Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-18 00:00:00

У жовтні 2009 року позивачі звернулись до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивували тим, що у 1994 році померла їхня мати [PERSON] Після її смерті відкрилась спадщина на автомобіль та 14 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вулиці Чехова, 16 в с.Білогородка. Спадщину вони прийняли, оскільки проживали та були прописані у даному будинку тобто вступили у фактичне управління спадковим майном. Відповідач майно спадкове прийняв, подавши до нотаріальної контори заяву. У червні 1994 року відповідач [PERSON], маючи зловмисний намір ввести в оману, переконав їх в тому, що для зручності оформлення спадкових прав на автомобіль, краще було б йому одному прийняти спадщину. Тому вони підписали в нотаріальну контору відповідну заяву. Але зі змістом вони не знайомились, вважали, що підписували відмову від прийняття спадкового автомобіля. Через декілька днів вони дізнались, що відмовлятись від спадщини на частину майна не можливо і скоріш за все вони відмовились від всього спадкового майна. У червні 1994 року вони написали заяву про відкликання своєї відмови. Про існування застереження про неможливість скасування такої заяви вони не знали, тому вважали, що зберегли своє право на спадщину. У лютому 2007 року [PERSON] почав демонструвати своє агресивне ставлення до них. Заявляв, що він є одноосібним власником будинку та земельної ділянки. Потім почав створювати неможливі умови для проживання. У 2007 році [PERSON] та [PERSON] не витримавши скандалів і нелюдських умов проживання, виїхали з будинку. Через відсутність іншого житла [PERSON] змушений був проживати в даному будинку разом з відповідачем. Оскільки вони не відмовлялись від прийняття спадщини, тому свідоцтво про право на спадщину на Уг частину спірного житлового будинку видано з порушенням вимог чинного на той час законодавства. Так як підставою передачі [PERSON] спірної земельної ділянки було те, що він є одноособовим власником житлового будинку, тому в результаті зміни належної йому частини будинку, рішення Білогородської сільської ради та державний акт потрібно скасувати. Просили суд визнати заяву про відмову від спадщини, подану 11 червня 1994 року від імені [PERSON], [PERSON], [PERSON], недійсною; внести зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом, видане на ім'я [PERSON] на Уг частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розміщений за адресою: с.Білогородка, вулиця Чехова, 16, яким визначити, що [PERSON] набуває право власності на спадщину за законом на 1\\8 частину житлового будинку; скасувати рішення Білогородської сільської ради та державний акт про право власності на землю, на підставі яких [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку, що знаходиться за адресою: с. Білогородка, вулиця Чехова, 16; визнати за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] право власності по 1\\8 частині за кожним на житловий будинок №16 по вулиці Чехова в с.Білогородка в порядку спадкування за законом; зобов'язати відповідача [PERSON] усунути перешкоди в користуванні [PERSON], [PERSON] та [PERSON] їхніми частинами спадкового будинку шляхом підключення за власний рахунок їхніх частин до електропостачання, газопостачання та опалення. При розгляді справи позивачі неодноразово уточнювали позовні вимоги. Остаточно просили суд поновити строки позовної давності, визнати заяву про відмову від спадщини, подану 11 червня 1994 року від імені [PERSON], [PERSON], [PERSON], недійсною; визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Білогородської сільської ради від 11 вересня 1996 року за №92; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок, видане виконавчим комітетом Білогородської сільської ради від ЗО квітня 2002 року на ім'я [PERSON]; визнати незаконною та скасувати реєстрацію свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого виконавчим комітетом Білогородської сільської ради від 30 квітня 2002 року на ім'я [PERSON]; а визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім'я [PERSON] на '/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розміщений за адресою: с.Білогородка, вулиця Чехова, 16; визнати недійсним свідоцтво про право власності, видане 08 травня 2002 року на ім'я [PERSON] на 1А частину житлового будинку №16 по вулиці Чехова в с.Білогородка; визнати за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] право власності по 1\\8 частині за кожним на житловий будинок №16 по вулиці Чехова в с.