Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-07 00:00:00

Позивач звернулася з вищезазначеним позовом до управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі Харківської області, в якому просить відновити пропущений строк для звернення до суду за захистом порушених прав, зобов'язати УПФУ здійснити перерахунок пенсії з підвищенням на ЗО % мінімальної пенсії за віком та провести відповідні виплати на її користь за період з 01.01.2008 року по 31.12.2009 року в сумі 2398,80 грн., а також судові витрати за справою. В обгрунтуванні позову позивач зазначила, що належить до соціальної категорії «Дитина війни» та відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» має право на отримання щомісячної державної соціальної допомоги в розмірі 30% від мінімального розміру пенсії за віком. Проте, вказана допомога не виплачувалась. Відповідач всупереч рішення Конституційного Суду України №. 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року, яким були визнані неконституційними окремі положення Закону України „Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України", в тому числі й щодо зупинення ст. 6 ЗУ «Про соціальний захист дітей війни», не здійснив нарахування та виплату відповідної соціальної допомоги в належних розмірах. В судове засідання позивач не з'явилася, в позові надала клопотання про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача в судове засідання також не з'явився, надав письмове заперечення на позов, в якому просить суд в задоволенні позову відмовити і справу розглянути без його участі. В обгрунтування своїх доводів зазначив, що державна соціальна допомога позивачу, як дитині війни, за 2008 рік нарахована та виплачена в розмірі 579,30 грн., а в 2009 році - в розмірі 597,60 грн. Рішеннями Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 та від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 деякі положення Закону України „Про державний бюджет України на 2007 рік" та Закону України „Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). На думку відповідача,виплата та нарахування щомісячної державної допомоги відноситься до функції Управління праці та соціального захисту населення, оскільки п.9 Положення «Про пенсійний фонд» передбачає вичерпний перелік напрямів використання коштів ПФУ, які використовуються виключно за призначенням і вилученню не підлягають. Виплати, про які просить позивач, не передбачені бюджетом УПФУ на зазначений час, виплата цих грошей призведе до перерозподілу грошових коштів УПФУ та порушенню законних прав інших пенсіонерів. Відповідач також зазначив щодо незастосування до спірних правовідносин ст.28 Закон\' України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки розмір мінімальної пенсії за віком, встановлений абзацом 1 частини 1 цієї статті застосовується виключно для визначення розмірів пенсії,, призначених за цим Законом. Вказав, що з метою врегулювання виплати державної соціальної допомоги та інших неврегульованих питань Кабінет Міністрів України прийняв постанову „Про деякі питання соціального захисту окремих категорій гррмадян" № 530 від 28 травня 2008 року, якою передбачено щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, яка виплачується замість пенсії, підвищення повинно проводитися у таких розмірах: з 22 травня - 48,10 грн., з 1 липня - 48,20 грн., з 1 жовтня - 49,80 грн., розмір даних виплат залишився незмінним на протязі 2009 року. Суд, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. З ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 15 цього Кодексу передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства спори з приводу призначення, обчислення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» дитиною війни є особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення Другої світової війни (2 вересня 194 5 року) було менше 18 років. Позивач [PERSON], [INFO], має статус «Дитина війни», перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Шевченківському районі Харківської області та отримує пенсію за віком (пенсійне посвідчення [NUMBER] від 31.03.1998 року) Враховуючи зазначений статус, позивач відповідно до статті 6 ЗУ ,,Про соціальний захист дітей війни ", має право на отримання державної соціальної підтримки, а саме, підвищення до пенсії в розмірі ЗО відсотків мінімальної пенсії за віком. Із заперечень відповідача встановлено, що позивачу зазначені виплати в повному обсязі не здійснювались, за 2008 рік виплачено 579,30 грн., за 2009 рік - 597,60 грн., посилаючись на п.2 ч.41 ст. 85 розділу 11 Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», Положення „Про Пенсійний фонд України" та постанову КМУ № 530 від 28 травня 2008 року. Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 6 ЗУ „Про соціальний захист дітей війни " дітям війни пенсії, або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується на ЗО % мінімальної пенсії за віком. Згідно зі ст. 7 Закону України „Про соціальний захист дітей війни" фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Рішеннями Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року за № 6-рп/2007 та від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 деякі положення Закону України „Про державний бюджет України на 2007 рік" та Закону України „Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Пунктом 5 зазначеного рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 року визначено, що рішення має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей зазначених законів, що визнані не конституційними. Рішення Конституційного суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене. Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані не конституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. ?, Виходячи з приписів ч. 2 ст. 152 Конституції України, відповідач повинен був нарахувати та сплачувати позивачу доплату до пенсії, передбачену статтею 6 ЗУ „Про соціальний захист дітей війни" з 22 травня 2008 року, оскільки з моменту ухвалення Конституційним Судом України рішення щодо неконституційності пункту 4 1 розділу II Закону України „ Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України ", ця норма втратила чинність та не підлягала Застосуванню. Отже, відповідач з 22 травня 2008 року мав діяти у відповідності з приписами діючої норми ст. 6 ЗУ „Про соціальний захист дітей війни", дія якої призупинена не була, нараховувати та здійснювати позивачу відповідні доплати. Тоді як, нарахувань та виплат за 2008 - 2009 роки на користь позивача, як особі зі статусом „Дитина війни", відповідачем в повному обсязі не здійснено. Щодо доводів відповідача стосовно відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин ст. 28 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", суд зазначає наступне. Сторонами по справі не заперечується, що позивач відповідно до ст. 6 ЗУ „Про соціальний захист дітей війни " має право на отримання доплати до пенсії у розмірі ЗО % мінімальної пенсії за віком. За чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими ст. 28 ЗУ „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає. З огляду на викладене, суд вважає необгрунтованими доводи відповідача щодо застосування положення ч. З ст. 28 зазначеного Закону, з якої вбачається, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом 1 частини 1 цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених згідно з цим Законом, оскільки наявність такої норми та відсутність іншого мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії, встановленої ст. 46 Конституції України та права на отримання доплати до пенсії, передбаченої ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни". Суд вважає за необхідне застосувати частину 1 ст. 28 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування ", оскільки в даному випадку мінімальний розмір пенсії за віком використовується не для визначення розміру будь-якої пенсії, а лише як коефіцієнт для визначення розміру щомісячної доплати до пенсії, передбаченої Законом України „Про соціальний захист дітей війни", оскільки цей закон передбачає в якості критерію визначення розміру щомісячної доплати до пенсії, що на думку суду, не суперечить вимогам частини 3 ст. 28 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Пенсійний фонд України діє у відповідності до Положення „Про Пенсійний фонд України" і здійснює свої повноваження на підставі пункту 15 зазначеного положення через створені в установленому порядку його територіальні управління. Відповідно до Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" рішення про призначення та перерахунок пенсії приймаються районними управліннями Пенсійного фонду України за місцем проживання пенсіонерів. Територіальним управлінням Пенсійного фонду України за місцем проживання позивача є управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі; Суд вважає безпідставними заперечення відповідача щодо невизначеності на законодавчому рівні питання відносно органу, на який покладено обов'язок здійснення виплат підвищення до пенсії особам, які мають статус „Дитина війни". Враховуючи вищевикладене, суд прийшов висновку, що обов'язок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії позивачу, передбаченої ст. 6 ЗУ „Про соціальний захист дітей війни" покладено на управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі, за місцем проживання останнього. Крім того, суд вважає безпідставними посилання відповідача на відсутність коштів щодо забезпечення виплат зазначеної доплати до пенсії. Статтею 22 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи гарантуються. Таким чином, держава взяла на себе зобов'язання забезпечити реалізацію громадянами своїх конституційних прав. За змістом частини 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості та в інших випадках, передбачених законом. Законом України „Про соціальний захист дітей війни" реалізовано конституційне право на соціальний захист громадян, які мають статус «Дитина війни», серед яких їм надано право на отримання ЗО % доплати до пенси. Суд звертає увагу на те, що реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов'язань, судом не приймається до уваги. Так, наприклад, у справі „Кечко проти України" Європейський Суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов'язань. Проте задовольняючи частково позовні вимоги, суд виходить з того, що вимоги про стягнення з УПФУ в Шевченківському районі Харківської області доплати до пенсії у визначеній позивачем грошовій сумі не підлягають задоволенню, оскільки такі виплати не були нараховані, а суд не може перебирати-на себе функцію здійснення перерахунку та нарахування пенсії замість органу, якому надані такі повноваження. Враховуючи, що держава взяла на себе обов'язок щодо виплати позивачу ЗО % доплати до пенсії та поклала виконання цього обов'язку на центральний орган виконавчої влади - Пенсійний фонд України, який діє через свої місцеві органи, що входять в систему його органів, але вони не вчинили всіх необхідних дій для нарахування цих коштів та їх виплати, суд вважає, що вони не виконали свої повноваження без поважних причин. Відповідачем не доведено та не надано суду доказів щодо вчинення всіх необхідних дій для забезпечення виконання покладеного на нього обов'язку щодо нарахування та виплати позивачу доплати до пенсії у розмірі ЗО % від мінімальної пенсії завком. Тому суд вважає, що управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі Харківської області зобов'язано здійснити перерахунок пенсії з підвищенням її на ЗО відсотків мінімальної пенсії за віком з розміру, встановленого ч. 1 ст. 28 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та провести відповідні виплати за вказаний період, з урахуванням проведених виплат у 2008-2009 роках . Згідно ч. 2 ст. 46 ЗУ "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Судом встановлено, шо позивач з 9 липня 2007 року та з 22 травня 2008 року мав право на підвищення пенсії і обґрунтовано сподівався на її отримання в належному розмірі. Оскільки справа розглядається в порядку цивільного судочинства, відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, і позивач звернувся до суду саме в межах даного строку. Таким чином, суд не вбачає пропущення позивачем строку звернення до суду за захистом свого права. Судові витрати по справі підлягають розподілу у відповідності до ст. 88 ЦПК України, врахувавши, що згідно п.34 ст. 4 Декрету КМУ від 21.01.1993 року № 7-93 «Про державне мито», органи Пенсійного Фонду звільнені від сплати державного мита, тому сплачений позивачем судовий збір підлягає частковому стягненню на його користь з Державного бюджету України, а сплачені витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи необхідно частково стягнути з відповідача, оскільки позов розглянуто в порядку немайнового характеру . На підставі викладеного,

Outcome: partial