Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-01 00:00:00

Позивач [PERSON] підприємство Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» звернулося з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про виселення без надання іншого жилого приміщення, посилаючись на наступні обставини. В 1988 році громадянину [PERSON], як працівнику підприємства, та членам його сім'ї: [PERSON] , їх сину [PERSON] було надано житло - кімнату № 5 у відомчому гуртожитку підприємства за адресою вул. Бориспільська, 25 у м. Києві . В 1991 році в сімї [PERSON] народився син [PERSON], який також зареєстрований у вказаній кімнаті. Після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], колишньому чоловіку відповідачки та старшому синові [PERSON] було надано кімнату № 12 в гуртожитку по вул. Бориспільській. 25 у м. Києві. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] залишились проживати в кімнаті № 5 гуртожитку. Відповідач [PERSON] на підприємстві позивача ніколи не працювала і не працює, тому вона та її син [PERSON] незаконно продовжують займати кімнату № 5 у відомчому гуртожитку підприємства, яка була надана їм , як членам сімї працівника підприємства [PERSON] Тому позивач просить виселити [PERSON] та [PERSON] із незаконно займаного ними приміщення - кімнати № 5 в гуртожитку по вул. Бориспільській, 25 у м. Києві без надання іншого жилого приміщення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] звернулись з зустрічним позовом до ДП МОУ «Укрвійськбуд» про визнання відповідальним квартиронаймачем та укладення окремого договору найму, посилаючись на те, що вони поселились до спірної кімнати на законних підставах . [PERSON] - як дружина [PERSON], який перебував з позивачем у трудових відносинах, а [PERSON] народився в гуртожитку і був зареєстрований та став проживати за місцем проживання батьків. Після розірвання шлюбу з [PERSON] відповідачка з сином залишилась проживати у даній кімнаті, і до 2009 року позивач не звертався з позовом про виселення, хоча дія тимчасового ордеру закінчилась ще 30.04.1991 року, тобто 19 років назад. Позивач не заперечував проти проживання відповідачів, що підтверджується списком розподілу житлової площі, складеним в 2004 році при наданні житлової площі [PERSON] Отже, позивач пропустив строк позовної давності. [PERSON] та [PERSON] вважають, що вони були поселені законно і не можуть бути виселені з гуртожитку , тим більше, що відповідно до ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», особи, які законно поселились до гуртожитків державної і комунальної власності та проживають і зареєстровані в них не менше 5 років, не можуть бути виселені без надання іншого житла. Крім того, квитанції про сплату комунальних платежів продовжують надходити на імя [PERSON]І, який не проживає в цій кімнаті 7 років. Оскільки у кімнаті № 5 по вул. Бориспільській, 25 у м. Києві законно проживають [PERSON] та [PERSON], а ДП «Укрвійськбуд» відмовляється укласти із [PERSON] окремий договір найму, то суд має зобовязати його укласти такий договір. Тому відповідачі в зустрічному позові просили визнати [PERSON] відповідальним квартиронаймачем кімнати № 5 в житловому будинку № 25 по вул. Бориспільській у м. Києві; зобовязати ДП МОУ «Укрвійськбуд» укласти з [PERSON] договір найму вказаної кімнати та не чинити [PERSON] і [PERSON] перешкод у користуванні кімнатою № 5 по вул. Бориспільській, 25 у м. Києві. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги про виселення відповідачів без надання їм іншого жилого приміщення підтримала та просила позов задовольнити , у задоволенні зустрічного позову - просила відмовити, оскільки відповідачі не мають самостійного права на проживання у відомчому гуртожитку. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали та просили в задоволенні позову про виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення - відмовити ; зустрічний позов просили задовольнити. Представник відповідачки вказав, що позивачем не доведено наявність у будинку № 25 по вул. Бориспільській статусу гуртожитку, а в спірного житла - кімнати в гуртожитку. Крім того, в даному випадку відсутня відповідна норма закону, на підставі якої відповідачі підлягають виселенню. А оскільки відповідно до ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, то позовні вимоги ДП МОУ «Укрвійськбуд» задоволенню не підлягають. Відповідач [PERSON] в дане судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, судом визнано за можливе розглянути справу в його відсутності. Третя особа [PERSON] також просив у задоволенні позову ДП МОУ «Укрвійськбуд» про виселення відповідачів відмовити, оскільки вони постійно зареєстровані за адресою спірної кімнати та тривалий час проживають у ній. При наданні йому житла - квартири [ADDRESS], у списку розподілу житла житловою комісією 135 ДБК було зазначено, що його колишня дружина та син залишаються проживати у кімнаті № 5. Вислухавши сторони, їх представників, третю особу, вивчивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Наказом Міністра оборони України № 27 від 29.01.1998 року було створено державне підприємство «Укрвійськбуд», до складу якого було включено 135-й завод ЗБВ в якості відокремленого підрозділу. В подальшому 135 завод ЗБВ було перейменовано у філію ДП МОУ «Укрвійськбуд» - 135-й домобудівельний комбінат. На балансі філії позивача - Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» знаходиться гуртожиток, розташований за адресою : м. Київ, вул. Бориспільська, 25. Статус даної будівлі як гуртожитку підтверджується листом начальника Квартирно- експлуатаційного управління № 303/25/1/764 від 12.05.2008 року, копією балансу на 31.12.2008 року ФДП МОУ «Укрвійськбуд» - 135 ДБК, довідкою № 193 від 25.08.2009 року, виданої директором ФДП МОУ «Укрвійськбуд» - 135-й ДБК ( а.с. 7-10) В листі від 12.05.2008 року начальник Київського квартирно-експлуатаційного управління зазначив, що будівлі, серед яких будівля за адресою м. Київ, вул. Бориспільська,25, згідно обліку Київського КЕУ (форма 400), рахуються як гуртожитки. Дані будівлі згідно наказу начальника розквартирування військ і капітального будівництва ЗС - начальника Головного КЕУ МОУ від 01.12.2000 року № 103 та акту прийому-передачі від 06.12.2000 року були передані на балансовий облік ДП «Укрвійськбуд» ( а.с. 10). Розпорядженням Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 986 від 27.09.2007 «Про затвердження дислокації житлових будинків, які використовуються під гуртожитки у Дарницькому районі м. Києва» будинок № 25 по вул. Бориспільській у м. Києві віднесено до відомчих гуртожитків ( а.с. 63-70). Із вказаної дислокації та матеріалів з інвентаризаційної справи, наданих Київським міським БТІ, вбачається , що будинок № 25 по вул. Бориспільській у м. Києві є гуртожитком коридорного типу. Спірним жилим приміщенням є кімната № 5, площею 20,1 кв.м., в даному гуртожитку. Як вбачається з довідки форми № 3 від 12.08.2009 року, виданої філією ДП МОУ Укрвійськбуд» - 135-й Домобудівельний комбінат, [PERSON] та її син [PERSON], [INFO] зареєстровані та проживають у кімнаті № 5 у гуртожитку по вул. Бориспільській у м. Києві, наймачем кімнати зазначена [PERSON] ( а.с. 3). Відповідачі зареєстровані за вказаною адресою з 17.05.1996 року. Відповідно до п. 15 [PERSON] Пленуму Верховного Суду України, № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» , наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Статтею 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» передбачено обовязок громадянина зареєструвати своє місце проживання. Відповідно до ст. З вказаного Закону , реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи. Відповідачка [PERSON] була поселена в спірну кімнату як член сімї [PERSON], працівника Збройних Сил , на підставі тимчасового ордера № 409 від 05.04.1988 року, виданого Київською квартирно-експлуатаційною частиною Міністерства оборони та чинного до 05.04.1991 року ( а.с. 4). Як вбачається з паспорту відповідачки [PERSON], шлюб між нею та [PERSON] було розірвано 18.12.2003 року ( а.с. 48). На підставі ордеру № 01915 серії Б, виданого Соломянською районною в м. Києві державною адміністрацією 20.07.2004 року [PERSON] було надано іншу кімнату № 12 у вказаному гуртожитку для проживання його та сина [PERSON], [INFO] ( а.с. 5). Як вбачається зі списку розподілу житлової площі по філії ДП МОУ «Укрвійськбуд» - 35 ДБК від 14.04.2004 року, в списку зазначено, що [PERSON] надається кімната № 12, а в кімнаті № 5 залишається проживати колишня дружина [PERSON] із сином [PERSON], [INFO] ( а.с. 17). Однак вказаний список не був погоджений начальником Київського КЕУ та не затверджений начальником гарнізону м. Києва. Тому відсутні підстави вважати, що позивач визнавав самостійне право [PERSON] та [PERSON] на проживання в гуртожитку. Згідно з розпорядженням Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації № 960 від 16.07.2004 року «Про надання жилої площі військовослужбовцям Київського гарнізону», [PERSON] як працівнику філії ДП МОУ «Укрвійськбуд» - 135 ДБК , було надано однокімнатну квартиру № 12 ( фактично - кімнату, площею 17 кв.м. ) по вул. Бориспільській, 25 на родину дві особи ( він та син [PERSON]) без зняття з квартирного обліку (а.с. 25-26). Як вбачається з довідки № 190 від 21.08.2009 року, виданої філією ДП МОУ «Укрвійськбуд» - « 135-й домобудівельний комбінат», [PERSON] за період проживання в гуртожитку за адресою м. Київ, вул. Бориспільська, 25, кім. № 5, в даному підприємстві не працювала ( а.с.6) Статтею 127 ЖК України передбачено, що гуртожитки використовуються для проживання у них робітників, службовців, студентів, учнів , а також інших громадян у період роботи або навчання. Відповідно до ст. 128 ЖК України, жила площа надається в гуртожитку за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи , організації та відповідного профспілкового комітету. Згідно з ст. 129 ЖК України, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану площу. Відповідно до пп. 1, 2, 9, 10, 40, 41 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою [PERSON] Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208 , діючого на даний час, право на вселення в гуртожитки, які належать підприємству, які не мають жилої площі, на період їх роботи на підприємстві. Надання жилої площі в гуртожитку провадиться на підставі відповідного рішення адміністрації підприємства та профспілкового органу. Для вселення на жилу площу видається ордер. Твердження представника відповідача про відсутність норми закону, на підставі якої [PERSON] та [PERSON] підлягають виселенню, адже вони не є особами, переліченими з ст. 132 ЖК України, суд не приймає до уваги , оскільки безпідставність проживання відповідачів випливає зі змісту ст. 127 ЖК України про те, що до гуртожитків поселяються робітники, службовці, студенти, учні та інші громадяни у період роботи або навчання. Відповідачі до жодної із вказаних категорій не відносяться, а поселились до гуртожитку як члени сімї працівника підприємства , що не надає їм самостійного права на зайняття окремої жилої площі в гуртожитку, право відповідачів є похідним від права працівника підприємства відповідно до спеціального ордера. В судовому засіданні встановлено , що відповідачам [PERSON] та [PERSON] окремо спеціальний ордер на вселення в спірну кімнату не видавався. З пояснень третьої особи та представника позивача вбачається, що трудові відносини між [PERSON] та позивачем припинені після отримання кімнати№ 12. У звязку з виселенням [PERSON] з кімнати№5 гуртожитку по вул. Бориспільській, 25 відповідачі без законних підстав продовжують проживати у кімнаті№5 відомчого гуртожитку ДП МОУ Укрвійськбуд». Відповідно до п. 17 Примірного положення про гуртожитки , громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення своїх неповнолітніх дітей. Вселення інших членів сім'ї в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім'ї громадянина, які проживають разом з ним. Згідно з п. 19 вказаного Положення , переселення в разі необхідності громадян з одного жилого приміщення в інше в даному гуртожитку провадиться за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та профспілкового комітету і з видачею нового ордера. З ордера від 05.04.1988 року вбачається, що [PERSON] кімната№5 була надана в тимчасове , а кімната№12 - у постійне користування, однак до ордеру від 20.07.2004 року відповідачі включені не були. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку , що відповідачі без законних підстав проживають у кімнаті№5 гуртожитку по вул. Бориспільській, 25 у м. Києві, а тому , оскільки вони не бажають добровільно звільняти займану ними кімнату , то підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Посилання відповідачів на пропуск позивачем строку позовної давності є безпідставним , оскільки право позивача на вільне розпорядження належною йому житловою площею в гуртожитку продовжує порушуватись відповідачами. З вищевикладених підстав також необхідно відмовити у задоволенні зустрічного позову. Крім того, виходячи зі змісту ст. 61, 63 ЖК України , договір найму - це договір, за яким наймодавець зобов'язується надати за відповідну плату жиле приміщення у безстрокове користування в будинках державного і громадського житлових фондів для проживання в ньому. Правила ст. 129 ЖК України про те, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу, не означають, що на ці правовідносини поширюються положення ст. 61-64 ЖК України щодо укладення договору найму жилого приміщення. Глава 2 ЖК України про користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, в якій знаходяться статті 61-64 , і глава 4 ЖК України про користування гуртожитками регулюють не аналогічні правовідносини, і в главі 4 ЖК немає посилань на те, що на правовідносини, які нею регулюються, поширюються норми глави 2 ЖК. Немає підстав й для висновку про їх поширення. У главі 4 ЖК України не передбачено, що до користування гуртожитками застосовуються правила про договір найму жилого приміщення . Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги [PERSON], [PERSON] є безпідставними та задоволенню не підлягають. Посилання відповідачки та її представника на вимоги ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» також є безпідставними, оскільки відповідно до ч. З ст. 1 цього Закону , він не поширюється на гуртожитки , що знаходяться на балансі військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України та Міністерства внутрішніх справ України. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача необхідно солідарно стягнути судові витрати по справі в розмірі 45 грн. 50 коп., що складаються зі сплаченого судового збору у розмірі 8 грн. 50 коп. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді в розмірі 37 грн. На підставі викладеного , ст. 47 Конституції України, ст. 9, 61-64 , 109, 125, 127- 132 Житлового кодексу України, п. 1, 2, 9, 10, 40, 41 ,44 Примірного положення про гуртожитки , затвердженого [PERSON] Міністрів УРСР № 208 від 03.06.1986 року ,

Outcome: approved