Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-02 00:00:00

В березні 2010 року позивач звернулась до Коростишівського районного суду із зазначеним позовом до відповідача - ВАТ «Льонотекс». В судовому засіданні позивач підтримала позов, в обґрунтування позову зазначає, що з 17.02.2004 року працювала учнем оператора мотального устаткування ВАТ «Льонотекс», а з 20.04.2004 року переведена на посаду оператора мотального устаткування підприємства-відповідача. На початку червня 2009 року отримала лист від ВАТ «Льонотекс», з якого вбачалось, що підприємство визнано банкрутом 28.04.2009р., відкрито ліквідаційну процедуру та запропоновано звернутись на підприємство в зв'язку із звільненням для припинення трудових відносин. Вказує, що на підприємстві з нею розрахувались, трудову книжку віддали на руки, претензій з приводу розрахунків до відповідача не має. Звільнення позивач вважає незаконним з тих підстав, що відповідно до ст.184 КЗпП України, звільнення жінок, які мають дітей віком до трьох років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням; вказує, що згідно довідки головного управління статистики в Житомирській області ВАТ «Льонотекс» існує; посилається на те, що з 2005року знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3 років, зараз перебуває на 22-23 тижні вагітності; вказує, що даними незаконними діями відповідача спричинено їй моральних страждань та заподіяна моральна шкода, яку вона оцінює в 10000грн. Позивач просить також поновити строк на звернення до суду, який вона пропустила з тієї причини, що вона як мати двох малолітніх дітей і вагітна на 22-23 тижні жінка не мала змоги вчасно звернутись за захистом своїх порушених прав. Представник відповідача, ліквідатор банкрута в судові засідання не з'являвся, про причини неявки суд не повідомляв, хоча був належним чином сповіщений про час та місце судового розгляду по даній справі. Враховуючи те, що належним чином повідомлений відповідач, ліквідатор банкрута в судове засідання не з'являвся, повідомлень про причини неявки не направляв, враховуючи незаперечення позивача, судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши надані докази та розглянувши справу в межах позовних вимог, судом встановлено наступне. Як вбачається з матеріалів справи, позивач знаходилась в трудових відносинах з відповідачем з лютого 2004р., що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] з відповідними записами, трудові відносини припинено 25.08.2009 року в зв'язку із звільненням за п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України. З листопада 2005р. знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення 3 років. Так, згідно свідоцтва про народження 1-ТП №018536 позивач являється матір'ю [PERSON], 28.01.2006р.н., згідно свідоцтва про народження 1-ТП №059818 позивач являється матір'ю [PERSON], 12.07.2007р.н. Згідно копії обмінної карти та протоколу 133 Коростишівської ЦРЛ ультразвукового обстеження вагітної від 08.02.2010р. [PERSON] є вагітною на день обстеження 17-18 тижнів. З наданого позивачкою письмового звернення до неї відповідача №75 від 01.06.2009р. вбачається, що [PERSON] належить прийти у відділ кадрів для припинення трудових відносин, оскільки на підставі постанови господарського суду Житомирської області від 28.04.2009р. ВАТ «Льонотекс» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Позивач зазначає, що особисто отримала дане звернення на початку червня 2009року. Не погоджуючись з майбутнім звільненням, позивач неодноразово зверталась до директора підприємства з відповідними заявами від 22.06.2009р., 03.08.2009р., 28.08.2009р. про неможливість звільнення без наступного обов'язкового працевлаштування. Постановою Господарського суду Житомирської області від 28.04.2009р. визнано банкрутом ВАТ "Льонотекс" та відкрито ліквідаційну процедуру банкрута строком на один рік, призначено ліквідатора банкрута, на якого покладено обов'язок здійснити публікацію про визнання боржника банкрутом, попередити найманих працівників банкрута про припинення трудових відносин відповідно до законодавства України про працю і провести ліквідаційну процедуру відповідно до вимог ст.29-32 ЗУ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом"; ухвалою від 1 1.03.2010р. ліквідаційну процедуру продовжено до 28.07.2010р. Таким чином, встановлено, що підстава звільнення - ліквідація підприємства, законна, відповідає дійсності, не уявна. Відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення численності або штату працівників. Згідно ч.