Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-26 00:00:00

У вересні 2009 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просила стягнути з відповідача на її користь заподіяні матеріальні збитки на суму 26 142,48грн. та моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень. Свої вимоги мотивувала тим, що 30.12.2008 року на її матір, [PERSON], був здійснений наїзд автомобілем [NUMBER] під управлінням власника [PERSON] У наслідок наїзду мати отримала тілесні ушкодження, від яких померла. Під час попереднього судового засідання було з'ясовано, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у ЗАТ „Українська страхова компанія „Княжа" і вказана страхова компанія була притягнута до участі у справі у якості співвідповідача. У подальшому стало відомо, що назва відповідача змінилась на приватне акціонерне товариство „Українська ст рахова компанія „Княжа Вієнна [PERSON]" . У судовому засіданні позивач та її представник уточнювали позовні вимоги та остаточно просили стягнути з [PERSON] вартість продуктів, придбаних для організації поминальних обідів, у розмірі 3229грн. та адвокатські послуги у розмірі 3000 гривень, а з ПАТ „Українська страхова компанія „Княжа Вієнна [PERSON]" просили стягнути вартість послуг, здійснених судово-медичною експертизою Одеської області у розмірі 1845 гривень, вартість послуг по похованню - 3216грн. та витрати на виготовлення та доставку пам'ятного надгробку у розмірі 7043,66грн. Відповідач [PERSON] та його представник у судовому засіданні позов не визнали, зазначаючи, що вини відповідача у дорожньо-транспортній пригоді немає, у задоволенні позову просили відмовити. Представник приватного акціонерного товариства „Українська страхова компанія „Княжа Вієнна [PERSON]" у судовому засіданні позов не визнав, вказуючи на те, що в результаті зазначеної ДТП цивільно-правова відповідальність особи, застрахованої за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не настала. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд доходить до висновку про можливість часткового задоволення позову, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 30.12.2008 рою. автомобіль [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] здійснив наїзд на пішохода [PERSON] В результаті вказаної ДТП пішохід отримала тілесні ушкодження, внаслідок яких померла у лікарні. 02.02.2009 року старшим слідчим СВ по ДТП ГУМВС України в Одеській області була винесена постанова про відмову в порушенні кримінальної справи, в якій зазначено, що при дорожньо-транспортної пригоди стало порушення пішоходом [PERSON] Правил дорожнього руху, яке виразилось у тому, що вона перетинала проїжджу частину у не встановленому для перехода місці, не пересвідчившись у безпеці руху. Постанової заступника прокурора м. Одеси від 12.05.2009 року вказана постанова була скасована, матеріали були направлена для проведення додаткової перевірки до слідчих органів. Постановою старшого слідчого СВ по ДТП Г'УМВС України в Одеській області від 28.05.2009 року, залишеною без змін постановою Київського районного суду м. Одеси від 31.08.2009 року, в порушенні кримінальної справи відмовлено. Крім того, зазначено, що водій [PERSON] не мав технічної можливості запобігти дорожньо-транспортній пригоді і причинно- наслідковий зв'язок між ДТП та діями водія відсутній. Згідно вимог ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Пунктом 4 Постанови Верховного Суду України ,,Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" визначено, що джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об'єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Таким чином суд не може прийняти до уваги твердження відповідача та його представника про те. що так як вини [PERSON] у дорожньо-транспортній пригоді немає, то і відшкодовувати спричинену шкоду він не повинен, так як за деякі дії цивільно-правова відповідальність може накладатися і без вини. У той же час ч.2 ст. 1193 ЦК України передбачено, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди. також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. У пункті 2 Постанови Верховного Суду України „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" визначено, шо правила ст.454 ЦК про зменшення розміру відшкодування або відмову у відшкодуванні шкоди з врахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках заподіяння шкоди майну, а також особі громадянина, однак у кожному разі підставою до цього може бути груба необережність потерпілого (знаходження в нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху і т.п.), а не проста необачність. Як вбачається з відмовного матеріалу швидкість руху автомобіля під час зіткнення складала 36-42 км/год. що не перевищує встановлену швидкість руху транспортних засобів у населених пунктах, дії водія по забезпеченню безпеки руху регламентувались вимогами п.12.3 ПДР, згідно яких він повинен був вжити заходів для зниження швидкості руху, однак не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода. Причиною дорожньо-транспортної пригоди стало порушення пішоходом [PERSON] Правил дорожнього руху, яке виразилось у тому, що вона перетинала проїжджу частину у не встановленому для перехода місці, не пересвідчившись у безпеці руху. Відповідно до ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати. Згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ВВ/7585999 від 25.04.2008 року цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована ( а.с.37). Статею 6 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", який регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних Транспортних засобів спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України, встановлено, що страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Згідно ст.23 вказаного Закону шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого у результаті дорожньо-транспортної пригоди, є шкода (в тому числі моральна шкода), пов'язана, зокрема, із смертю потерпілого. Статтею 27 Закону передбачено, шо право на отримання відшкоду вання за шкоду, пов'язану із смертю потерпілого, мають особи, які знаходилися на утриманні потерпілого, та особи, які взяли на себе витрати з поховання. Страхове відшкодування виплачується, якщо смерть потерпілого в результаті дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком такої дорожньо-транспортної пригоди. Витрати на поховання мають бути обгрунтовані та відшкодовуються при наданні страховику оригіналу свідоцтва про смерть та доку ментів, які підтверджують такі витрати. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] у встановленому законом порядку звергалась до страхової компанії з метою отримання страхового відшкоду вання, надаючи оригінали необхідних документів, однак. ПАТ „Українська страхова компанія „Княжа Вієнна [PERSON]" відшкодовувати понесені позивачкою витрати відмовилась. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON]І в частині стягнення зі страхової компанії понесених на поховання витрат підлягають частковому задоволенню і необхідно стягнути на користь позивача підтверджені витрати, а саме: 1845 гривень, 00коп., сплачених [PERSON] згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №1559 за зберігання у холодильній камері, макіяж, санітарно-косметичні послуги померлої (а.с.9) та 1188грн.66коп, витрачених на організацію поховання, що підтверджується розраху нковою квитанцією №947285 від 03.01 2009 року (а.с. 11) та витрати на виготовлення та встановлення пам'ятного надгробку у розмірі 7043,66 гривень, що є граничним розміром вартості при дійсній вартості пам'ятника 13 662грн. (а.с. 12). В той же час суд вважає, шо оплата послуг, обумовлених договором - замовленням на організацію проведення поховання на суму 3216,87грн. (а.с. 10), позивачкою підтверджена не була і у цій частині позову слід відмовити. Стосовно стягнення з [PERSON] вартості продуктів харчування, які купувались для організації поминальних обідів, у розмірі 3 229.95грн.. суд вважає, що у цій частині позову слід відмовити, так як такі витрати не відносяться до обов'язкових витрат на поховання. Крім того, у позовній заяві [PERSON] зазначала, що у результаті зазначеної дорожньо-транспортної пригоди, яка стала причиною смерті матері. їй була спричинена моральна шкода, що полягає у непоправній втраті рідної людини, позбавленні душевного тепла та підтримки з боку матері, пору шенні нормального способу життя. Зг ідно ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги у частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, та необхідно стягнути з відповідача [PERSON] спричинену моральну шкоду у розмірі 5000 гривень. Крім того, стягненню з [PERSON] підлягають витрати на адвокатські послуги у сумі 3000 гривень, які підтверджені квитанціями Одеської обласної колегії адвокатів (а.с. 13). Зважаючи на вищевикладене,

Outcome: partial