Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-19 00:00:00

В березні 2008 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив поновити строк позовної давності для оспорювання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], визнати частково на ? частину недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 24.10.2003 року на імя [PERSON] після смерті [PERSON], померлої 02.12.2002 року, визнати за ним право власності в порядку спадкування на ? частину квартири [ADDRESS], після смерті [PERSON], померлої 02.12.2002 року та визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] на користь [PERSON] і посвідчений 20.06.2007 року нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори. В обґрунтування позову він вказав на те, що [PERSON] його рідна сестра. Сестра і їх мати [PERSON] мешкали у [ADDRESS]. Вказана квартира належала на праві власності [PERSON] та [PERSON] по ? частині. [PERSON] померла 02.12.2002 року. 24.10.2003 року [PERSON] одержала в Третій Дніпропетровській державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину спірної квартири після смерті матері. Вона приховала від нотаріуса той факт, що крім неї є ще один спадкоємець першої черги. Таким чином, згадане свідоцтво про право на спадщину необхідно було видати як сестрі, так і йому по ? частині кожному. Дізнався він про переоформлення ? частини квартири, яка належала їх матері тільки на [PERSON] після її смерті. Після смерті матері він забрав деякі її речі з квартири, що свідчить про те, що він вступив у володіння частиною спадкового майна. [PERSON] померла 17.09.2007 року, після її смерті відкрилася спадщина на ? частини спірної квартири. Під час подачі заяви до нотаріальної контори він дізнався про те, що сестра 20.06.2007 року зробила заповіт на імя [PERSON], який був посвідчений державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори. Волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його волі, оскільки сестра знаходилася на обліку в ПНД СМСЧ № 6 м. Дніпропетровська, а також перебувала на стаціонарному лікуванні в ПНД СМСЧ № 6 з приводу психічних розладів у період 1995-2002 роках. З 2002 року вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Саме в такий момент [PERSON] зробила заповіт на користь відповідачки, яка була для неї малознайомою людиною, з якою вона підтримувала стосунки на протязі шести місяців 2007 року. Таким чином, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. У судовому засіданні представники позивача доповнили позовні вимоги та просили суд поновити строк позовної давності для оспорювання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], встановити факт прийняття позивачем спадщини після смерті [PERSON], померлої 02.12.2002 року, визнати недійсним на ? частину свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 24.10.2003 року на імя [PERSON] після смерті [PERSON], померлої 02.12.2002 року, визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом на ? частину квартири [ADDRESS], після смерті [PERSON], померлої 02.12.2002 року, визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом на предмети домашньої обстановки та вжитку в цілому, а саме на 2 ліжка деревяні вартістю, шифоньєр, 2 приліжкові тумби, комод, диван, журнальний стіл, 2 придиванні тумби, набір корпусної меблі, електричну піч, набір кухонної меблі та полички для взуття, як після смерті [PERSON] так і після смерті [PERSON], які знаходяться у квартирі [ADDRESS] та визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] на користь [PERSON] і посвідчений 20.06.2007 року нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, посилаючись на підстави зазначені в позовній заяві. Представник відповідачки в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що позивачем та його представниками не доведений факт отримання яких-небудь матеріальних цінностей після смерті матері. [PERSON] склала заповіт на [PERSON], оскільки вони спілкувалися, відповідачка виховувала своїх внуків, а померла [PERSON] дуже любила дітей, тому часто приходила до неї в гості. Про те, що [PERSON] бажала скласти заповіт на відповідачку, їй про це не було відомо. [PERSON] прийшла в гості до [PERSON] та віддала заповіт. [PERSON] розповідала відповідачці, що у неї нікого не має, з братом вона не спілкується, відкликалася про нього негативно, погано себе почуває, тому вирішила скласти на неї заповіт. Нотаріусом при складенні заповіту була перевірена воля [PERSON] та її дієздатність. Представники третіх осіб в судове засідання не зявилися, але надали заяви, де просили суд справу розглядати без їх участі, у звязку з виробничою завантаженістю. Вислухавши сторони та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ч. 1 ст. 257 ЦК України - загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 5 ст. 267 ЦК України - якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. В судовому засіданні представники позивача просили поновити строк позовної давності для оспорювання свідоцтва про права на спадщину за законом після смерті [PERSON],оскільки позивач дізнався про порушення свого права лише після смерті [PERSON] в 2007 році. Таким чином, суд вважає поважною причину пропуску позовної давності для оспорювання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], а тому необхідно поновити [PERSON] пропущений строк для звернення до суду. Відповідно до ст. 1301 ЦК України - свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" - іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] рідна сестра [PERSON], а [PERSON] їх рідна мати, що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON], виданого Ферганським міським бюро 13.08.1959 року (а.с. 11) та свідоцтвом про народження [PERSON], виданого Ферганським міським бюро 28.12.1951 року (а.с. 12). [PERSON] та [PERSON] мешкали у квартирі [ADDRESS]. Вказана квартира належала їм на праві спільної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням від 27.04.1994 року (а.с. 18). [PERSON] померла 02.12.2002 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого 12.12.2002 року Відділом реєстрації смерті в м. Дніпропетровську ДМУЮ (а.с. 41). 24.10.2003 року [PERSON] звернулася до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] 24.10.2003 року Державним нотаріусом [PERSON] Третьої Дніпропетровської державної нотаріально контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON] після смерті [PERSON] на ? частину квартири [ADDRESS] (а.с. 48). 20.06.2007 року Державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] було посвідчено заповіт складений [PERSON] на імя [PERSON] на все належне їй майно (а.с. 50). 17.09.2007 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 20.09.2007 року Відділом реєстрації смерті ДМУЮ Дніпропетровської області (а.с. 13). Таким чином, оскільки в заяві [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON]Ф, вказала на те, що інших спадкоємців, передбачених законом України, що прийняли спадщину у спадкодавця немає (а.с. 40), чим було порушено право на спадщину [PERSON], тому суд приходить до висновку, що необхідно визнати недійсним на 1/4 частину свідоцтва про право на спадщину за законом посвідчене третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 24.10.2003 року за реєстром № 2-1944 на імя [PERSON] після померлої 02.12.2002 року [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 1261 ЦК України - у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) - визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Як вбачається з пояснень в судовому засіданні представників позивача, показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та фотокарток, [PERSON] після смерті [PERSON] взяв собі речі, які належали його матері, а саме: сережки, обручку та коври. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач фактично вступив у володіння спадковим майном, а тому можливо встановити факт прийняття [PERSON] спадщини після померлої 02.12.2002 року [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після померлої 02.12.2002 року [PERSON] на 1/4 частину квартири [ADDRESS], скасувавши попередню реєстацію від 23.12.2003 року свідоцтва про право на спадщину /ВАР № 404236/ реєстр № 2-194424.10.2003 року посвідчене третьою Дніпропетровською Державною нотаріальною конторою в єдиному державному реєстрі прав власності за реєстраційним № 2951179. Що стосується вимог позивача, щодо визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом на предмети домашньої обстановки та вжитку в цілому, а саме на 2 ліжка деревяні вартістю, шифоньєр, 2 приліжкові тумби, комод, диван, журнальний стіл, 2 придиванні тумби, набір корпусної меблі, електричну піч, набір кухонної меблі та полички для взуття, які знаходяться у квартирі [ADDRESS], то вони є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки позивачем та його представниками не надано доказів того, що зазначені речі належали померлій [PERSON] Що стосується вимог позивача, щодо визнання недійсним заповіту, складеного [PERSON] на користь [PERSON] і посвідченого 20.06.2007 року нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, у звязку з тим, що [PERSON] на момент складення заповіту не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, то вони є безпідставними та також не підлягають задоволенню, оскільки згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 „Про судову практику у справах про спадкування - для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК), але позивачем та його представниками не було заявлено клопотання про призначення такої експертизи, хоча судом неодноразово розяснювалося таке право. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь держави необхідно стягнути недоплачені позивачем при подачі позову витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в розмірі 90 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial