Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-08 00:00:00

18 лютого 2010 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, в якій просила суд поновити її на посаді апаратника обробки зерна Дочірнього підприємства «Хлібна база № 78» ДАК «Хліб України» та стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу відповідно до його тривалості з розрахунку середньоденної заробітної плати та моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн. В обґрунтування позову вказувала, що відповідач її незаконно звільнив з займаної посади апаратника обробки зерна Дочірнього підприємства «Хлібна база № 78» ДАК «Хліб України» за частиною 1 статті 40 КЗпП України за скороченням штату оскільки змін в організації виробництва і праці на підприємстві не відбулось, їй не було запропоновано іншу роботу на підприємстві, не враховано переважне право на залишення на роботі, не враховано її кваліфікацію та продуктивність праці. Крім цього, вказала на порушення відповідачем частини 8 статті 43 КЗпП України, оскільки відповідач здійснив звільнення більше ніж через один місяць з дня одержання згоди профспілкового органу. В судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві та просили про їх задоволення. Представник відповідача позов не визнав в повному обсязі та заперечував проти його задоволення. Свої заперечення представник відповідача мотивував тим, що на підприємстві відбулась зміна в організації виробництва і праці, через відчуження певного нерухомого майна відповідача, яке використовувалось при організації виробництва виробничою дільницею №2. Саме через це, постало питання про звільнення позивача з займаної посади за скороченням штату, яке відбулось за попередньою згодою профспілкового органу. Зазначив, що позивач була вчасно повідомлена про звільнення в зв'язку з скороченням штату, що переважного права на залишенні на роботі вона не мала. Представник відповідача вказав, що з моменту укладання договору відчуження нерухомого майна відповідача, яке використовувалось при організації виробництва виробничою дільницею №2, сама виробнича дільниця №2 перестала юридично існувати. Серед іншого, представник відповідача також зазначив, що відповідачем дійсно було допущено порушення частини 8 статті 43 КЗпП України, однак зауважив, що формальні умови звільнення були дотримані повністю. Крім цього заперечував проти задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди, посилаючись на відсутність вини відповідача та на правомірність звільнення. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] перебувала в трудових правовідносинах з відповідачем з 08 травня 1990 року по 09 лютого 2010 року. На посаді апаратника обробки зерна виробничої дільниці №2 Дочірнього підприємства «Хлібна база № 78» ДАК «Хліб України» позивач працювала з 01 квітня 1996 року, відповідно до наказу відповідача № 43 від 01 квітня 1996 року (а.с.55). 04 грудня 2009 року відбулись загальні збори виробничої дільниці №2 Дочірнього підприємства «Хлібна база № 78» ДАК «Хліб України» (а.с.29-30). Згідно протоколу загальних зборів було ухвалено рішення про попередження апаратників оброблення зерна про вивільнення за два місяці, у зв'язку з малими об'ємами зерна на виробничій дільниці №2 та відмовою апаратників оброблення зерна писати заяву на термінове запровадження неповного робочого дня. 6грудня 2009 року директор Дочірнього підприємства «Хлібна база № 78» ДАК «Хліб України» (далі - підприємство) звернувся до профспілкового органу з поданням про надання згоди про скорочення апаратників обробки зерна, в тому числі й позивача (а.с.78). 7грудня 2009 року відбулось засідання профспілкового комітету підприємства на якому розглянуті питання складного фінансового положення підприємства та скорочення чисельності виробничої дільниці №2 у зв'язку з її продажем, за результатами якого, профспілковий комітет вирішив надати згоду на скорочення чисельності виробничої дільниці №2 (а.с.80-81). Рішення профспілкового комітету підприємства мотивоване тим, що запропонувати іншу роботу працівникам виробничої дільниці№2 немає можливості у зв'язку з подальшою ліквідацією згаданої дільниці та відсутністю інших вакансій на підприємстві. Відповідно до частини 2 статті 43 КЗпП України у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Згідно з частиною 3 статті 43 КЗпП України подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Аналізуючи згадані норми законодавства та дії, вчинені керівником відповідача та профспілковим комітетом, що передували звільненню позивача суд встановив, що підстав для звернення керівника підприємства до профспілкового комітету щодо скорочення працівників виробничої дільниці №2, в тому числі й позивача, не було, оскільки станом на день звернення до профспілкового комітету наказ про попередження працівників про наступне вивільнення відповідачем не видавався. Розгляд подання керівника відповідача профспілковим комітетом розглянуто без присутності позивача, що об'єктивно підтверджено протоколом засідання профспілкового комітету від 07 грудня 2009 року, поясненнями позивача та її представника. Крім цього проти зазначеного не заперечував і представник відповідача. Наказом від 09 грудня 2009 року № 50 «Про попередження про звільнення» відповідач попередив апаратників оброблення зерна, в тому числі позивача [PERSON] про наступне вивільнення з роботи у зв'язку з відсутністю обсягів робіт та скороченням посад (а.