Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-20 00:00:00

У березні 2009 року позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог послалася на те, що 31.08.2007 р. між нею та відповідачем був укладений договір № 93/в про надання споживчого кредиту, за яким вона отримала кредит у розмірі 98.000, 00 доларів США на строк до 30.08.2012 р. зі сплатою за користування ним 12% річних. Положеннями пп. 5.1.2., 5.1.3 зазначеного договору був встановлений порядок зміни розміру процентної ставки за кредитом, у межах якого банк надсилає позичальнику відповідне повідомлення, а останній, отримавши його, у випадку згоди зі зміною процентної ставки підписує відповідну додаткову угоду, а у випадку незгоди на протязі десяти днів з дня направлення повідомлення здійснює повний розрахунок за договором, включаючи повернення суми кредиту та оплату всіх супутніх платежів, включаючи проценти, комісії, штрафні санкції тощо, при цьому дія договору припиняється. У випадку, коли позичальник на протязі десяти днів з дня направлення йому повідомлення не підписав додаткову угоду, але і не повернув кредит, зміна розміру процентної ставки вважається погодженою з ним. 17.11.2008 р. відповідач надіслав позивачці письмове повідомлення, яким запропонував збільшити розмір процентної ставки за кредитом до 17% річних з 01.12.2008 р., з чим вона не погодилася, повідомивши про це відповідача письмово. Посилаючись на невідповідність вищезазначених умов кредитного договору загальновизнаним правилам ділового обороту, а також вимогам законодавства про захист прав споживачів в частині справедливості, добросовісності та розумності, введення її в оману щодо дійсного змісту договору, відсутність її волевиявлення щодо включення таких положень до договору, позивачка просила суд визнати їх недійсними, визнати підвищення процентної ставки за кредитом таким, що не відбулося, зобовязати відповідача здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором виходячи з 12% річних та скасувати штрафні санкції, стягнути з відповідача 50.000, 00 грн. у відшкодування моральної шкоди (а.с. 2-10). 26.10.2009 р. позивачка подала до суду заяву про зміну та доповнення позовних вимог, в якій відмовилася від позову в частині відшкодування моральної шкоди та просила суд додатково до решти вимог визнати недійсним п. 1.1. укладеного між сторонами кредитного договору в частині валюти кредиту посилаючись на те, що вона визначена як долар США, втім єдиним законним засобом платежу на території України відповідно до ч. 1 ст. 3 Декрету КМУ Про систему валютного регулювання та валютного контролю є гривня, а також відповідно до вимог того ж акту законодавства для надання валютного кредиту фізичній особі відповідач повинен був отримати індивідуальну ліцензію НБУ (а.с. 52, 53). 18.01.2010 р. позивачка подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просила визнати кредитний договір недійсним в цілому, посилаючись на те, що без включення п. 1.1. його укладання не було б можливе, а отже недійсність цього положення договору згідно ст. 217 ЦК України тягне недійсність договору в цілому (а.с. 68-70). У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав, на їх задоволенні наполягав. Представник відповідача проти позову заперечувала, посилаючись на його безпідставність. Третьою особою, що була залучена до участі у справі під час її розгляду (а.с. 28), була надана заява про розгляд справи за відсутності представника (а.с. 35-37). Вислухавши пояснення осіб, що приймають участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 31.08.2007 р. між позивачкою та відповідачем був укладений кредитний договір № 93/в, за яким [PERSON] отримала кредит на споживчі потреби у розмірі 98.000, 00 доларів США на строк до 30.08.2012 р. зі сплатою за користування ним 12% річних (а.с. 11-15). 17.11.2008 р. відповідач на підставі пп. 5.1.2., 5.1.3. вищезазначеного кредитного договору звернувся до позивачки з письмовою пропозицією збільшити процентну ставку до 17% річних (а.с. 16). Позивачка з такою пропозицією не погодилася, про що повідомила відповідача письмово (а.с. 17), повернення решти заборгованості за кредитом не здійснила. 29.12.2008 р. позивачка звернулася до відповідача з заявою, у якій повідомила про невідповідність дій банку в частині збільшення процентної ставки за кредитом положенням Закону України від 12.12.2008 р. Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку (а.с. 18), а також 06.02.2009 р. запропонувала здійснити звірку розрахунків за укладеним між сторонами кредитним договором (а.с. 19). Аналізуючи спірні правовідносини, суд приходить до наступного. Так, обґрунтовуючи свої вимоги в частині визнання недійсними пп. 5.1.2., 5.1.3 спірного кредитного договору від 31.08.2007 р. № 93/в, позивачка зазначила, що вони не є розумними та справедливими, не відповідають її дійсному волевиявленню, а також вона була введена в оману відносно їх дійсного змісту. Такі твердження суд оцінює критично, оскільки немає підстав вважати, що зазначені положення договору насправді є несправедливими або нерозумними, а оцінка, надана ним позивачкою, є суто субєктивною та випливає з її особистої зацікавленості як сторони договору у мінімізації своїх грошових зобовязань. Посилання позивачки на відсутність її волевиявлення щодо включення до договору таких положень спростовуються її особистим підписом під кредитним договором та відсутністю заперечень проти зазначених положень під час його укладання. Посилання позивачки на введення її в оману співробітниками відповідача щодо дійсного змісту оспорюваних положень кредитного договору не можуть бути прийняті судом як бездоказові. Крім того, зміст пп. 5.1.2., 5.1.3 спірного кредитного договору від 31.08.2007 р. № 93/в є очевидним і під час ознайомлення позивачки з текстом договору не міг залишитися поза її увагою або бути нею неправильно сприйнятим. Обґрунтовуючи свої вимоги щодо визнання спірного кредитного договору недійсним в цілому з мотивів невідповідності закону положень його п. 1.1. в частині валюти зобовязання, позивачка зазначила, що єдиним законним засобом платежу на території України є гривня, а також для видачі валютного кредиту фізичній особі відповідач мав отримати індивідуальну ліцензію НБУ. З такою позицією не можна погодитися, оскільки згідно ст. 192 ЦК України валютні цінності можуть використовуватися на території України у випадках і порядку, встановлених законом, зокрема відповідно до ст. 533 ЦК України на території України у випадках, встановлених законом, допускається використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків за зобовязаннями. Оскільки згідно п. 1 ч. 2 ст. 47 Закону України Про банки і банківську діяльність банки мають право на підставі ліцензії здійснювати операції з валютними цінностями, відповідачеві така генеральна ліцензія була надана (а.с. 61-63), немає підстав вважати, що відповідач був позбавлений права надати позивачці кредит в іноземній валюті. Аналогічна позиція була висловлена НБУ у листі від 07.12.2009 р. № 13-210/7871-22612 (а.с. 66) та Вищим господарським судом України (а.с.64, 65). Також не можна погодитися з посиланням позивачки на необхідність отримання відповідачем для надання кредиту в іноземній валюті індивідуальної ліцензії НБУ, оскільки згідно п. в ч. 4 ст. 5 Декрету КМУ Про систему валютного регулювання і валютного контролю така є необхідною лише у тому випадку, якщо строк або розмір кредиту в іноземній валюті, який надається або отримується резидентом, перевищує межі, встановлені законодавством. В той же час чинне законодавство таких меж не визначає. За викладених обставин суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити у повному обсязі як у необгрунтованому. Згідно ст. 88 ЦПК України понесені позивачкою судові витрати їй не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed