Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-04 00:00:00

15.12.2009 року [PERSON] звернувся з позовом до ДП «Одеський морський торгівельний порт», в якому послався на те, що працював юрисконсультом юридичного забезпечення СРЗ «Україна». 29.09.2008 року за його заявою він був переведений юрисконсультом Судноверфі правового відділу юридичною служби порту строком на 1 рік в звязку із змінами в штатному розкладі. 22.09.2009 року в звязку із закінченням річного строку роботи, він наказом № 662 К 3-1 був звільнений за п.2 ст. 36 КЗпП України. Посилаючись на незаконність свого звільнення, [PERSON] просив визнати зазначений наказ недійсним, поновити його на роботі на посаді юрисконсульта правового відділу ДП «Одеський морський торгівельний порт», стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 4.248 грн. 51 коп. Крім того, позивач стверджував, що накази порту № 484 від 16.07.2008 року про ліквідацію структурного підрозділу порту група юридичного забезпечення судноверфі «Україна», скорочення штатного розкладу та № 628 від 19.09.2008 року про введення тимчасової посади юрисконсульта підлягають визнанню недійсними як видані із порушенням діючого законодавства. В судовому засіданні [PERSON] такі вимоги підтримав, а також вважав, що незаконними діями порту йому була заподіяна моральна шкода, яка полягає у порушені нормального ритму життя. Компенсацію моральної шкоди [PERSON] визначив у 30.000 грн. Представники відповідача - ДП «Одеський морський торгівельний порт» позов не визнали. Зясувавши обставини справи, на які сторони послались, як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши наявні докази, надані учасниками цивільного процесу, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що розпорядженням КМУ від 16.11.2006 року № 571 р та Наказом МТЗ України від 2.10.2006 року № 971 ДП «Одеський судноремонтний завод «Україна»» реорганізований шляхом приєднання до ДП «ОМТП» у структурний підрозділ порту. [PERSON] працював юрисконсультом юридичного забезпечення Одеського судоремонтного заводу «Україна». 16.07.2008 року наказом виконуючого обовязки начальника ДП «ОМТП» був ліквідований структурний підрозділу порту група юридичного забезпечення судноверфі «Україна» у повному складі 2,5 одиниці, скорочена одна вакантна посада юрисконсульту. Не пізніше ніж за два місяці відповідач в порядку статті 49-2 КЗпП України персонально попередив [PERSON] про наступне вивільнення з 24.09.2008 року, що підтверджується повідомленням відділу кадрів № 02-6/1317 від 24.07.2008 року. За цією ж статтею КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. На момент попередження відповідача про звільнення [PERSON] відмовився від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві. Вказане визнавалось [PERSON] в процесі розгляду справи та підтверджується також повідомленням відділу кадрів від 24.07.2008 року із власноручним зверненням позивача. Суд не приймає на увагу твердження позивача про порушення портом статті 42 КЗпП України та статті 5 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» N 2195-IV, 18.11.2004, оскільки вони встановлюють право особи на переважне залишення на роботі перед іншими працівниками у разі скороченні чисельності або штату працівників. Поряд з тим, з наказу № 484 від 16.07.2008 року вбачається, що група юридичного забезпечення судноверфі «Україна» ліквідована у повному складі. Наказом порту № 628 від 19.09.2008 року з метою прийняття заходів по юридичному обслуговуванні судноверфі «Україна», закінчення окремих нерозглянутих в судах справ, передачі документації по них введена тимчасова посада юрисконсульта строком на 1 рік, починаючи з 24.09.2008 року. Так, частина 3 ст. 64 ГК України надає підприємству право самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис. В звязку із тим, що відповідачем не був порушений передбачений законом порядок визначення своєї організаційною структури, вимоги позивача про визнання незаконними наказів № 484 та № 628 про ліквідацію структурного підрозділу порту групи юридичного забезпечення судноверфі «Україна» та введення до штатного розкладу тимчасової посади юрисконсульта судноверфі задоволенню не підлягають. [PERSON] не заперечував, що порт запропонував йому переведення на введену тимчасову посаду юрисконсульта (Судноверфі) юридичної служи (правового відділу), попередивши про майбутнє вивільнення з 23.09.2009 року, на що він погодився. 29.09.2008 року позивач у своїй власноручній заяві про переведення його юрисконсультом (Судноверфі) юридичної служи (правового відділу) ДП «ОМТП» зазначив строковий характер трудового договору, просив укласти його терміном до 23.09.2009 року. Наказом порту № 649 К 2-1 від 29.09.2008 року в звязку із зміною в штатному розкладі він був переведений на зазначену посаду строком з 29.09.2008 року по 23.09.2009 року. За статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути укладеним на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Строковий трудовий договір може укладатися як при прийнятті на роботу, так і згодом, якщо є підстави для укладення (переукладення) строкового трудового договору, що означає у випадку погодження сторін трудового договору укладення строкового трудового договору в порядку переведення на іншу роботу в межах підприємства. Закон не обмежує права сторін трудового договору на визначення строку його дії. Доводи [PERSON] про те, що уклавши із ним строковий трудовий договір, порт не розірвав раніше укладений безстроковий договір є безпідставними, оскільки своєю заявою про переведення в інший структурний підрозділ на певний строк, позивач фактично переуклав договір на інших умовах. Крім того, [PERSON] погодився із таким наказом, працював протягом обумовленого сторонами строку, в судовому порядку цей наказ позивачем також не оскаржується. 22.09.2009 року наказом начальника порту № 662 К 3-1 [PERSON] був звільнений за п.2 ст. 36 КЗпП України з 23.09.2009 року, що відповідає вимогам КЗпП України, за якими днем звільнення працівника за строковим трудовим договором є останній день роботи, як він визначений договором. Підставами припинення трудового договору стало закінчення строку, на який він укладений. При цьому законодавство не встановлює навіть обовязку власника попереджати працівника про майбутнє звільнення у разі укладення строкового трудового договору та закінчення строку його дії. Суд не погоджується із твердження позивача, що таке звільнення не відповідає вимогам ч.3 ст. 40 КЗпП України, за якою не допускається звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності, оскільки правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності стосуються випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, що передбачено нормою КЗпП України та узгоджується із Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року. Враховуючи, що трудовий договір між сторонами припинений у звязку із закінченням строку його дії, встановленого за погодженням сторін, а не з підстав розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, суд дійшов висновку, що наказ № 662 про звільнення [PERSON] виданий відповідачем із дотриманням трудового законодавства, підстави для поновлення позивача на роботі відсутні. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді трудових спорів суди повинні зясовувати питання чи дотриманий позивачем строк звернення до суду із позовом. За ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Судом встановлено, що 16.11.2009 року позивач отримав копію наказу про звільнення. Звернувся до суду із позовом він 15.12.2009 року, тобто в межах строку передбаченого ч.1 ст. 233 КЗпП України. Оскільки суд дійшов висновку про звільнення позивача на законних підставах, його вимоги про стягнення з відповідача заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди є необгрунтовними.

Outcome: dismissed