З ст.184 КЗПП не допускається звільнення з ініціативи підприємства вагітних жінок та жінок, які мають дітей у віці до 3 років, без їх подальшого працевлаштування, крім випадків повної ліквідації підприємства. Тому дана норма закону, на яку посилається позивачка, відповідачем не порушена. Однак, відповідачем порушено порядок звільнення з роботи в зв'язку із ліквідацією підприємства. Суд звертає увагу, що в доданих до позовної заяви документах та з наданих позивачем в ході судового розгляду вбачається існування двох різних за датою та змістом наказів про звільнення [PERSON] з роботи, на жодному з них чи в додатку немає підпису позивача про ознайомлення з наказом. Так, зокрема, на а.с. 4 наявна копія виписки з наказу від 23 квітня 2009р. по ВАТ «Льонотекс» №7-к за підписом ліквідатора «Про звільнення з роботи» [PERSON] 25.08.2009р. у зв'язку із ліквідацією підприємства згідно п.1 ст.40 КзпП України. Як вбачається з копії трудової книжки [PERSON] серії АХ №264673 позивач звільнена у зв'язку з ліквідацією підприємства п.1 ст.40 КЗпП України наказом №15к від 25.08.2009р. Копію даного наказу позивачу не видано, із наказом не ознайомлено, відповідачем суду копія даного наказу не надана. З матеріалів справи вбачається, що наказ №7к про звільнення [PERSON] по п.1 ст.40 КЗпП України з 25.08.2009р. видано ліквідатором відповідача 23.04.2009р. Постанова* господарського суду Житомирської області про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, призначення ліквідатора винесена лише 28.04.2009р., тобто значно пізніше в часі після винесення оскаржуваного наказу. Логічно стверджувати, що арбітражний керуючий (на момент видання наказу -керуючий санацією) не знав і не міг знати 23.04.09р. про те, що 28.04.09р. (фактично через 5 днів) дійсно буде винесено відповідну постанову господарського суду, не мав права видавати наказ з посиланням на постанову суду якої не існує, та не мав права видавати наказ про звільнення від імені ліквідатора підприємства, оскільки не являвся таким, а отже відсутні підстави для звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України. Враховуючи викладене, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про скасування наказу №7к від 23.04.2009р. про звільнення з роботи [PERSON] та поновлення її на роботі. Проте, дані вимоги не можуть бути задоволені виходячи з наступного. Відповідно до ст. 233 ч.І КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 КЗпП України, районний суд може поновити ці строки. Як встановлено судом та на чому наполягає [PERSON], позивач отримала виписку з наказу №7к від 23.04.2009р. «Про звільнення з роботи» та копію трудової книжки 07.1 1.2009р. З позовом до Коростишівського районного суду про поновлення на роботі [PERSON] звернулась 22.03.201 Ороку, тобто після спливу більш ніж 4-х місяців з дня видачі копії наказу від 23.04.2009р. та трудової книжки, а отже з пропуском передбаченого ст.233 ч.І КЗпП України місячного строку. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.1 1.1992 року зазначено, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін. В зв'язку із викладеним, враховуючи те, що позивач просить поновити пропущений строк з тих підстав, що вона є вагітною жінкою та матір'ю двох дітей, суд вважає, що наведені підстави для поновлення пропущеного строку звернення до суду не є поважними, оскільки [PERSON] з листопада 2009р. по березень 2010р. мала достатньо часу для звернення до суду за захистом своїх порушених прав як особисто, так і направивши свого повноважного представника або ж використовуючи поштові послуги, тривалий час до цього мала змогу письмово листувалась з відповідачем (направляла відповідні заяви), однак вчасно своїм правом на судовий захист не скористалась, в зв'язку з чим суд вважає наведені позивачем підстави поновити їй пропущений строк звернення до суду неповажними, в зв'язку з чим відмовляє в задоволенні позову про поновлення на роботі, скасування наказу та стягнення моральної шкоди з цих підстав.

Outcome: dismissed