Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-26 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що він належить до потерпілих від аварії на Чорнобильській АЕС - інвалідів З групи та відповідно до чинного законодавства має право на одержання щорічної допомоги на оздоровлення, яка виплачується органами соціального захисту населення щорічно в розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат. За 2007-2009 роки Управлінням праці та соціального захисту населення йому призначена та виплачена допомога на оздоровлення в розмірі значно нижчому ніж передбачено Законом України „ Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи . Посилаючись на те, що дії відповідача порушують його конституційні права і свободи, позбавляє законного права на отримання перерахованої грошової допомоги, просить визнати дії відповідача незаконними, зобовязати відповідача здійснити перерахунок щорічної допомоги на оздоровлення та здійснити доплату недоплачених 6152 грн.; зобовязати відповідача на майбутнє призначити допомоги на оздоровлення в розмірах визначених ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» Сторони в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені. Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутністю. Дослідивши в судовому засіданні докази надані сторонами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Позивач перебуває на обліку в Управління Пенсійного Фонду України в Зарічному районі м. Суми, управлінні праці та соціального захисту населення Сумської міської ради, є потерпілим від Чорнобильської катастрофи І категорії - інвалідом З групи, постійно проживає в м. Суми, що підтверджується копіями паспорту, посвідчень та довідкою Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України. Відповідно до ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали від Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року щорічна допомога на оздоровлення виплачується особам - інвалідам З групи , які постраждали від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в розмірі 4 мінімальних заробітних плат. В той же час, у період 2007-2009 років позивачеві вказана допомога була сплачена в розмірі 90 грн. на рік, що значно менше ніж визначено вказаним законом. Статті Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік» від 19 грудня 2006 року та «Про державний бюджет на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо внесення змін до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали від Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року, якими зупинено виплати допомоги у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати, є неконституційними. Рішеннями Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року та від 22 травня 2008 року визнано такими, що не відповідає Конституції України, зупинення дії ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали від Чорнобильської катастрофи». Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали від Чорнобильської катастрофи» визначено, що виплати мають проводитись в кратному розмірі від мінімальної заробітної плати в Україні. Кабінету Міністрів України надано право проводити лише роз'яснення порядку застосування цього закону та підвищувати розміри доплат пенсій і компенсацій, передбачених цим законом відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати, але не зменшувати їх та встановлювати у твердій сумі, що не відповідає закону . Виходячи із засад пріоритету законів над підзаконними нормативними актами при вирішенні даного спору, суд дійшов висновку, що при визначенні розміру щорічної допомоги на оздоровлення позивачеві застосуванню підлягає ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з якої вбачається, що при визначенні розмірів виплат, за основу їх нарахування береться мінімальна заробітна плата, а не Постанови Кабінету Міністрів України, які істотно звужують обсяг встановлених законом прав позивача. Крім того, органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобовязань, які встановлені ст. 46 Конституції України та Законом України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щодо визначення розмірів та виплати грошової допомоги. Що стосується позовних вимог позивача в частині зобовязання відповідача виплачувати одноразову допомогу на оздоровлення в подальшому, то суд вважає, що вони не підлягають задоволенню, так як суди не справі вирішувати спори на майбутній час. Суд вважає, що позивачем не пропущений строк для звернення до суду, так як відповідно до вимог ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя, а ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачає виплату щорічної допомоги на оздоровлення, які є компенсацією саме за шкоду, заподіяну здоровю особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. В іншій частині позову слід відмовити з наведених вище підстав. Крім того, з відповідача на користь позивача слід стягнути 37 грн. судових витрат, відповідно до задоволеної частини позовних вимог На підставі ст. 19 Конституції України, ст. 48 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та

Outcome: partial