Білогородка в порядку спадкування за законом; зобов'язати відповідача [PERSON] усунути перешкоди в користуванні [PERSON], [PERSON] та [PERSON] їхніми частинами спадкового будинку шляхом підключення за власний рахунок їхніх частин до електропостачання, газопостачання та опалення. У судовому засіданні позивачі та їх представник позовні вимоги підтримали. Суду пояснили, що про оскаржувані рішення вони дізнались лише у 2007 році. [PERSON] та [PERSON] не проживають у спірному будинку більше десяти років, а саме [PERSON] з 1988 року, а [PERSON] з 1991 року. [PERSON] проживає в [INFO], а [PERSON] - в с.Тарасівка. Свідоцтво про право власності на житловий будинок було видано на імя [PERSON] після її смерті. В даний час [PERSON] чинить постійно перешкоди в користуванні спадковим житловим будинком та земельною ділянкою [PERSON] Просили задоволити позов у повному обсязі. У судовому засіданні відповідач та його представник проти доводів позову заперечували. Суду пояснили, що відповідач був одружений на матері позивачів, з нею будували цей будинок. Позивачі [PERSON] та [PERSON] не проживають в спірному будинку давно. До нотаріальної контори після 1994 року позивачі не звертались, до суду за захистом своїх прав не звертались. Тому пропустили строки позовної давності. Просили застосувати наслідки пропуску строку позовної давності, оскільки поважних причин пропуску такого строку позивачі не навели, та відмовити у задоволенні позову повністю. У судове засіданні представники Білогородської сільської ради Києво- Святошинського району Київської області, Перша Київська обласна держана нотаріальна контора, комунальне підприємство Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області не з'явились. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено, що 03 січня 1994 року померла [PERSON], яка була матір'ю [PERSON], [PERSON], [PERSON], та дружиною [PERSON] (що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданого 27 грудня 1980 року Білогородською сільською ради). З матеріалів спадкової справи вбачається, що 11 червня 1994 року [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та [PERSON], [PERSON], [PERSON] із заявою про відмову від належної частини спадкового майна, яке залишилось після смерті матері [PERSON], на користь чоловіка померлої [PERSON] 15 червня 1994 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] подали до нотаріальної контори заяву про повернення їм заяви на спадщину, яка була зареєстрована 11 червня 1994 року. Відповідно до ст. 549 ЦК 1963 року, чинного на час відкриття спадщини, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно п.124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР N 45/5 від 31 жовтня 1975 року свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 ЦК 1963 року, чинного на час відкриття спадщини). За ст. 553 ЦК України 1963 року спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Доводи позивачів, що відповідач ввів їх в оману, маючи зловмисний намір, переконав їх подати заяву про відмову від спадщини, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Пояснення позивачів, що вони не читали заяву про відмову від прийняття спадщини, суд до уваги не бере, оскільки помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання відмови недійсною. Відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 11 вересня 1996 року Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, житловий будинок №16 по вулиці Чехова в с.Білогородка належить [PERSON] Встановлено, що 08 травня 2002 року Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою видані свідоцтво про право власності на 1\\2 частину житлового будинку №16 по вулиці Чехова в с.Білогородка; та свідоцтво про право на спадщину за законом на 1А частину житлового будинку №16 по вулиці Чехова в с.Білогородка. 01 липня 2002 року свідоцтва зареєстровані в КП БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області. За ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальний строк позовної давності, встановлений у ст. 257 ЦК України, становить три роки. Стаття 261 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У ст.267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позивачі не довели, що вони не знали та не могли дізнатись про порушення свого права, а саме про отримання відповідачем свідоцтва, не навели поважних причин пропуску строку позовної давності, про що було встановлено з пояснень сторін в судовому засіданні та матеріалів справи. Враховуючи, що відповідач наполягав на застосуванні наслідків пропуску строку позовної давності, це є також підставою відмови у задоволенні позовних вимог. Оскільки позивачі не довели своїх позовних вимог щодо перешкод, які чинити відповідач у користуванні їхнім майном, тому суд відмовляє і у задоволенні їх позовних вимог. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] проживають в іншому місці.

Outcome: dismissed