Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-15 00:00:00

[PERSON] 12 жовтня 2009 року звернувся з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] районного центру зайнятості м. Дніпропетровська про розірвання трудового договору та зобовязання вчинити певні дії, позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові і в ході судового засідання посилалися на те, що як субєкт підприємницької діяльності уклав з [PERSON] безстроковий трудовий договір, цей договір було зареєстровано в центрі зайнятості. З 01 грудня 2008 року вказана відповідачка залишила роботу і не працює, він неодноразово викликав її для оформлення розірвання договору і реєстрацію цього в центрі зайнятості, але та так і не зявилася. Просив суд розірвати його трудовий договір з відповідачкою та зобовязати центр зайнятості зняти з реєстрації вказаний договір, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Суд вважає можливим розгляд справи без цього відповідача згідно ст. 169 ЦПК України і винесення заочного рішення згідно ст. 224 ЦПК України. Представник відповідача [PERSON] районного центру зайнятості м. Дніпропетровська в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд вважає можливим розгляд справи і без представника цього відповідача згідно ст. 169 ЦПК України і винесення заочного рішення згідно ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши добуті та надані докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обгрунтованою і не підлягаючою задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] як субєкт підприємницької діяльності 20 травня 2006 року уклав з відповідачкою [PERSON] безстроковий трудовий договір № 04530800815 на виконання роботи касира-оператора. Зазначений трудовий договір був зареєстрован6ий в [PERSON] районному центрі зайнятості м. Дніпропетровська в присутності позивача і [PERSON] Відповідач [PERSON] з 01 грудня 2008 року залишила вказану роботу, перестала її виконувати без попередження і поважних причин. Позивач неодноразово усно і письмово викликав її для оформлення розірвання трудових відносин, але відповідачка та к і не зявилася. Позивач тоді і зараз має намір звільнити її з роботи за прогули без поважних причин, але представник центру зайнятості вказав йому те, що він цього не може зробити без присутності працівника, тобто відповідачки, остання ж для вирішення питання про розірвання трудових відносин не зявляється. Виник спір і позивач вимушений звернутися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного. Згідно статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; 5) нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд в наслідок тимчасової непрацездатності,не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності; Виходячи з вказаної норми закону звільнення працівника за прогули за п. 4 ст. 40 КЗПП України можливе лише з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тобто звільнення [PERSON] можливе лише з ініціативи позивача, а не за рішенням суду. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами, які беруть участь у справі. У відповідності до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З урахування викладеного суд вважає, що доводи позивача щодо неможливості звільнення відповідачки з роботи є безпідставні, надумані, так як підстава прямо вказана в законі і для цього не потрібна явка особи або особиста присутність при складанні наказу про звільнення та інш. Згідно пояснень позивача, що не спростовуються матеріалами справи, письмові трудові контракти між ним та відповідачем не укладалися. Згідно з ч. 2 ст. 23 КЗпП України трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, або в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Відповідно до постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 грудня 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події. Беручи до уваги те, що відповідач знала про укладання договору, його реєстрацію в центрі зайнятості, позивач має право згідно вимог закону звільнити відповідача з роботи та розірвати трудові відносини. Крім того, згідно ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, укладеним на певний термін, встановлений за погодженням сторін, або таким. Що укладається на час виконання певної роботи. Відповідно до ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, що за своєю правовою природою є письмовою угодою між працівником та роботодавцем, в якому строк його дії, права, обовязки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Із змісту ст. 21 КЗпП України витікає, що для укладання трудового договору, у тому числі і на умовах контракту, необхідне волевиявлення двох сторін працівника і власника або уповноваженого ним органу. При відсутності згоди хоча б однієї сторони - договір не може бути укладеним, а укладений - буде недійсним. Порядок укладання трудових договорів регулюється законодавством про працю, зокрема ст. 21 КЗпП України. Згідно ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати працівнику заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів відсутність можливості самому видати наказ про звільнення працівника за вказаними ним підставами, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань: видання наказу про звільнення лише в присутності працівника та інш. є припущенням. Не може суд прийняти до уваги пояснення позивача на підтвердження свого позову, оскільки вони спростовуються вищевикладеним і обєктивно нічим не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає позовну заяву необгрунтованою і в її задоволенні необхідно відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed