Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, в якому просила визнати кредитний договір № МНМС-10-07-МІР від 13 червня 2007 року, укладений між нею та відповідачем; договір іпотеки № 1690 від «13» червня 2007 року та договір поруки № МНМС-10-07-МІР/ІІ від «13» червня 2007 року недійсними, мотивуючи тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України визначив та здійснює розрахунки по кредитуванню в іноземній валюті без наявності індивідуальної ліцензії НБУ та всупереч вимог законодавства про єдиний законний платіжний засіб в Україні. В уточненій позовній заяві позивачка просила також суд визнати недійсними договори між сторонами про надання траншів: № МНМС-10-07-МІР/Т1 від 14 червня 2007 року, договір № МНМС-10-07-МІР/Т2 від 11 вересня 2007 року та договір № МНМС-10-07- МІР/ТЗ від 04 лютого 2008 року. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги за та просила їх задовольнити в повному обсязі. Представник позивачки підтримав заявлені вимоги за обставинами, викладеними у позовній заяві та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» в письмових заперечення до суду позов не визнав, вказуючи на те, що згідно із п.1 ч.2 ст.47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями. На здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої статті 47 цього Закону надає дозвіл Національний банк України. Згідно із п. 2.3. глави 2 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затверджену постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 р. № 275, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право залучати та розміщувати іноземну валюту на валютному ринку України. Дозвіл на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 ч.2 та ч. 4 статті 47 зазначеного Закону України, що діє на даний момент, видано ЗАТ КБ « Приватбанк» за номером 22-3 від 21.09.2009 року (до перейменування діяла банківська ліцензія № 22 від 04.01.2001р. та дозвіл за номером 22-2 від 29.07.2003 року). У додатку 1, 2 до дозволу включено право здійснення операцій з валютними цінностями, зокрема, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Відповідач вважає, що вказана у дозволі валютна операція в повній мірі відповідає характеру укладеної з клієнтом кредитної угоди, в якій валютою кредитування є саме іноземна валюта, а також вказує на зміст статті 2 Прикінцевих положень Закону України «Про банки і банківську діяльність" та вважає, що наявність банківської ліцензії та дозволу НБУ є необхідною та достатньою умовою для надання кредитів в іноземній валюті, оскільки будь-які вимоги інших нормативних актів щодо необхідності отримання додаткових документів, - не можуть прийматись до уваги, оскільки суперечать Закону України «Про банки і банківську діяльність». Також відповідач просив відмовити у задоволенні позову, вказуючи на зміст ч. З статті 533 Цивільного кодексу України , якою встановлено, що використання іноземної валюти ... при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такі випадки, порядок та умови, на цумку відповідача, визначені Законом України «Про банки і банківську діяльність», тому зважає, що можливість надання і погашення кредитів в іноземній валюті не суперечить шнному законодавству. В обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідачем надано суду копію банківської ліцензії № 22 від 29 липня 2009 року ( а.с. 102), копію Дозволу № 22-3 від 21 ересня 2009 року на право здійснення операцій,визначених п.п.1-4 частини другої та астиною четвертою ст. 47 Закону України « Про банки і банківську діяльність» ( а.с. 104) та опію Додатку до вказаного Дозволу від 21 вересня 2009 року ( а.с. 104-105). Третя особа [PERSON] в письмовій заяві до суду підтримала позовні вимоги озивачки [PERSON] та просила розглянути справу у її відсутність. Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення позивачки та представників 'орін, проаналізувавши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив іступне. 13 червня 2007 року між сторонами по справі було укладено кредитний договір № НМС-10-07-МІР (далі за текстом - кредитний договір), відповідно до п.п. 1.1.-1.4., 4.1., 4.7 ого [PERSON] акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі за текстом - банк) дає позивачці кредит в іноземній валюті на загальну суму 120000 (сто двадцять тисяч) парів США для споживчих цілей. Кредит надається позивачу строком з 13 червня 2007 року до 13 червня 2012 року зі сплатою 15,00 (п'ятнадцять) відсотків річних. В якості забезпечення виконання позивачкою своїх зобовязань за кредитним довором 13 червня 2007 року між нею, [PERSON], [PERSON] з однієї сторони та відповідачем з іншої було укладено договір іпотеки № 1690 пі за текстом - договір іпотеки); 13 червня 2007 року між [PERSON], та товідачем було укладено договір поруки № МНМС-10-07-МІР/ІІ. На підставі вищевказаного та договорів про видачу траншу № МНМС-10-07-МІР/Т1 13 червня 2007 року, № МНМС-10-07-МІР/Т2 від 11 вересня 2007 року, № МНМС-10-07- 7ТЗ від 04 лютого 2008 року позивачкою було отримано кошти в розмірі 120000 (сто їдять тисяч) доларів США, що в еквіваленті на момент надання коштів за офіційним :ом Національного банку України складає 606000 (шістсот шість тисяч) гривень. Сторони визнали, що відповідач повністю виконав умови вказаного договору. Пунктом 4.7 спірного кредитного договору передбачено, що сплата суми кредиту та .ентів за договором здійснюється в доларах США. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, / або припинення цивільних прав та обов'язків. Як встановлено судом, за своєю правовою природою між сторонами укладено ітний договір, за яким виникли цивільно-правові відносини. Згідно із ч.І ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова ова (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у рі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути т та сплатити проценти. Умови та порядок розрахунків є суттєвими умовами кредитного договору. Судом встановлено, що спір виник не з надання кредиту в іноземній валюті, а з того, зрахунки за спірним кредитним договором визначені і провадились обома сторонами в іній валюті. Чинний Цивільний кодекс України розрізняє валюту зобовязання та валюту виконання зобовязання. Відповідно із ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Ст. 524 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ч. З ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ст.35 Закону України «Про Національний банк України», гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів. У відповідності до підпунктів «а», «в» та «е» пунктів 6.1. і 6.2. «Правил використання готівкової іноземної валюти на території України», затверджених Постановою правління НБУ № 200 від 30 травня 2007 року (далі за текстом - Правила), фізичні особи - резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу лише у наступних випадках: - сплати мита, інших податків і зборів (обов'язкових платежів), митних зборів та фінансових санкцій відповідно до митного законодавства України; - сплати платежів за охорону та супроводження підакцизних і транзитних товарів митними органами; - оплати товарів і послуг у зоні, що звільнена від сплати мита та податків. Згідно пункту 6.3. вказаних Правил фізичні особи, а також юридичні особи - резиденти та іноземні представництва можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу в разі оплати дипломатичним представництвам, консульським установам іноземних держав дозволів на в'їзд (віз) до цих країн фізичним юсобам, які виїжджають у приватних справах та в службові відрядження. Відповідно до пункту 7.1. вищевказаних Правил резиденти - суб'єкти підприємницької діяльності можуть використовувати готівкову іноземну валюту як засіб платежу під час щійснення торгівлі та надання послуг за межами України, а саме на транспортних засобах, що м належать (орендовані, зафрахтовані або ті, що формуються в Україні), у разі здійснення міжнародних пасажирських перевезень та на міжнародних виставках (ярмарках), що іроходять за кордоном, у разі реалізації товарів. Таким чином, єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні юзрахунків між резидентами на території України є гривня. Перелік операцій, пов'язаних із іикористання іноземної валюти на території України фізичними особами, а також юридичними особами - резидентами без отримання спеціальних дозволів (ліцензій) є ;ичерпним. Перелік операцій, пов'язаних із використання іноземної валюти на території 'країни фізичними особами, а також юридичними особами - резидентами, що потребують тримання спеціальних дозволів (ліцензій), закріплений у ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів 'країни № 15-93 від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших »інансових установ України в регулюванні валютних операцій, права та обов'язки суб'єктів алютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення алютного законодавства передбачені Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і алютного контролю» , який з урахуванням ст.4, 192 ЦК України є єдиним нормативно- равовим актом, який має силу закону і застосовується у регулюванні правовідносини у валютній сфері. Відповідно до п. 2 ст. 1 вказаного Декрету під валютними операціями розуміються операції пов"язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, щоздійснюються між резидентами у валюті України; операції, пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей. Надання відповідачем позивачці кредиту, тобто проведення розрахунків за своїми зобовязанням по кредитному договору, в іноземній валюті та здійснення позивачем виконання своїх обовязків, тобто проведення розрахунків за своїми зобовязанням по кредитному договору, в іноземній валюті за своєю правовою природою є валютною операцією. Згідно ч.1 та ч.2 ст.5 Декрету КМУ, НБУ видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операції, які підпадають під режим ліцензування згідно з Декретом КМУ. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового звязку на здійснення валютних операції, що не потребують індивідуальних ліцензій на весь період дії режиму валютного регулювання. Проведення розрахунків за спірним кредитним договором, в тому числі, оплата процентів, штрафних санкцій позивачем відповідачу в іноземній валюті потребує індивідуальної ліцензії Національного банку України, виходячи з наступного: Згідно із п.