Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду по слідуючим підставам: 09.11.2007року помер рідний батько позивача-Голдаєв [PERSON]. Після смерті батька, позивач почав оформляти спадщину, та 13.06.2008 року отримав свідоцтво про право на спадщину по закону видане нотаріусом. До складу спадщини увійшла земельна ділянка, розташована на території Боївської сільради Володарського району та він отримав на себе Державний акт про право власності на землю. Після отримання свідоцтва на право власності на землю він звернувся до ТОВ «Малинивка» з заявою про припинення користування його земельною ділянкою, але отримав відмову у цьому та йому стало відомо, що відповідач користується земельною ділянкою на підставі договору оренди землі, який зареєстрований у відділу держземкадастрі. Згодом він знов звертався до відповідача про припинення користування земельною ділянкою, але ж 20.03.2009 року отримав повторну відповідь, що на його земельній ділянці, яку він отримав у спадщину, засіяний пшеницею та відповідач повідомив, що після уборки врожаю у липні-серпнї 2009 р. вони або передадуть землю або укладуть з ним договір оренди землі. 22.04.2009 р. відповідач підтвердив згодою передачі землі після уборки врожаю. Після отримання реєстраційної справи про держреєстрацію договору оренди землі укладеного між ТОВ «Малинивка» та його батьком [PERSON], позивач побачив, що договір оренди землі від 01.09.2007року, який був зареєстрований 07.04.2008 р. після смерті батька та акт приймання передачі землі, підписаний не його батьком, як орендодателем. Враховуючі, що договір оренди землі від 01.09.2007року, та акт приймання-передачі землі, на підставі якого відповідач користується ним, не був підписаний його батьком, як орендодателем, сам договір зареєстрований в держорганах після смерті батька, в звязку з чим, просить визнати його недійсним та скасувати його держреєстрацію. Позивач у судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Пояснив, що його батькові [PERSON] на праві власності належала земельна ділянка, на підставі держакту. 09..11.2007 року його батько помер та він оформив спадщину після його смерті на себе. Його батько не укладав з відповідачем ніяких договорів оренди землі і не бажав цього. Після оформлення спадщини та отримання документів, він побачив, що у договорі оренди від 01.07.2007року та акті приймання передачі землі, в якому відсутня дата, стоять підписи, які не належать його батькові. Припускає, що можливо ці підписи належать йому, коли він підписував такі ж договори від імені його тітки, йому підсунули для підписання договір його батька, який він і підписав. Батько не міг підписати акт приймання передачі землі, тому як помер. Договір був зареєстрований після його смерті. У нього від батька ніяких довіреностей на вчинення певних дій не було. Відповідачу було відомо про його смерть, але ж вони зареєстрували його у держорганах та продовжують користуватися його земельною ділянкою на підставі недійсного договору. Він не бажає, щоб відповідач користувався його земельною ділянкою. Представник відповідача заперечував проти позовних вимог у повному обсязі. Поясняла з початку, що договір був укладений належним чином з батьком позивача 01.09.2007 року та вони дійшли між собою усіх суттєвих умов договору, ним же був підписаний акт приймання передачі, на підставі чого даний договір був зареєстрований в держкомземі. Будь-яких доказів, що договір був підписаний не батьком позивача не має. З їхнього боку договір підписувала належна особа. їм не було відомо про смерть [PERSON], тому вони передали документи на реєстрацію. Факт укладання такого договору підтверджується отриманням орендної плати. Факт переходу права власності на земельну ділянку до іншої, не є підставою для його зміни або розірвання. Після отримання висновків судово-почеркознавчої експертизи, пояснила, що користуються земельною ділянкою правомірно, якщо позивач і підписав цей договір, то він отримував орендну плату за землю, йому було відомо про такий договір, був згоден на отримання плати за користування землею. У судовому засіданні представник 3-ї особи [PERSON] пояснив, що реєстрація договору оренди землі здійснюється на підставі наданих документів, що і було зроблено. їм не було відомо, що на час реєстрації договору, орендодавець помер. Якщо на час реєстрації документів, орендодавець помер, то цей договір не можна вважати дійсним. Вислухавши осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та докази у їх взаємній сукупності на підтвердження вимог та заперечень, суд приходить до слідуючого: Відповідно до загальних вимог ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ці докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, (ст.ст. 10, 27, 60, 131 ЦПК України). Постановою Пленуму Верховного Суду України 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», встановлено, (п.1), що Цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України ( 435-15 ), Земельним кодексом України (2768-14), Законом України від 6 жовтня 1998 рокуИ 161-ХГУ (161-14) "Про оренду землі" (в редакції Закону від 2 жовтня 2003 року N 1211-IV ( 1211-15 )) та іншими актами законодавства. Суд вважає встановленим, що на підставі Держакту на право власності на земельну ділянку від 24.10.2005 року [PERSON] належала земельна ділянка 6,080 га. ТОВ «Малиновка» користується земельною ділянкою, що належала [PERSON] на підставі Типового Договору оренди землі від 01.09.2007року укладеного між підприємством та [PERSON] та на підставі Акту приймання- передачі земельної ділянки. Даний Договір зареєстрований 07.04.2008 році у держкомземі. Суд вважає встановленим, що [PERSON] помер 09.11.2007 році. Крім того, в реєстраційній справі представленого позивачем та іншій представлений стороною відповідача підписи у Договорі оренди землі у графі підприємства різні. Як пояснила представник відповідача, що одна із підписів належить їй, та вона мала на це право на підписання Договору, а інший підпис належить їхньому представнику. Суду не надано будь-яких беззаперечних доказів на підтвердження того, що особи, які підписували з боку підприємства такий Договір мали необхідний обсяг прав на його підписання. ^ Крім того, після смерті [PERSON], спадщину, безпосередньо земельну ділянку прийняв позивач [PERSON], що підтверджується свідоцтвом на право на спадщину від 13.06.2008 року, та отримав Держакт на право власності на земельну ділянку від 15.09.2008 року (серія ЯЖ №430197). На підставі Акту від 04.07.2009 р. були відновлені в натурі межа земельної ділянки. Позивач [PERSON] неодноразово звертався, як у 2008 році так і у 2009 р. до підприємства з вимогою передачі йому земельної ділянки, яку він набув у спадщину після смерті батька, про що йому були надані відповіді (підтверджується відповідними листами від 12.09.2008 р. №271; 20.03.2009 р. №80; 22.04.2009 р. №137; 01.07.2009 р. №216) зміст яких, складався у тому, що підприємство не заперечували проти передачі землі після уборки вражаю або укладання з підприємством відповідного договору оренди. Крім того, позивач звертався до прокуратури Володарського району за захистом своїх прав, йому була надана відповідь та запропоновано звернутися до суду (лист від 17.04.2009 р. №31-09). Суд також вважає встановленим, що на підставі висновку судово-почеркознавчої експертизи №203 від 26.04.2010 року, яку суд оцінює у своїй сукупності разом з іншими доказами, що підпис в графі Орендодавця на Договорі оренди землі від 01.07.2007 року та в Акті приймання-передачі земельної ділянки (без дати) належить не [PERSON] Враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин, що виникли між сторонами, необхідно застосувати норми Цивільного Кодексу України від 2004 р. (далі ЦК України), які регулюють правовідносини у сфері правочинів, договірних відносин оренди землі, їх недійсності. Недійсність даного Договору оренди землі оспорюється позивачем. Відповідно ст..792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов*язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Відповідно до ст.,93 Земельного Кодексу України, встановлено, що відносини, повязані з орендою землі, регулюються законом. Відповідно до ст.,1 Закону України «Про оренду землі» - оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою. Ст.13 цього ж Закону встановлюється, що договір оренди землі-це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Передача обєкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі. (ст..17 ЗУ Про оренду землі). Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. (ст..18 цього Закону). Відповідно до загальних положень про правочини ЦК України (далі ЦКУ)- правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних право та обовязків, (ст.202 ЦКУ). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, вчинений у певній формі (ст.203 ЦКУ). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо дін підписаний сторонами (ст..207 ч.2 ЦК України). Виходячи з правового змісту зазначених вимог цивільного законодавства правочин є правомірною вольовою погодженою дією осіб, які мають необхідний рбсяг цивільної дієздатності, яка закріплена у певній формі (даному випадку відповідно до законодавства у письмовій формі, який повинен був підписаний сторонами (орендарем та орендодавцем, що вказує на їх волевиявлення) підлягає обовязковій державній реєстрації та направлених на реальне настання правових наслідків. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч.І-З, 5, 5 ст.203 ЦКУ (ст.215 ЦК України). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю (ст.216 ЦК України). Стосовно укладання та підписання самого Договору оренди землі, то як було встановлено у судовому засіданні і суд вважає доведеним, що сам Договір оренди землі від 01.07.2007 року не був підписаний орендодавцем [PERSON], що суперечить вимогам ст..203 ЦК України, т.б. при укладанні відповідного Договору оренди землі, зміст самого правочину (договору) не повинен був суперечити нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, що регулює дані договірні правовідносини (щодо його підписання), не повинен був порушений принцип свободи договору, волевиявлення орендодавця щодо цього, хоча сторона відповідача у супереч вимогам законодавства, щодо укладання такого договору з [PERSON], прийняла у своє володіння та користування земельну ділянку, як на підставі Договору оренди землі та ^/ла проведена державна реєстраціє Договору. Відповідно до умов п.20 Договору оренди землі від 01.09.2007 року встановлено, що передача земельної ділянки орендарю здійснюється у тижневий строк після державної реєстрації цього Договору за актом її приймання-передачі. Т.б. суд приходить до висновку, що відповідно до вимог законодавства (ст..17 ЗУ «Про оренду землі»), передача земельної ділянки за Актом приймання- передачі повинна була здійснена у визначений строк, вказаний у п.20 Договору. А як встановлено було у судовому засіданні, то [PERSON], як орендодавець не міг фізично передати свою земельну ділянку по Акту приймання-передачі після реєстрації Договору оренди, у звязку зі смертю. Що доводить та підтверджує, і це підтверджено і сам висновком експертизи, що він такий акт не підписував. На підставі викладеного, розглянувши позов в межах заявлених вимог, оцінюючи докази, які суд вважає достатніми для вирішення справи по суті, за своїм внутрішнім переконанням, у їх взаємному звязку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що в даному випадку, відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину не заявлялася, в звязку з чим суд самостійно не застосовує наслідки передбачені ст..216 ЦК України, тому як на думку суду, самостійне застосування судом таких наслідків, може вплинути у майбутньому на права та обовязки сторін по справі, які можуть вирішити це питання між собою самостійно.

Outcome: approved