Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-15 00:00:00

22.04.2010 року до суду надійшов зазначений позов в якому позивач вказав, що з 09.08.2006 року працював на посаді начальника борошномельного цеху у відповідача. 12.10.2007 року року звільнений з посади за угодою сторін. На день звільнення підприємство заборгувало йому 2311грн. 66 коп. При звільнені з роботи нарахована йому заробітна плата не була виплачена з мотивів відсутності коштів. Після звільнення ця заборгованість не погашалася і йому не виплачена по даний час, незважаючи на неодноразові усні звернення позивача. Позивач вважає дії ДП ДАК «Хліб України» Черняхівський КХП незаконними. Крім того, вказує, що з вини відповідача йому завдано моральної шкоди, яка виразилась у моральних переживаннях, порушенні нормальних життєвих зв'язків, через неможливість продовження повноцінного життя у зв'язку з відсутністю коштів. На підставі викладеного, позивач просив стягнути з ДП ДАК «Хліб України» Черняхівський комбінат хлібопродуктів на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 2311 грн. 66 коп., а також стягнути компенсацію за весь час затримки розрахунку при звільненні та моральну шкоду в розмірі 1000 грн. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав з підстав, наведених в позовній заяві, просив його задовольнити. Відповідачу судом направлялися копія позовної заяви, доданих до неї документів, роз'яснювалося право подати заперечення проти позову або свої докази. Незважаючи на це, його представник не з'явився до суду на судовий розгляд, хоча був належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, і від нього не надійшло повідомлення про причини неявки. Позивач не заперечував проти проведення заочного розгляду справи. Відповідно до абз. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» заочний розгляд судом цивільної справи відповідно до статті 224 ЦПК України допускається лише у тому разі, коли відповідач або всі відповідачі у справі, якщо їх було кілька, повідомлені належним чином про час і місце судового розгляду, не з'явилися в судове засідання при відсутності в ньому їх представників і від них не надійшло повідомлення про причини неявки чи зазначені ними причини визнані неповажними або такі особи залишили залу судового засідання до його закінчення і проти такого розгляду справи не заперечує позивач та ним не було змінено предмета або підстави позову чи розміру позовних вимог. Аналізуючи положення ст.224 ЦПК України у взаємозв'язку з положеннями ч.9 ст.130 ЦПК, ч.4 ст.169 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що неявка відповідача , а саме на стадію судового розгляду є підставою для постановления заочного судового рішення, а тому постановив ухвалу про проведення такого розгляду справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити виходячи із наступного. Відповідно до ст.43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю і право на своєчасне одержання винагороди за неї. Частиною 3 ст.15 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року №108/95ВР зі змінами та доповненнями на час розгляду справи визначено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Статтею 24 цього ж закону визначено строки виплати заробітної плати, яка виплачується не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, і що своєчасність та обсяги її виплати не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів і їх черговості. Аналогічні положення містить ст.115 КЗпП України. Стаття 110 КЗпП України, крім того, зобов'язує власника підприємства регулярно повідомляти працівника про розміри його заробітної плати. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. В разі спору про розмір сум належних працівникові при звільненні власник або уповноважений ним орган мають виплатити у вказаний вище строк не оспорювану суму. З поданої позивачем позовної заяви (а.с.1-2) та копії трудової книжки (а.с.З) вбачається, що у відповідача він працював з 09.08.2006 по 12.10.2007, а тому розрахунок мав бути проведений 12.10.2007 року. Відповідно довідки ДП ДАК «Хліб України» Черняхівський комбінат хлібопродуктів заборгованість по заробітній платі перед ним станом на 16.03.2010 року становила 2311 грн. 66 коп. (а.с.6). Таким чином суд знаходить підстави для стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в сумі 2311 грн. 66 коп. Стаття 117 КЗпП України встановлює відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні і вказує, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, встановлені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Згідно п.20 роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у Постанові №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи- по день постановления рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до ст.47 КЗпП України та п.п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, власник чи уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з унесенням запису про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника чи уповноваженого ним органу працівник має право звернутися до суду. При винесенні судом рішення на користь працівника йому виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення (день видачі трудової книжки) видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, установленому п.п.2.6.,2.10. Інструкції. Наявна в справі копія трудової книжки свідчить про те, що до неї вносився лише один запис про звільнення позивача, а це означає, що в день звільнення він був на робочому місці (а.с.З). З наведеного випливає, що розрахунок мав бути з ним проведений в день звільнення. Суд вважає обов'язок відповідача довести факт невиходу на роботу позивача в день звільнення. Крім того, суд погоджується, що протиправними діями відповідача позивачу завдано і моральної шкоди, оскільки невиплата заробітної плати очевидно погіршила його матеріальне становище, і стягує цю шкоду з відповідача в розмірі 1000 грн., оскільки вона знайшла підтвердження під час розгляду справи. Враховуючи викладене, суд стягує з відповідача на користь позивача заборгованість з заробітної плати, моральну шкоду та середній заробіток за час затримки розрахунку по день постановлення рішення. Визначаючи суму компенсації за затримку розрахунку при звільнені, суд виходить з таких розрахунків: сума середньоденної заробітної плати судом визначається за останні два повних місяці роботи позивача. Як вбачається із довідки ДП ДАК «Хліб України» Черняхівський КХП про заробітну плату позивача (а.с.8), загальна сума його зарплати за цей період становила 2844 грн. 30 коп. (1040,26+1804,04). Середньоденну зарплату суд визначає відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів №100 від 08.02.1995 року, діленням зарплати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи робочі дні на число відпрацьованих робочих днів: квітень 2007 року - 20, травень 2007 року - 19, разом 39 робочих днів. Середньоденна зарплата складає: 2844,30/39=72,93 грн. При визначенні кількості робочих днів суд враховує положення ст.73 КЗпП України та листи Мінпраці та соціальної політики про норми тривалості робочого часу. Кількість робочих днів за час затримки розрахунку (з 13.10.2007 по 16.06.2010) з урахуванням святкових та неробочих днів визначених ст.73 КЗпП України, листів Мінпраці та соціальної політики, зазначених вище, складає - 672. Виходячи з середньоденної зарплати, сума середнього заробітку за вказаний період, яка підлягала б до стягнення з відповідача, складає 72,93x672 = 49 008,96 грн. В зв'язку із задоволенням позову суд стягує з відповідача судові витрати в розмірі 521,70 грн. (1%х(49 008,96+2311,66)+8,50)=513,20+8,50=521,70) та витрати з інформаційно-технічного розгляду справи в розмірі 120 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved