Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання за нею права власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Свої вимоги позивач [PERSON] обґрунтовує тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 09 листопада 1991 року. 25 листопада 2008 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Від даного шлюбу у них народилась дочка [PERSON], [INFO]. Під час перебування у шлюбі, нею та відповідачем на спільні кошти було придбано двох кімнатну квартиру [ADDRESS], правовстановлюючі документи на спірну квартиру були видані та зареєстровані на імя відповідача. 10.01.2009 року між відповідачем та третьою особою [PERSON] було укладено договір дарування ? частини квартири, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.02.2009 року. Позивач стверджує, що вони з відповідачем не можуть досягти домовленості щодо користування спільним майном, крім того відповідач не визнає право спільної сумісної власності позивачки на частину квартири, в звязку з чим вона вимушена захистити своє невизнане право, звернувшись з позовом до суду. Позивачем понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 577 гривень, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 гривень, а всього на загальну суму 697 гривень, які вона просить стягнути з відповідача на свою користь. В судовому засіданні позивач та її представник повністю підтримали заявлені позовні вимоги, просили задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, просив суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] частково, просив визнати право власності за позивачем [PERSON] на ? частки та за ним ? частки квартири [ADDRESS] та відшкодування всіх витрат повязаних з розглядом справи покласти на позивача, враховуючи його скрутне матеріальне становище. Крім того пояснив, що між ним та позивачем була домовленість про те, що позивач не буде претендувати на частину квартири, в тому випадку коли він подарує ? частину квартири їхній спільній дочці. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні проти позову [PERSON] не заперечувала. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані сторонами документи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні з пояснень сторін та наданих суду документів встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому 09 листопада 1991 року у відділі ЗАГС Ревненської сільської ради Бориспільського району Київської області, про що зроблений актовий запис № 19 та розірвали шлюб 25 листопада 2008 року відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області, про що зроблений актовий запис № 436 /а.с. 6,7/. 16 липня 2004 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТИАРА» та відповідачем [PERSON] був укладений договір на будівництво житла в порядку пайової участі, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю «ТИАРА» зобовязується збудувати житло, а [PERSON] зобовязується своєчасно прийняти та оплатити в повному обсязі квартиру житла № 37 в будинку 9-А по вул. Франка в м. Бориспіль Київської області вартістю 115 265 гривень /а.с.9-11/. Вказані зобовязання [PERSON] виконував у відповідності до умов договору, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 26.10.2005 року, виданого Бориспільською міською радою на його імя на підставі рішення виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 04.10.2005 року № 608 та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26.10.2005 року, виданого Бориспільським міським бюро технічної інвентаризації на його імя /а.с.12,13/. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до Договору дарування ? частини квартири відповідач [PERSON] подарував дочці [PERSON], [INFO] ? частини квартири [ADDRESS], на підставі чого зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 02 лютого 2009 року Бориспільським міським бюро технічної інвентаризації, таким чином реалізував своє право власності на майно, подарувавши належну йому у спільному майні подружжя частину квартири дочці. /а. с. 14,15/. Згідно з вимогами ч. 1, 2 ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до змісту ч. 1, 2, 3 ст. 61 Сімейного кодексу України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до вимог ч. 7 вказаної статті якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Висновок суду про те, що договір на будівництво житла в порядку пайової участі укладались відповідачем [PERSON] в інтересах їх з позивачкою сімї, підтверджується матеріалами справи, відповідно до яких сторони на час укладання зазначених договорів проживали разом, однією сімєю та перебували в зареєстрованому шлюбі. Таким чином, придбана сторонами під час шлюбу квартира [ADDRESS], є їх спільною сумісною власністю. Визначаючи розмір часток сторін у спільній власності подружжя, суд виходить з того, що з підстав, визначених ч. 2, 3 ст. 71 Сімейного кодексу України, для того, щоб відступити від засади рівності часток подружжя, в судовому засіданні не встановлено, зокрема відсутні будь-які відомості про те, що один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За таких обставин, суд прийшов до висновку про обґрунтованість заявленого позивачкою позову про визнання за нею права власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Враховуючи вище викладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання за нею права власності на спірну квартиру підлягають задоволенню, а саме, що за нею слід визнати право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Судові витрати по даній справі складають сплачений позивачем судовий збір в сумі 577 гривень та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 гривень. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати. Таким чином, в звязку з повним задоволенням позовних вимог позивачки, судові витрати в сумі 697 гривень слід стягнути з відповідача на її користь. На підставі викладеного,

Outcome: approved