Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідача [PERSON] пре стягнення з відповідача в її користь 17 305,00 гривень, як суму індексації, що виникла під час погашення заборгованості в розмірі 36 770,00 гривень в період з 14 липня 2006 року до 31 грудня 2009 року. В обгрунтування заявлених вимог посилалася на те, що ухвалою Бережанського районного суду від 13 червня 2006 року відповідача було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України на підставі ЗУ "Про амністію" і цим же судовим рішенням частково задоволено її позовні вимоги та стягнуто з відповідача в її користь 36 770 гривень моральної та матеріальної шкоди. Оскільки відповідач добровільно рішення суду в частині відшкодування шкоди не виконав, за її заявою 03 липня 2006 року їй було видано виконавчий лист, який вона звернула де примусового виконання. В подальшому, 10 липня 2006 року за виконавчим листом було відкрито виконавче провадження за №-2165307 і боржнику ( відповідачу) було надано термін до 14 липня 2006 року на добровільне виконання рішення суду та повну сплату їй згаданих грошових коштів. Однак, в наданий йому строк відповідач добровільно коштів в повному обсязі їй не сплатив, виконував рішення періодичним платежами, де повністю фактично відшкодував згадану шкоду лише ЗО грудня 2009 року, у зв"язку з чим і було закінчено виконавче провадження. Як зазначила позивачка, за такий тривалий час повної сплати згаданої суми грошових коштів, вони знецінилися і знизилася їх купівельна спроможність, тобто відбулася інфляція споживчих цін, де розмір такого знецінення, згідно висновку спеціаліста становить 17 305,00 грн., які вона і просила стягнути з відповідача на її користь. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просять позов задовольнити, а також стягнути з відповідача в користь позивачки понесені нею судові витрати. В обгрунтування заявлених вимог послалися на норми ст. ст. 610, 611, 612 та ст. 1166 ЦК України, в решті дали пояснення аналогічні змісту позовної заяви. В судовому засіданні представники відповідача [PERSON] та [PERSON] позову не визнали, щодо його задоволення заперечили. Стороною відповідача визнано, що ухвалою Бережанського районного суду від 13 червня 2006 року відповідача було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України на підставі ЗУ "Про амністію" і стягнуто з нього в користь позивачки 36 770 гривень моральної та матеріальної шкоди. Однак вважають, що дане судове рішення не віднесено законом до числа тих, що підлягають негайному виконанню і в ньому не було зазначено про негайне стягнення присуджених судом коштів, а також те, що сума коштів підлягає сплаті повністю разовим платежем. Окрім цього, стороною відповідача визнано, що відповідач у строк, визначений державним виконавцем для добровільного виконання згаданого судового рішення, тобто до 14 липня 2006 року присуджених позивачці коштів в повному обсязі не сплатив, а виконував рішення суду періодичними частковими платежами за згодою всіх сторін, де повністю виконав рішення суду ЗО грудня 2009 року, у зв"язку з чим, державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Така виплата відповідачем згаданих коштів проводилася частковими платежами, оскільки іншої можливості виконати рішення суду і одразу виплатити позивачці всю суму у відповідача не було фінансової можливості. Відповідач не працює, на його утриманні є двоє малолітніх дітей та мати пенсіонерка, де сім"я відповідача є малозабезпеченою. В процесі виконання судового рішення позивачка не висувала вимог щодо негайної сплати всієї суми одразу і фактично погодилася із тим порядком, в якому здійснювалося виконання рішення суду зі сторони відповідача, тобто частковими періодичними платежами. Також, стороною відповідача в судовому засіданні визнано, що за період з 14 липня 2006 р до 30 грудня 2009 року в державі Україна відбувалися інфляційні процеси, знецінення грошей та зниження купівельної спроможності. Поряд з цим, вважає безпідставним посилання сторони позивача на норми ст.ст. 610-612. 1166 ЦК України, оскільки положення зазначених статей не поширюються на спірні правовідносини і вони не можуть бути підставами для задоволення даного позову. Більш того, чинним законодавством України не передбачено повторного стягнення грошових коштів присуджених судом після повного виконання рішення суду і закінчення по цій причині виконавчого провадження. Також, чинним законодавством не передбачена індексація грошових коштів, стягнутих судом після виконання рішення суду та по закінченню виконавчого провадження. Також, заперечив і просить суд не приймати до уваги висновок спеціаліста №-198 експертного економічного дослідження Тернопільського відділення КНДІСЕ щодо індексації несвоєчасно сплачених сум, оскільки вважає, що правових підстав для складання такого висновку немає, так як згадана сума згідно чинного законодавства України не підлягає індексації. Суд, заслухавши пояснення позивачки та її представника, представників відповідача, розглянувши та дослідивши письмові докази по справі, вважає позов необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. З ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ст.ст. 27,28,29,30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можугг,= підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно ст.1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", із змінам^ станом на 06 лютого 2003 ( далі - Закон), індексація - встановлений законами та іншим^ нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів громадян, що дає можливість частково або повністю відшкодувати їм подорожчання споживчих товарів і послуг. Отже, Індексація є частиною державної системи соціального захисту громадян, спрямована на підтримання купівельної спроможності громадян. Статтею 2 Закону визначено об'єкти індексації грошових доходів населення, се індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії, стипендії, оплата праці ( грошове забезпечення суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування ( тобто соціальна допомога сім"ям з дітьми, по безробіттю, .тимчасові/ непрацездатності тощо,), суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або інши:' ушкодженням здоров"я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування у разі втрати годувальника. ... Підтримання купівельної спроможносгг встановлених законодавством України соціальних виплат, що мають цільовий характер і разовий характер ( одноразова допомога при народженні дитини, допомога на поховання, матеріальна допомога, одноразова допомога при виході на пенсію тощо), здійснюється шляхом підвищення державних соціальних гарантій та інших виплат, виходячи з яких визначаються розмірі соціальних виплат, які є об'єктами індексації. Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних гру населення. Статтею 5 Закону визначено джерела коштів на проведення індексації грошових доходів населення, - за рахунок власних коштів підприємств, установ та організацій при підвищенні оплати праці у зв'язку з індексацією; з Державного бюджету, за рахунок об'єднань громадян. В новому засіданні встановлено, що ухвалою Бережанського районного суду від 13 червня 2006 року у відповідача [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину передбаченого ч.2 ст. 286 КК України на підставі ЗУ "Про амністію" і стягнуто з відповідача на користь позивачки 36 770,00 гривень моральної та матеріальної шкоди. Зазначене рішення суду має законну силу, не змінене і не скасоване. За заявою позивачки 03 липня 2006 року було видано виконавчий лист, де 10 липня 2006 року за ним відкрито виконавче провадження №-2165307 і [PERSON] ( відповідачу) надано термін до 14 липня 2006 року на добровільне виконання згаданого рішення суду в частині відшкодування моральної та матеріальної шкоди. У зазначений строк відповідач згаданих коштів позивачці не сплатив, а виконував рішення суду періодичним платежами, де фактично відшкодував згадану шкоду ЗО грудня 2009 року, у зв"язку з чим і було закінчено виконавче провадження. Зазначені судом факти та обставини визнано в судовому засіданні сторонами по справі і вони доведенню не підлягають, як і той факт що за період з 14 липня 2006 року по ЗО грудня 2009 року в державі Україна відбулися інфляційні процеси і купівельна спроможність населення України знизилась. Позивачкою висунуто вимогу постановити судове рішення, якою фактично просить суд стягнути з відповідача на її користь 17 305,00 грн., як індекс інфляції у зв"язку з довготривалим невиконанням в повному обсязі відповідачем вищезгаданого судового рішення, на що слід зазначити наступне. Порядок звернення судових рішень до виконання встановлений положеннями розділу VI ЦПК України, і він (порядок) передбачає виконання судових рішень за правилами спеціальної норми права, а саме: Закону України №-606-ХІ\\/ від 21 квітня 1999 року з наступними змінами та доповненнями "Про виконавче провадження". Згідно ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів ( посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішення судів та інших органів ( посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, вказаними відповідно до цього закону та інших Законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Встановлено, що 03 липня 2006 року, на підставі рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 13 червня 2006 року, видано виконавчий лист, який було пред'явлено з метою примусового виконання до відділу державної виконавчої служби Бережанського РУЮ в Тернопільській області та згідно якого відкрито виконавче провадження. За таких обставин, після ухвалення рішення про стягнення коштів з відповідача та звернення даного рішення до примусового виконання, між сторонами по справі виникли правовідносини, що регулюються законодавством України про виконавче провадження. В судовому засіданні стороною позивача не спростовано заперечень сторони відповідача щодо згоди позивачки (як стягувача у виконавчому провадженні) з приводу виконання рішення суду відповідачем періодичними частковими платежами. А ЗО грудня 2009 року виконавче провадження закінчене у зв"язку із повним виконанням відповідачем судового рішення. Враховуючи, що після ухвалення судом рішення і набрання ним чинності правовідносини сторін із сфери вирішення спору переходять до стадії виконання рішення, порядок якого врегульовано Законом України "Про виконавче провадження", суд приходить до висновку, що на стадію виконання рішення суду положення глави 51 ЦК України про правові наслідки порушення зобов'язання та відповідальність за порушення зобов'язання не розповсюджується, і не можуть розповсюджуватися взагалі, виходячи з характеру відносин, які виникли між сторонами, а тому підстави для покладення на відповідача відповідальності передбаченої згаданою главою, за період часу після постановлення рішення і до отримання позивачем стягнутих коштів - відсутні. Також, суд вважає суперечливими одночасні посилання сторони позивача в обгрунтування заявлених вимог на положення ст. 22 ЦК України, ст. 610612 та ст. 1166 ЦК України, оскільки таким чином сторона позивача одночасно посилається на норми закону, який регулює відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання і відшкодування позадоговірної шкоди, тобто шкоди, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди. Так, положеннями ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Як вбачається із посилань сторони позивача, вона вважає, що в даному випадку збитками позивачки є упущена нею вигода, тобто не отримання доходів, які б вона могла реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено відповідачем. Такі посилання сторони позивача суд вважає безпідставними, оскільки визначений судовим рішенням розмір моральної та майнової шкоди позивачки в грошовому виразі, який відповідач буде зобовязаний відшкодувати позивачці, в даному випадку носить характер позадоговірної шкоди (деліктного зобов"язання) і не може вважатися доходом. Положеннями ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдану майну фізичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Як вважає суд, в даному випадку для настання деліктної відповідальності відповідача є необхідність наявність в його діях складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювана шкоди, причинний зв"язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача. В своїх посиланнях сторона позивача зазначила, що саме з вини відповідача відбулося зменшення майнового блага позивачки (присудженого рішенням суду розміру моральної, та матеріальної шкоди), оскільки ним (відповідачем) було несвоєчасно виконано судове рішення і сплачено присуджену суму коштів. З досліджених в судовому засіданні доказів не вбачається, що відповідач умисно ухилявся від виконання судового рішення, більш того, як визнано стороною позивача саме відповідач періодично сплачував, хоча і частковими платежами присуджену позивачці суму коштів на стадії виконавчого провадження. Стороною позивача не доведено, що позивач, у наданий йому державним виконавцем строк для добровільного виконання судового рішення мав в своєму розпорядженні кошти чи майно, за рахунок якого міг би у зазначений строк в повному обсязі сплатити позивачці присуджену їй суму. Окрім цього, зважаючи на вищенаведені положення Закону України "Про індексацій доходів населення", виконання судового рішення до об"єктів індексації грошових доходів населення не віднесено. А також не встановлено, що джерелом такої індексації можуть бути особисті кошти фізичних осіб. Разом з тим, сторона позивача в обгрунтування заявлених вимог посилається на ту обставину, що таке зменшення матеріального блага позивачки виникло і внаслідок інфляційних процесів в державі, за їх відсутності незалежно від строку повної сплати відповідачем присудженої позивачці суми, їх знецінення не відбулося б. А наявність вини відповідача у виникненні саме' причини знецінення коштів, а саме у настанні інфляції в державі, стороною позивача також не доведено. За таких обставин суд дійшов висновку, що позивачка не довела ті обставини, на які вона посилалася, як на підставу своїх позовних вимог, а тому в задоволенні її позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. ' 3 огляду на вищевикладене,

Outcome: dismissed