с.56-57). 8 наказі відповідач зазначив, що скорочення чисельності проводиться за згодою профспілкового комітету. З даним наказом позивач ознайомлена особисто під підпис. Наказ не містить посилань на дату звільнення позивача з займаної посади. Наказом від 09 лютого 2010 року № 14-к «Про скорочення штату» позивач звільнена з посади апаратника оброблення зерна у зв'язку із скороченням штату за пунктом 1 статті 40 КЗпП України з 09 лютого 2010 року (а.с.72-73). Згідно частини 8 статті 43 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Оскільки згода профспілкового комітету на звільнення надана 07 грудня 2009 року, а звільнення відбулось 09 лютого 2010 року, тобто через 2 місяці і 2 дні, звільнення працівника необхідно здійснити тільки після нового звернення до профспілкового комітету. Відповідно до частини 3 статті 49-2 КЗпП України власник або уповноважений ним орган, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач пропонував позивачу іншу роботу, що в свою чергу підтверджує позицію позивача з цього приводу, яка не спростована відповідачем. Крім цього, позивач прийнята на посаду апаратника оброблення зерна на виробничу дільницю №2, а звільнена з посади апаратника оброблення зерна без зазначення виробничої дільниці №2. При цьому, наказу про перейменування, зміну назви посади у відповідача не існує, про що зазначив представник відповідача. Судом не встановлено факту ліквідації виробничої дільниці № 2 підприємства, оскільки згадане суперечить матеріалам справи та зібраним по справі доказам. Не надав суду таких доказів і відповідач. Так, в штатному розписі робітників підприємства станом на 01 грудня 2009 року (а.с.47-50), на 01 лютого 2010 року (а.с.51-54) зазначені, серед іншого, виробнича дільниця №2. Договір купівлі-продажу майна № 37 від 26 травня 2009 року (а.с.74-76) та договір оренди нерухомого майна №3 від 11 червня 2009 року (а.с.77) не ідентифікують нерухоме майно, яке використовувалось при організації виробництва виробничою дільницею №2. Крім цього, згадані договори не є локальними нормативно-правовими актами підприємства, що свідчать про ліквідацію структурного підрозділу. Навіть, якщо припустити, що нерухоме майно, яке використовувалось при організації виробництва виробничою дільницею №2 підприємства, відчужене третій особі за договором купівлі-продажу майна № 37 від 26 травня 2009 року, наявність договору оренди нерухомого майна №3 від 11 червня 2009 року спростовує твердження представника відповідача про відсутність у відповідача такого майна. Оскільки об"єктом останнього договору є нерухоме майно, яке є тотожним за договором купівлі-продажу майна №37 від 26 травня 2009 року і передано відповідач\,' в оплатну оренду для проведення господарської діяльності, передбаченої його Статутом строком до 11 червня 2010 року. Крім цього, про порушення законодавства відповідачем при звільненні позивача з займаної посади свідчить й акт перевірки, проведеної територіальною державною інспекцією праці у Кіровоградській області від 16 лютого 2010 року № 11-15-007/0172 (а.с.89-92). За таких обставин, позов в частині поновлення на посаді підлягає частковому задоволенню. Відповідно до частини 1 пункту 8 Розділу ІУ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Згідно довідки № 146 від 26 червня 2010 року заробітна плата позивача за грудень 2009 року становила 625,24 грн., за січень 2010 року - 669,59 грн. (а.с.71). Вимушений прогул становить 101 робочий день за період з 10 лютого 2010 року по 09 липня 2010 року. З розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 30,83 грн. сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 3113,83 грн. Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення моральної (немайнової) шкоди суд виходив з того, що відшкодування моральної шкоди можливо у випадках, передбачених законом за наявності шкоди, протиправності діяння її заподіювана, причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням та наявності вини заподіювана шкоди. Обов'язок відшкодувати моральну шкоду виникає в разі порушення законних прав потерпілої особи за умови, якщо обов'язок з відшкодування такої шкоди передбачений законодавством. Крім того, потерпіла особа має довести наявність шкоди та причинний зв'язок між шкодою та протиправним діянням. Згідно статті 237-1 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний відшкодувати моральну шкоду працівнику, якщо дії або бездіяльність власника призвели до порушення законних прав працівника. Відповідно до роз'яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. В позовній заяві та в судовому засіданні позивач не вказала розрахунок моральної шкоди, не зазначила з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, хоча зазначила, що її моральні страждання полягають у втраті нормальних життєвих зв'язків, що потребує додаткових зусиль для організації життя, що обумовлені відсутністю грошових коштів після втрати роботи. Суд вважає, що твердження позивача про відсутність грошових коштів, яке на її думку є чинником втрати нормальних життєвих зв'язків, що потребує додаткових зусиль для організації життя, є необгрунтованими, оскільки як зазначила в судовому засіданні позивач, вона отримувала після звільнення певні та достатні для неї кошти як особа, що перебуває на обліку в органі зайнятості населення.

Outcome: partial