Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, де зазначила, що 01 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та нею було укладено кредитний договір № гі1200В00004143, відпові¬дно до умов якого відповідач - банк надав їй у тимчасове користування на умовах забезпеченості, по¬вернення, строковості та платності грошові кошти - кредит у сумі 96600 $ доларів США 00 центів в і строк до 31.10.2027 року під 0,9 відсотків на місяць на суму залишку. Просить суд визнати недійсним вказаний кредитний договір на відкриття не відновлюваної кредитної лінії в іноземній валюті, а також укладені цього ж дня на забезпечення кредиту договори іпотеки і застави та стягнути з відповідача су¬дові витрати. Позивач в судовому засіданні підтримала свої вимоги, наполягала на їх задоволенні заяви¬ла, що відповідач не мав права надавати кредит в іноземній валюті для розрахунків резидентами Укра¬їни. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, заявив, що спірні договори, зокрема кредитний відповідають вимогам чинного законодавства, просив суд в позові від¬мовити, заявив, що відповідно до отриманої його довірителем ліцензії та листа Національного банку України № 13-210/7871-22612 від 07.12.2009 р. має право здійснювати кредитні операції (надавати кре¬дитні кошти позичальникам) в іноземній валюті на валютному ринку України. Законодавством Украї¬ни не встановлено ні обмежень, ні заборони щодо отримання в іноземній валюті позичальником (рези¬дентом), який не здійснює зовнішньоекономічну діяльність. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд задовольняє позов вихо¬дячи з наступного. Спірні правовідносини регулюються Законодавством України в галузі валютного регулю¬вання, частинами 1, 3 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України відповідно до яких підставою недійсності право- чину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, як: встановлені час¬тинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно п. 8 керівних роз'яснень постанови У» 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09 листопада 2009 року, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання . тороною (сторонами) вимог, які встановлені с 1 ЦК. саме на момент вяинення правочину. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, ак одна із сторін або інша за- тересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може г>ти визнаний судом недійсним (оспорюваний правом- Зм ст ину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства В судовому засіданні встановлено, що 01.11.200" року між Закритим акціонерним товарис- ~зом Комерційним банком «ПриватБанк», яке на час розгляду справи реорганізовано у Публічне акці- нерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК». в особі директора Філії Житомирського регіо- -ального управління товариства та позивачкою [PERSON] було укладено кредитний договір № Я20СВ00004143, відповідно до умов якого відповідач-банк надав позивачці у тимчасове користуван- : на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти (надалі по тексту - <редит») у сумі 96600 $ доларів США 00 центів в строк до 31.10.2027 року під 0,9 відсотків на місяць в суму залишку. Цього ж дня на забезпечення вказаного кредитного договору, між сторонами у справі кож було укладено договори іпотеки і застави без номерів. Відповідно до ст. 99 Конститу ції України грошовою одиницею України є гривня. Забезв- -є--; ста? .тьнссті грошової одиниці є основною функцією центрального банку - Національного са¬ку України. Ця конституційна норма викладена також і в Законі України «Про Національний б; ¦ України . в ст. 6 якого записано, що основною функцією Національного банку є забезпечення стабіп:- . гоошової одиниці України. На виконання своєї основної функції Національний банк сприяє, л г - кню стабільності банківської системи, а також, у межах своїх повноважень - цінової стабільн . ті. Крім того, відповідно до пунктів 8 і 14 статті 7 Закону України «Про Національний ба- України» Національний банк здійснює банківське регулювання та нагляд; здійснює відповідно до за¬значених спеціальних законом повноважень валютне регулювання, визначає порядок здійснення опе¬рацій в іноземній валюті, організовує і здійснює контроль за банками та іншими фінансовими устан - вами, які отримали ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій. Цивільним Кодексом України врегульовано відносини стосовно валюти зобов'язання ті валюти виконання зобов'язання між особами-резидентами України, якими є Відповідач та Позивач. Відповідно до ч.І ст. 524 ЦК України: зобов'язання між особами-резидентами України мі бути виражене виключно у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно ч.І ст. 533 ЦК України: грошове зобов'язання між особами-резидентами Укра ни має бути виконане виключно у гривнях. Цивільним кодексом України в цілому і статті 524, 533 кодексу не передбачають жодног будь-якого випадку, який би дозволяв проводити будь-які розрахунки між особами-резидентами Укра¬їни в іноземній валюті. Положення статей 524, 533 ЦК України зазначають, що визначення грошового еквівалент- суми зобов'язань в іноземній валюті ні в якому разі не є підставою для оформлення кредитних догово¬рів між особами-резидентами України не в гривнях, а тим більше виключає будь-яку можливість роз¬рахунків (виконання зобов'язання ) не в гривнях. Цивільний кодекс України є законом прямої дії, який виключає проведення будь-яких фі¬нансових розрахунків між особами-резидентами України в іноземній валюті, а здійснення таких фінан¬сових операцій за рамками цивільного законодавства є порушенням, за яке передбачається юридичн_ відповідальність. Жодним законом України не надано права особам-резидентам України в господарськії відносинах виражати зобов'язання в договорах в іноземній валюті і здійснювати розрахунки між со¬бою в іноземній валюті, такою валютою має бути виключно національна валюта - гривня. Декрет КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19.02.1993 року із змінами та доповненнями, який має силу закону прямої дії, встановлює режиу здійснення валютних операцій на території України і ним також врегульовано відносини стосовно ва¬люти зобов'язання між особами-резидентами України на території України. Так, згідно ч. 1 ст. З Декрету валюта України є єдиним законним засобом платежу на