Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до комітету у справах сім'ї, молоді та спорту Дзержинського РВК м. Харкова, в якому просив анулювати запис у його трудовій книжці про звільнення за ст. 43/1 КЗпП України, зобов'язати відповідача зробити запис у трудовій книжці про те, що позивача звільнено з займаної посади за власним бажанням за ст.38 КЗпП України на підставі заяви позивача від 15.01.2004 року, зобов'язати відповідача зробити перерахунок заробітної плати за період з 10.08.1994 р. по 30.01.2004 р. та виплатити позивачу всю суму заборгованості, включаючи усі передбачені компенсації, зобов'язати відповідача повідомити дані про рішення в податкову інспекцію та пенсійний фонд, зобов'язати відповідача нарахувати до загального трудового стажу роботи чотири роки судового розгляду, як роки його трудової діяльності. В ході розгляду справи позивач доповнив свої позовні вимоги і просив суд стягнути з відповідача на його користь завдану йому моральну шкоду у розмірі 21000,00 грн., стягнути заборгованість по заробітній платі за період з 10.08.1994 р. по 05.2004 р. у розмірі 19160,40 грн. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги, просив суд їх задовольнити в повному обсязі у відповідності з викладеними в позовній заяві обставинами. [PERSON] у справах сім'ї, молоді та спорту Дзержинського районної ради м.Харкова був повідомлений про час і місце слухання справи, однак ні його керівник ні його представник в судове засідання не з'явились, причину неявки суду не повідомили. В наданих до суду запереченнях до позову представник відповідача проти заявленого позову заперечувала, просила в його задоволенні відмовити, як в незаконному та заявленому без достатніх на те підстав. При цьому, зазначила, що дійсно, вважає запис у трудовій книжці позивача законним, а рішення апеляційного суду не скасовує автоматично дію документації за попередній період. Позивача було звільнено наказом від 05.05.2004 р. з займаної посади, про що він був повідомлений листом від 05.05.204 р. за № 115, заперечень від нього щодо свого звільнення не надходило. При звільненні на підставі ст.43/1 заява про звільнення не потребується. Вимоги позивача не є обґрунтованими, так як заробітна плата його виплачувалась вчасно, заборгованості немає, він проти її розміру жодного разу не заперечував, нічого не оспорював, трудова книжка весь цей час знаходилась у нього на руках, тому він мав можливість працювати в іншому місці. Включення до трудового стажу період розгляду спору у суді - незаконно, бо ніяким законодавчим актом не передбачено, за цей період позивач у відповідача не працював, а трудовий стаж має під собою на увазі трудові відносини. Моральну шкоду позивачу вони на спричиняли, цю обставину позивачем не доведено взагалі. В зв'язку з цим, просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Третя особа по справі, голова комітету, в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив. Представник Дзержинської районної ради м. Харкова був повідомлений в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши учасників судового засідання, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у .справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.05.2003 р. встановлено, що [PERSON] з 10.08.1994 року прийнятий на роботу на 0,5 ставки в комітет у справах сім'ї, молоді та спорту Дзержинського райвиконкому м. Харкова на посаду педагога-організатора. Вищезазначений факт, а також той факт, що це було основне місце роботи позивача також підтверджено ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 06.09.2006 р. Судом встановлено, що при виконанні рішення суду відповідачем було зроблено позивачу запис до трудової книжки про те, що він прийнятий на роботу до відповідача на посаду педагога-організатора з 10.08.1994 р. на половину ставки. Окрім цього запису, до трудової книжки позивача на сторінці 10 за номером 13 було зроблено запис про те, що позивач звільнений з займаної посади за ст.43/1 КЗпП України, як сумісника з 05.05.2004 р. Судом встановлено, що позивача було прийнято на посаду педагога-організатора на половину ставки за основним місцем роботи, тому його звільнення не може бути проведено, як сумісника, а тільки як особи, що звільняється з основного місця роботи на відповідних підставах. Однак, всупереч цьому, головою комітету у справах сім'ї, молоді та спорту Дзержинського РВК м. Харкова зроблено протилежний, відносно постановлених Дзержинським районним судом м. Харкова та Апеляційним судом Харківської області рішень запис за номером 13 до трудової книжки позивача. Таким чином, відповідачем своїми діями порушено права позивача, які підлягають захисту судом. Представником відповідача не надано суду доказів того, що проведені ним дії відповідають діючому законодавству, тому суд вважає позовні вимоги доведеними щодо визнання запису за №13 у трудовій книжці позивача про його звільнення за ст.43/1, як сумісника, незаконним та зобов'язання зробити запис про звільнення за власним бажанням за ст.38 КЗпП України, оскільки у відповідності з Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.05.2003 р. та ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 06.09.2006 р. встановлено, що [PERSON] 10.08.1994 року був прийнятий на постійну роботу на 0,5 ставки в комітет у справах сім'ї, молоді та спорту Дзержинського райвиконкому м. Харкова на посаду педагога-організатора, тому і звільнений він може бути тільки з постійної роботи на вказаних умовах, а не як сумісник. Що стосується вимоги позивача щодо зарахування до загального трудового стажу роботи 4-х років судового розгляду справи, то суд виходить з наступного. Ані позивачем, ані відповідачем не оспорюється сам факт звільнення позивача з займаної посади педагога-організатора, питання про поновлення його на займаній посаді позивачем не ставиться, доказів того, що позивач після написання заяви про звільнення та закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи, не вимагав розірвання трудового договору та продовжував працювати, позивачем суду не надано. Також суд враховує, що запис в трудовій книжці не перешкоджав прийняттю на іншу роботу і позивач таких доказів суду не надвав. Тому, підстави для зарахування до загального трудового стажу роботи позивача 4-х років судового розгляду справи у суду відсутні, в зв'язку з чим, заявлені позовні вимоги є недоведеними, а в задоволенні позову в цій частині належить відмовити. Що стосується вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача заборгованості по заробітній платі, то суд вважає, що позов в цій частині не підлягає задоволенню. Як встановлено матеріалами справи, заборгованості по виплаті заробітної плати у відповідача перед позивачем за зазначений ним період не було. Позивач щомісяця отримував за взаємною згодою у відповідності до трудового договору заробітну плату, претензій та вимог щодо її розміру за весь цей період відповідачу не пред'являв. Факт отримання позивачем заробітної плати підтверджено його підписом, проставленим у відомостях бухгалтери. Розмір окладу позивача, як педагога-організатора, не залежить від того, чи працював він за сумісництвом або за основним місцем роботи. Вимоги позивача щодо необхідності проведення перерахунку його заробітної плати за весь період його роботи суду не доведені, підстав для цього позивачем не наведено, розрахунок з обґрунтуванням належної до оплати суми не надано. Що стосується вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача моральної шкоди, то суд вважає, що в задоволенні цих вимог належить відмовити. Суд вважає очевидним факт душевних страждань позивача з приводу порушення відповідачем його прав внесенням до його трудової книжки невірних записів про роботи. Однак позивачем не надано доказів на підтвердження ступеню і характеру його моральних страждань. Ті обставини, на які він посилається, як на підставу завдання моральної шкоди, не підтверджені належними доказами, як і не підтверджено те, які це мало для нього наслідки. З-за відсутності доказів про ступень і характер завданої позивачу моральної шкоди, суд позбавлений можливості визначити розмір цієї шкоди, тому відмовляє у задоволенні його позовних вимог в цій частині за відсутністю достатніх доказів. На підставі ст.ст. 38, 48, 235, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial