Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] [PERSON], приватного нотаріуса ХМНО [PERSON] J1.C., 3-ті особи - Харківська міська рада, КП»Харківське міськБТІ» про визнання недійсним договору довічного утримання, визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями в порядку спадкування, витребування майна з чужого незаконного володіння, посилаючись на те, що житловий будинок з надвірними будівлями був збудований його батьками [PERSON] та [PERSON], які перебували у зарестрованому шлюбі. В 1983 р. його мати [PERSON] померла. Він, позивач, та його батько [PERSON] звернулися до нотконтори, що свідчить про прийняття ними спадщини. В 1996 р. [PERSON] зареєстрував шлюб із відповідачкою [PERSON] В 2007 р. [PERSON] помер, а позивачу стало відомо, що перед смертю він уклав договір довічного утримання із відповідачкою [PERSON] Вважає, що договір є недійсним оскільки посвідчений приватним нотаріусом, який не мав права на це. В процесі слухання справи позивач неодноразово уточняв та доповнював свої позовні вимоги, в судовому засіданні позивач та його представники просили суд визнати нікчемним та недійсним договір довічного утримання, визнати за ним право власності на 1\\4 частину житлового будинку з надвірними будівлями в порядку спадкування за законом після [PERSON], визнати право власності на 3/8 частини житлового будинку з надвірними будівлями в порядку спадкувпння за законом після [PERSON], визнати недійсним договір купівлі-продажу спірного житлового будинку, та витребування 5/8 частин будинку з чужого незаконного володіння. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час і місце слухання справи повідомлена належним чином, в судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що її довірителька [PERSON] перебувала у шлюбі із [PERSON] з 1996 р. В 2007 р. її чоловік [PERSON] передав їй у власність житловий будинок з надвірними будівлями за договором довічного утримання. Договір укладався у приватного нотаріуса, яка його посвідчила при наявності відомостей про відсутність заборони на спірний будинок. Після смерті чоловіка [PERSON], яка була єдиним власником спірного будинку, продала його відповідачці [PERSON], яка є добросовісним покупцем. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не зявилася, про час і місце слухання справи повідомлена належним чином, в судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, про претензії інших осіб їй не було відомо, вона є добросовісним покупцем. Після купівлі будинку, вона з чоловіком зробила капітальний ремонт будинку. Відповідач - приватний нотаріус ХМНО [PERSON] у судове засідання зявилася, позовні вимоги не визнала, пояснила, що посвідчувала угоду - договір довічного утримання між [PERSON] та [PERSON] Вважає, що угода є законною, вона перевірила правовстановлюючі документи, перевірила наявність заборони, яка була відсутня. Угода була посвідчена нею, оскільки Указом Президента України приватним нотаріусам було дозволено посвідчувати і договори довічного утримання. 3-тя особа - КП „Харківське міське бюро технічної інвентарізації до судового засідання не зявилася, про час і місце слухання справи повідомлено належним чином, просить слухати справу за відсутністю його представника. Суд, заслухавши пояснення позивачів, представника позивачів, відповідачів, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Житловий будинок з надвірними будівлями, розташованого в м.Харкові по вул.Айвазовського, 10, був зареєстрований за [PERSON], рідним батьком позивача [PERSON] та чоловіком відповідачки [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності. До шлюбу з [PERSON] - [PERSON] перебував у шлюбі з першою дружиною [PERSON], яка померла 2 листопада 1983 р. Від шлюбу подружжя [PERSON] мали сина [PERSON], позивача. Після смерті [PERSON] і [PERSON] , і [PERSON] звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини, але не отримували свідоцтва про право власності на житловий будинок. 2 листопада 1996 р. [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON] 1 лютого 2007 р. [PERSON] уклав з [PERSON] договір довічного утримання, який був посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] На час посвідчення договору довічного утримання житовий будинок з надвірними будівлями, відповідно до витягу з реєстру прав власників на час укладання угоди власником житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого в м.Харкові по вул.Айвазовського, 14, був [PERSON] згідно до свідоцтва про право власності, виданого 9 лютого 1971 р. РЖУ Орджонікідзевського району м.Харкова. 12 серпня 2007 р. [PERSON] помер. 21 травня 2008 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу спірного житлового будинку з надвірними будівлями, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], р.№ 4496. Відповідно до ст.10 ч.З, 60 ч.І ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. В судовому засіданні встановлено, що договір довічного утримання, згідно до якого [PERSON] передав у власність належний йому спірний житловий будинок з надвірними будівлями [PERSON], яка зобовязалася отримувати його довічно, забезпечуючи їжою, одежою, в повному обсязі відповідає вимогам закону. Належність будинку [PERSON] була встановлена згідно до представленого витягу. Договір довічного утримання, як цього потребує закон, було посвідчено нотаріально. Не можуть бути прийняті до уваги доводи позивача про недійсність договору у звязку із його посвідченням приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу [PERSON] з наступних підстав. Діяльність нотаріату в Україні врегульовано Законом України «Про нотаріат». Перелік нотаріальних дій, що вчиняються приватними нотаріусами, встановлено ст.36 цього закону. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки в силу ч.І ст.36 та ч.2 ст.34 указаного закону на приватних нотаріусів може бути покладено вчинення й інших нотаріальних дій. 23 серпня 1998 року Президентом видано Указ №932/98 «Про врегулювання діяльності нотаріату в Україні», який направлений на вдосконалення організації нотаріального обслуговування громадян та юридичних осіб в Україні. Відповідно до п.2 цього Указу приватні нотаріуси мають право посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та здійснювати всі інші нотаріальні дії, які вчиняються державними нотаріусами, за винятком видачі свідоцтва про право на спадщину та вжиття заходів до охорони спадкового майна (на час посвідчення оспорюваного договору). Згідно з ч.ЗІ ст.106 Конституції укази і розпорядження Президента є обовязковими до виконання на території України. Таким чином, право посвідчення договорів довічного утримання належить і приватним нотаріусам. Таким чином, приватний нотаріус [PERSON] діяла в межах правових норм, і підстав для визнання договору довічного утримання недійсним немає. Доводи позивача в цій частині є надуманими і задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочинів недійсними, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну підставу недійсності кожного правочину. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Позивач [PERSON] просить визнати недійсним договір купівлі-продажу спірного будинку, укладений між [PERSON] та [PERSON] [PERSON] стороною в оспорюваному ним договорі не є, і вважає себе власником частини житлового будинку з надвірними будівлями, оскільки звернувся до нотаріальної контори з заявою про приняття спадщини після померлої матері, та отримав свідоцтво про право власності на частину її грошей. Оскільки судом встановлено, що договір довічного утримання є законним, підстав для визнання його недійсним немає, [PERSON] на час укладання угоди з [PERSON] була законним власником спірного будинку, і як власник, мала законне право на відчуження будинку іншій особі. Не можуть бути прийняті до уваги посилання позивача та його представників на недобросовесні дії [PERSON] та [PERSON], оскільки ним не було доведено цього факту. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно з п. З ч. 1 ст. 388 ЦК України в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісне придбання, відповідно до ст. 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 3&8 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. За змістом ст. 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків та моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до ст. 11 ЦПК України. Судам необхідно врахувати, що виконання чи невиконання сторонами зобовязань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (ч. 1 ст. 216 ЦК України). Позивач у судовому засіданні не визначився, яким саме чином підляга захисту, порушене, на його погляд, право, ставить питання про визнання угоди недійсною та витребування майна із чужого незаконного володіння, що є різними юридичними наслідками. Суд вважає, що оскільки вищезазначені договори не визнані судом недійсними, до них не може бути застосована реституція як наслідок недійсності. Що стосується вимоги позивача щодо витребування майна з чужого незаконного володіння воно також не підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено, що у позивача не виникло право на витребування майна з чужого незаконного володіння. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Своїми процесуальними правами сторони розпорядилася на власний розсуд, зокрема, познач з позовними вимогами про виплату йому компенсації за частину житлового будинку до суду не звертався. На підставі принципу диспозитивності у суду відсутні підстави для вирішення цього питання з власної ініціативи. Суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі. На підставі викладеного, ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст.ст. 16, 215,216,330,338 ЦК України, суд

Outcome: dismissed