Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-11 00:00:00

22.06.2009р. позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом про розірвання шлюбу. Позивач у позовній заяві в обґрунтування вимог посилався на те, що вони з відповідачкою зареєстрували шлюб 29.07.2006року у Жовтневому відділі РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку Катерину, 15.08.2002р. народження. Шлюбні відносини з відповідачкою припинилися з 25.05.2009р., коли відповідачка переїхала жити до батьків. Причиною припинення шлюбних відносин стали відсутність в родині взаєморозуміння з питань ведення господарства, виховання дитини, втрата почуття любові та поваги, через що виникали конфлікти. Сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету. Позивач вважає, що родина розпалася остаточно і не може бути відновлена. Строк на примирення, наданий судом, позитивних результатів не приніс. Просив шлюб розірвати та винести рішення в судовому засіданні за його відсутності, про що надав суду відповідну заяву. Відповідачка в судове засідання не зявилась, про дату та час слухання справи була повідомлена належним чином, про що в матеріалах справи є поштове повідомлення, про причини неявки суд не сповістила. 25.03.2010р. відповідачкою було надано заяву, згідно якої заперечувала проти розірвання шлюбу, оскільки вважала що примирення з позивачем майже відбулося. Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 169 ЦПК України ухвалити рішення в судовому засіданні за відсутності сторін, а з урахуванням того, що відповідачкою надано заяви від 14.09.2009р. та 25.03.2010р., в яких вона висловила своє ставлення до позову, не визнавши його, суд вважає за можливе винести рішення на загальних підставах, встановлених ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що спільне життя сторін не склалося через відсутність в родині взаєморозуміння з питань ведення господарства, виховання дитини, втрату почуття любові та поваги, через що виникали конфлікти. Сторони проживають окремо, мають роздільний бюджет, спільне господарство не ведуть, не підтримують подружніх відносин з 25.05.2009р. Строк на примирення, наданий судом 22.09.2009р. тривалістю 6 місяців позитивних результатів не приніс. Відповідно до ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України, при розгляді справи про розірвання шлюбу, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Заперечення відповідачки щодо незгоди з позовними вимогами суд приймає до уваги, проте оцінює критично, оскільки сторонам по справі надавався строк на примирення шість місяців, проте будь-яких дій щодо збереження родини відповідачкою не було вчинено, оскільки позивач від позовних вимог не відмовився. З огляду на вищевикладене і приймаючи до уваги те, що шлюбні відносини між сторонами по даній справі припинені близько року тому і з цього часу більше не відновлювалися, позивач від позову не відмовився, а відповідачка, хоча й заперечувала проти розірвання шлюбу, проте протягом наданого судом строку на примирення будь-яких дій щодо збереження родини не вчиняла, про що свідчить небажання позивача відмовлятися від позовних вимог, суд дійшов висновку про те, що родина сторін розпалася остаточно, відновлення бути не може, і шлюб підлягає розірванню. На підставі викладеного,

Outcome: approved