тери¬торії України між особами-резидентами України, який приймається без обмежень для оплати будь- яких вимог законодавства України. Станом на сьогоднішній день жодним законом не передбачено проведення розрахунків н іноземній валюті на території України між особами-резидентами України, крім видачі Національна банком України індивідуальних та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій в іноземні;- валюті. Відповідно до ч. 4 ст. 5 Декрету: індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезиден¬там на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Згід¬но з п. «в», «г» ч. 4 ст. 5 Декрету: індивідуальної ліцензії потребують такі операції: в) надання і одер¬жання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; г) використання іноземної валюти на території України як засоб\\ платежу або як застави. Відповідно вищезазначеного припису, індивідуальні ліцензії мають разовий характер, тоб¬то на кожну окрему кредитну операцію з кредитування майна Декрет приписує отримання нової інди¬відуальної ліцензії як для кредитодавця, так і для позичальника. Як кредитодавець так і позичальник такі ліцензії не отримували. Доказів протилежного сторони у справі не надали. Зазначені норми, без будь-яких винятків, забороняють використовувати між особами- резидентами України іноземну валюту. Аналізуючи встановлені обставини і викладене, суд також дійшов наступного. Вказаний кредитний договір № гіШЮВОООСМНЗ не відповідає вимогам Закону, а саме згідно п. 7.1 згаданого вище Договору, кредит був наданий позивачу - резиденту України - для попов¬нення обігових коштів по договору про участь у Фонді фінансування будівництва, тобто для розрахун¬ків з іншими резидентами України. Відповідно до п. 2 ст. 13 вищенаведеного Декрету уповноважені банки, які отримали від Національного банку України генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, здійснюють конт¬роль за операціями, що проводяться резидентами та нерезидентами через ці установи. ПАТ КБ «ПРИ- ВАТБАНК», як агент валютного контролю, мав здійснювати нагляд за тим, щоб резиденти України не здійснювали розрахунків в іноземній валюті один з одним через нього, яка кредитну установу, а тому не мав права надавати кредит в іноземній валюті для розрахунків резидентами України. Отже, укла¬дання спірного Договору суперечить Декрету, тобто діючому законодавству України. Суд також вважає, що отримання позики в іноземній валюті та проведення розрахунків між резидентами України - юридичні дії, які пов'язані між собою, бо згідно ч. 2 ст. 345 ГК України мета, за якою надається кредит, є суттєвою, тобто обов'язковою, умовою кредитного Договору. Таким чином, відповідачу було заздалегідь відомо, що згідно спірного Договору він надає позивачці іноземну валюту з метою здійснення нею розрахунків з іншими резидентами України. Але такі розрахунки були б порушенням ст. З Декрету, згідно якого національна валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, та підпункту «г» пункту 4 ст. 5 того ж Декрету, згідно якого використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії НБУ не допуска¬ється. У зв'язку з тим, що згадані вище норми забороняють надання кредиту в іноземній валюті резиденту України для розрахунків з іншими резидентами України, суд вважає, що вони ж забороня¬ють і отримувати такі кредити. Тому суд вважає не заснованим на законі твердження сторони відпові¬дача про те, що «законодавством України не встановлено ні обмежень, ні заборони щодо отримання коштів в іноземній валюті позичальником (резидентом), який не здійснює зовнішньоекономічну діяль¬ність». При цьому, суд вважає доведеним твердження представника ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про те, що його довіритель, відповідно до отриманої ліцензії та письмового дозволу Національного ба¬нку України № 13-210/7871-22612 має право здійснювати кредитні операції (надавати кредитні кошти позичальникам) в іноземній валюті на валютному ринку України. Це право відповідача підтверджуєть¬ся приведеними ним численними нормативними актами, вказаними вище. Проте, це право відповідача носить загальний характер. Воно не поширюється та не може поширюватися на випадки, коли вказані вище операції суперечать діючому законодавству, зокрема - Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» № 15-93 від 19.02.1993 року. Право ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» розміщувати валютні кошти на валютному ринку України не звільняє його від обов'язків агента валю¬тного контролю, передбаченого п. 2 ст. 13 Декрету. Навпаки, застосування цього права всупереч вка¬заним обов'язкам, може вважатись зловживанням правом, яке не допускається відповідно до ч. З ст. 13 ЦК України. З огляду на викладене, враховуючи у іншій площині цього питання юридичні статуси з од¬нієї сторони Конституції України, Цивільного кодексу України і Господарського кодексу України, які забороняють виражати та виконувати зобов'язання в іноземній валюті, з другої сторони Декрету7, що надає право через ліцензування (отримання індивідуальних ліцензій) НБУ здійснювати відносини сто¬совно зобов'язань та використання зобов'язань між особами-резидентами в іноземній валюті. - суд від¬повідно до конкуренції норм права мають застосовує Конституцію України, ЦК України і ГК України. Декрет застосуванню не підлягає як такий, що суперечить нормативно-правовим актам вищої юридич¬ної сили. Тобто юридична норма Декрету про право НБУ видавати ліцензії незаконна. її законність мала б місце тільки в тому випадку, якщо б після прийняття Декрету в ЦК України і ГК України 5>ли внесені відповідні зміни (поправки). Зазначення в кредитних договорах валюти зобов'язання і валюти виконання : 5ов'язання в іноземній валюті суперечить нормі прямої дії ст. 99 Конституції України, ч. 1 ст. 52-, ч. . ст 533 ЦК України, ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 198 ГК України, ч. 1 ст. 6 Закон> України «Про Національний банк Украї¬ни», що свідчить про незаконність укладення договору кредиту в іноземній валюті. При цьому також як встановлено вище, сам спірний договір суперечить наведе ¦ Декрету Оскільки сторонами не ставилося вимоги про застосування наслідків недійсності правочи- ну, суд виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства не застосовує їх. Ha aucnai иииадиюго.

Outcome: approved