п. г) ч.4 ст.5 Декрету КМУ, індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо: - використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Відповідно до п. 5 ст. 5 Декрету одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії. Структура банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків регулюються Законом України «Про банки і банківську діяльність», який не ототожнює, а розрізняє у статтях 47 та 49 кредитні та валютні операції. Відповідно до п.1.2 договору Відповідач надав Позивачу кредит у сумі 120000 (сто двадцять тисяч) доларів США на умовах цільового використання, забезпеченості, строковості, платності, зворотності та інших умов, викладених в договорі. Згідно договорів про видачу траншу № МНМС-10-07-МІР/Т1 від 14 червня 2007 року, № МНМС-10-07-МІР/Т2 від 11 вересня 2007 року, № МНМС-10-07-МІР/ТЗ від 04 лютого 2008 року позивачка отримала з каси Відповідача суму іноземної валюти готівкою у розмірі, вказаному у п. 1.2 договору. Відповідно до п.4.7 Кредитного договору та договорів про видачу траншу № МНМС- 10-07-МІР/Т1 від 14 червня 2007 року, № МНМС-10-07-МІР/Т2 від 11 вересня 2007 року, № МНМС-10-07-МІР/ТЗ від 04 лютого 2008 року, що є невідємною частиною Кредитного договору, сплата суми кредиту та процентів за договором здійснюється позивачкою в доларах США на рахунок банку. Таким чином, кредит в сумі 120000 (сто двадцять тисяч) доларів США був наданий банком позичальникові в іноземній валюті, внаслідок чого усі розрахунки за користування кредитом (проценти) також проводились позивачкою в доларах США, що визнали сторони та підтверджується матеріалами справи.. Як встановлено судом, вказана індивідуальна ліцензія у позивача або відповідача відсутня, внаслідок чого використання долару США як засобу платежу за кредитним договором № МНМС-10-07-МІР від 13 червня 2007 року суперечить приписам п. г) ч.4 ст.5 вказаного Декрету Кабінету Міністрів України № 15-93 від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Крім цього, у вичерпному переліку операцій , які має право здійснювати відповідач, не вказані операції по використанню готівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу. Стаття 227 ЦК України встановлює, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Частини 1, 3 та 5 ст. 203 ЦК України визначають, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Враховуючи, що умови спірного кредитного договору суперечать переліченим вище приписам законодавства, позовні вимоги про визнання правочину, який оформлений кредитним договором № МНМС-10-07-МІР від 13.06.2007 року, недійсним є правомірними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст.236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Таким чином, враховуючи висновки суду щодо недійсності правочину, який оформлений кредитним договором № МНМС-10-07-МІР від 13.06.2007 року, останній є таким з моменту його вчинення. Позовні вимоги в частині визнання недійсним правочину, який оформлений договором іпотеки ЗЧб 1690 від 13 червня 2007 року та договором поруки № МНМС-10-07- МІР/П від 13 червня 2007 року також є обґрунтованим та підлягає задоволенню, виходячи із змісту ч,2 ст.548 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Цивільним кодексом України у параграфі 6 глави 49 не передбачено інших негативних наслідків визнання недійсним основного зобовязання, забезпеченого договором застави (іпотеки), як визнання недійсним і додаткового зобовязання. За таких обставин, приймаючи до уваги висновки суду щодо недійсності правочину, який оформлений кредитним договором № МНМС-10-07-МІР від 13.06.2007 року, в забезпечення виконання позивачем обовязків за яким було укладено договір іпотеки jY° 1690 від «13» червня 2007 року та договір поруки № МНМС-10-07-М1Р/П від «13» червня 2007 року, останні підлягають визнанню судом недійсними на підставі ч.2 ст.548 Цивільного кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі ^можливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні ¦іайном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за іінами, які існують на момент відшкодування. Згідно довідки ЗАТ КБ «ПриватБанк» від 12 травня 2010 року за № 132 позивачка, на иконання цього правочину, отримала від відповідача 120000 (сто двадцять тисяч) доларів ША, а відповідач отримав від позивачки 97 955, 70 доларів США. Отже, різниця між сумою отриманих позичальником та повернутих кредитодавцю коштів за даним правочином становить : 120 000 - 97 955,70 =22 044,30 т доларів США, що становить : 22 044, 30 х5,05=111 323,71 гривні, виходячи з офіційного курсу НБУ на момент отримання позичальником траншів за 1 долар США = 5,05 гривні. Враховуючи необхідність застосування судом правових наслідків недійсності правочину, встановлених ч. 1 ст. 216 ЦК України, тобто обов»язку кожної сторони повернути іншій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину, позивачку [PERSON] належить зобов»язати повернути відповідачеві різницю між сумою отриманих та повернутих нею кредитодавцю коштів в іноземній валюті - доларах США в грошовій одиниці України - гривні, тобто 111 323, 71 гривень, оскільки іноземна валюта між резидентами України в Україні не може бути засобом платежу. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 цього кодексу. Враховуючи, що судом було роз»яснено сторонам їх права, а також обов»язки доказування і подання доказів, передбачені ст. 60 ЦПК України, при ухваленні даного рішення суд виходив із наявних у справі доказів та у зв»язку з ненаданням відповідачем належних письмових доказів правових підстав діяльності ЗАТ КБ « Приватбанк» по наданню кредитів в іноземній валюті на момент укладання між сторонами спірних правочинів. На підставі викладеного та

Outcome: approved