Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-01 00:00:00

У червні 2009 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на майно, посилаючись на те, що він з січня 2001 року до грудня 2002 року проживав з [PERSON] однією сім'єю, а з грудня 2002 року по 2008 рік перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. У власності відповідачки було 75/100 частин домоволодіння №20, по вул. Гречишникова, в м. Миколаєві, свідоцтво про право власності на яке їй було видане 05 липня 2002 року, на підставі рішення виконкому міської ради від 25.06.2002р. замість договору купівлі-продажу. 17 липня 2002 року вони придбали ще 25/100 частин цього ж домоволодіння №20 по вул. Гречишникова, в м. Миколаєві. На придбання якого він витратив більшу частину суми, яку отримав у дар від своєї сестри [PERSON], але покупцем у договорі купівлі-продажу зазначена відповідачка. Крім цього з 2001 року він власними силами маючи досвід у будівництві відновлював домоволодіння у цілому, оскільки його стан був непридатний до проживання і потребувало капітального ремонту. У зв'язку з цим, майно за час шлюбу істотно збільшилося у свої вартості внаслідок його трудових і грошових затрат. Позивач просить визнати домоволодіння №20, по вул. Гречишникова, в м. Миколаєві спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 його частин. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав просив про їх задоволення. Відповідач та її представник позов не визнали. Відповідач суду пояснила, що 25/100 частин спірного домоволодіння придбала за власні кошти, які напередодні отримала від родички [PERSON] Глюбрехт з Німеччини, за допомогою грошового переказу "Вестерн Юніон" в сумі 1200 [PERSON]. Будь якої участі у купівлі-продажу 25/100 частин домоволодіння позивач не приймав. Зазначила, що за станом свого здоров'я, позивач не проводив ремонт та будівництво у домоволодінні, такі будівельні роботи виконувалися її родичами та сусідами за її замовленням. Будь які будівельні матеріали позивач не купував, оскільки будівництво виконувалося з матеріалів, які здобуті внаслідок руйнування старих приміщень, деякі матеріали їй надавали сусіди, інші вона купувала сама. Позивач мав невеликий заробіток, тому їх невистачило б на будівництво та ремонт домоволодіння. З цих підстав відповідач просить у позові відмовити за необґрунтованістю. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши обставини справи, письмові докази, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Судом установлено що [PERSON]М та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних стосунках з серпня 2002 року по грудень 2002 р. Згідно Свідоцтва про право власності виданого 05 липня 2002 року [PERSON] є власницею 75/100 частин (домоволодіння) житлового будинку №20 по вул. Гречишникова, в м. Миколаєві (а.с. 17). 17 липня 2002 року на підставі договору купівлі-продажу на ім'я [PERSON] придбано 25/100 частин спірного (домоволодіння) житлового будинку №20 по вул. Гречишникова, в м. Миколаєві (а.с.15). На цей час позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з громадянкою [PERSON] та був зареєстрований за іншою адресою. У спірному будинку позивач зареєстрований з листопада 2002р. Шлюб зареєстрований між сторонами 06 грудня 2002 року (а.с.6), а 20 листопада 2008 року рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва шлюб розірвано. Згідно з п.3 ч.1 ст. 57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ст. 60 СК майно, подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на прав спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Такі ж правові підстави набуття подружжям права спільної сумісної власності на майно передбачалися статтями 22, 24 КпШС, чинного на час придбання спірного майна. З огляду на наведенні положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення. Згідно з положеннями п.2 ч. 1 ст. 44, ст. 46 ЦК (1963р.) повинні укладатись у письмовій формі угоди громадян між собою на суму понад 100 крб. За винятком угод зазначених у ст. 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Недодержання простої письмової форми, що вимагається законом, позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження на угоди на показання свідків. Також ч.1 ст. 244 ЦК (1963р.) передбачено, що договір дарування на суму понад 500 крб., а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 крб. Повинен бути нотаріально посвідчений. В ході судового розгляду позивач як на доказ посилався лише на показання свідків, при цьому не надав допустимого доказу на підтвердження того, що брав участь у придбанні 25/100 частин спірного (домоволодіння) житлового будинку, одержаних в подарунок від сестри, яка продала свою квартиру 7 травня 2002 року (а. с.16). Про те відповідач в обґрунтування своїх заперечень надала суду докази отримання напередодні купівлі-продажу 25/100 частин спірного (домоволодіння) житлового будинку грошових коштів від родички [PERSON] Глюбрехт з Німеччини, за допомогою грошового переказу "Вестерн Юніон" в сумі 1200 [PERSON]. Зазначені обставини підтверджуються довідкою банківської установи від 24.02.2010р. (а.с. 90) та оригіналом квитанції грошового переказу "Вестерн Юніон" від 03 липня 2002 року (а.с. 94). За таких обставин у сукупності суд доходить висновку, що стосунки між сторонами у період з липня по серпень 2002 року не можна вважати сімейними відносинами, а придбане у цей час майно - спільною сумісною власністю членів сім'ї. Згідно з вимогами ст. 25 КпШС України, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Аналогічна норма передбачена і ч. 1 ст. 62 СК України. Як вбачається з характеристики технічного паспорту спірного житлового будинку станом на 13 грудня 2006 року, не змінної на час розгляду справи, до переліку будівель та споруд житлового будинку входить: житловий будинок літ. А, 1948 року побудови, в якому житлова площа збільшена на 7,4 кв. м. за рахунок самочинного внутрішнього перепланування та зносу кухонних очагів, самочинно збудовані: - сарай літ. З, 2005 року побудови, - вбиральня літ. К, 2005 року побудови, - сарай літ. Л, 2004 року побудови, - навіс літ. М, 2004 року побудови, - душ літ. Н, 2004 року побудови, а також огорожа №1 та споруди №2,1. Крім цього на крівлі житлового будинку літ. А самочинно побудовано мансардний поверх, виконаний із дошок. Отже добудова та перебудова житлового будинку за період з 2004 року, що призвело до зміни його технічних показників, станом на день розгляду справи є самочинними, про що зазначено у технічному паспорті будинку та встановлено й висновком експерта судової будівельно-технічної експертизи №53/11-9/С складеного 25.12.2009 р. Згідно з вимогами ч.2 ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Відповідно до змісту пп..1 п. "б" ч.1 ст. 31 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні" прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у порядку встановленому законодавством, відноситься до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. Матеріали справи не містять даних про звернення відповідачки [PERSON], як власника будинку, до органів місцевого самоврядування з питання прийняття в експлуатацію добудови другого мансардного поверху, перебудованого з даху й побудованих надвірних господарських споруд, а також про відмову цих органів у його вирішенні. Крім того, господарські будівлі й споруди, які знаходяться на земельній ділянці, виділеній для будівництва житлового будинку, відповідно до положень ст.ст. 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку). Згідно з вимогами частин 1, 4 ст. 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, для визнання за позивачем права власності на частку у спірному нерухомому майні, він мав надати суду належні та допустимі докази про його участь у набутті цього майна, та збільшенні його вартості внаслідок трудових і грошових затрат, оскільки сам по собі факт спільного проживання в період з серпня 2002 року по грудень 2002 року без реєстрації шлюбу, та в період зареєстрованого шлюбу з грудня 2002 року по 2008 рік, наявність невеликих доходів, не може бути підставою для визнання за позивачем права власності на половину зазначеного майна, у зв'язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed