений термін не повернув, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Після звернення позивача до суду відповідач так і не повернув суму боргу, але і не заперечував про її наявність. Позивач прохав стягнути з відповідача обумовлений в договорі борг в сумі 9900 грн., інфляційні витрати за весь час просрочення грошового зобовязання в сумі 3377 грн. 06 коп., 3% річних від просроченої суми 153 грн. 75 коп., облікова ставка НБУ 614 грн. 99 коп. та витрати на судовий збір 140 грн. 46 коп. і інформаційно-технічне забезпечення судового процесу 120 грн., а всього 14306 грн. 26 коп., задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи неодноразово повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідача згідно ст. 169 ЦПК України і винесення рішення відповідно до ст. ст. 224-226 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача, оцінивши добуті та представлені докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та підлягаючим задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що 12 листопада 2008 року відповідач [PERSON] взяв в борг у позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 9900 грн. та зобовязався до 31 травня 2008 року вказані кошти повернути в повному обсязі з урахуванням процентів за користування цими коштами, про що було укладено і нотаріально посвідчено договір позики. Борг відповідач в зазначений термін не повернув, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого, тому позивач був вимушений звернутися з позовом до суду. На день подання позову остаточна сума боргу складає з урахуванням передбачених законом і сторонами витрат, процентів 14306 грн. 26 коп. Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. В судовому засіданні зясовано, що кошти у позивача відповідач у вказаній сумі дійсно брав, було складено і нотаріально посвідчено договір про суму боргу та термін повернення грошей, відповідач умови договору позики не виконав і гроші не повернув. Суд приймає до уваги також і ті обставини, що свої зобовязання по договору позики позивач виконав повністю, термін повернення грошей закінчився, відповідач в добровільному порядку грошей не повертає, коштами користується до теперішнього часу. Сам борг виник в 2008 році, але він продовжувався та продовжується і зараз, правовідносини триваючі і продовжуючі, борг підтверджений угодою (договором). Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З договору та закону видно, що сторони обумовили суму процентів за користування грошима, ця сума процентів і відображена в розрахунку позивача, з яким погодився відповідач. Позивач при подачі позову сплатив державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи, які також потрібно стягнути з відповідача. Не може суд прийняти до уваги можливу незгоду відповідача з позовом, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджена. За таких обставин суд вважає, що викладені позивачем обставини знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на спростування позиції позивача відповідач суду не надав, позовна заява ґрунтується на законі та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved