Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-18 00:00:00

У квітні 2010 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, інвалідом 2 групи. Відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» ( далі Закон №796-ХІІ ) за період з 2005 по 2008р., на той час як інваліду 3 групи, їй слід було виплачувати допомогу в розмірі 4 мінімальних заробітних плат, а з 11.03.2008р., як інваліду 2 групи 5 мінімальних заробітних плат. Але в період з 2005 по 2009р. виплати здійснювалися всупереч вказаної норми Закону і не виплачена різниця складає 9\~478, 50 грн. Крім того, ст. 48 цього Закону передбачено, що одноразова компенсація особам, які стали інвалідами виплачується: інвалідам 2 групи 45 мінімальних заробітних плат, інвалідам 3 групи 30 мінімальних заробітних плат. Їй була здійснена виплата як інваліду 3 групи, а 11.03.2010р. призначена доплата різниці між сумами виплат 2 та 3 груп інвалідності всупереч вказаної норми. У звязку з наведеним позивач просить визнати протиправною відмову відповідачів в здійсненні перерахунку допомоги на оздоровлення та компенсації за інвалідність, зобовязати відповідачів здійснити перерахунок допомоги на оздоровлення за період з 2005 по 2009 роки та компенсації за інвалідність в розмірі 30 мінімальних заробітних плат. Відповідач-1 надав заперечення на позов, в якому просить суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів зазначив, що він не є розпорядником коштів, а тому не може виходити за межі асигнувань, що передбачені кошторисами. Просить застосувати до вимог позивача про стягнення виплат за період з 2005 по 2008р. строк позовної давності. Також зазначив, що виплати позивачу здійснювалися на підставі ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та постанов КМУ від 26.07.1996р. № 836, 12.07.2005р. № 562 та від 20.04.2007р. № 649. За 2005 та 2006 рр. позивач не має права на стягнення виплат, оскільки вищевказана норма Закону була призупинена. Виплати за 2007р. були здійснені до 09.07.2007р., а за 2008р. до 22.05.2008р. в межах діючого на той час законодавства. Аналогічні заперечення направив відповідач-2 додавши, що різниця у компенсаціях при встановленні позивачу інвалідності вищої групи була виплачена відповідно до ст. 48 Закону № 796-ХІІ та постанови Кабінету Міністрів України № 836 від 26.07.1996р. Стосовно виплат за 2009р., то ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет на 2009 рік» надано право Кабінету Міністрів України встановлювати розміри виплат, що залежать від мінімальної заробітної плати. В судовому засіданні позивач наполягає на задоволенні позову з підстав викладених у позовній заяві, при цьому зазначила, що просить зобовязати відповідача здійснити перерахунок виплат на оздоровлення за 2005-2009р. відповідно до ст. 48 Закону №796-ХІІ та виплатити різницю одноразової компенсації за інвалідність між 3 та 2 групою в розмірі 30 мінімальних заробітних плат також відповідно до вказаної норми. Відповідачі про час та місце слухання справи були повідомлені своєчасно та належним чином, направили до суду заяви про розгляд справи без їх участі. В звязку з наведеним суд вирішив можливим розглянути справу у відсутність відповідачів. Суд, заслухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, прийшов до наступного висновку. Судом установлено, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії і з 1992р. її визнано інвалідом 3 групи ( а.с. 12, 16 ). 11.03.2008р. їй встановлено 2 групу інвалідності ( а.с. 11,13 ). З повідомлення відповідачів вбачається, що позивачу, як інваліду 3 групи було виплачено щорічну допомогу на оздоровлення у квітні 2005р. 21, 50 грн., у червні 2006р. 90 грн., у квітні 2007р. 90 грн., у лютому 2008р. 90 грн., і як інваліду 2 групи у лютому 2009р. 120 грн. Також у березні 2010 призначено до виплати різницю в сумах одноразової компенсації між сумами, визначеними для 3 та 2 груп в розмірі 94, 80 грн. ( а.с. 5,-6, 49 ). Відповідно до ч. 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щорічна допомога на оздоровлення виплачується в таких розмірах: інвалідам I і II групи - п'ять мінімальних заробітних плат, 111 групи чотири мінімальних заробітних плат. Розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати. Положеннями цього Закону визначено основні засади щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я, оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 50 Конституції України, кожен має право на безпечне для життя і здоров'я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди. Щодо вимоги позивача про правомірність здійснених виплат за 2005 рік у вищевказаному розмірі суд вважає слід зазначити наступне. З матеріалів справи вбачається, що виплата позивачу допомоги на оздоровлення у 2005 році здійснювалася на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 836 від 26.07.1996р. Разом з тим, Кабінет Міністрів України не уповноважений Законом України №796-XII зменшувати встановлені останнім конкретні розміри доплат, пенсій і компенсацій, зокрема, допомоги на оздоровлення. Навпаки, у ч.1 ст. 67 зазначеного Закону встановлено, що ці розміри підвищуються Кабінетом Міністрів України відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати, а встановлений ще в 1996 році Постановою КМУ №836 розмір щорічної допомоги на оздоровлення протягом тривалих років не змінювався, а тому - не відповідає розміру, встановленому іншими законами України. Оскільки в наступному будь-яких рішень із цих питань Верховною Радою України та Кабінетом Міністрів України не приймалось, то виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами при вирішенні даного спору, застосуванню підлягала саме ст. 48 Закону України №796, а не Постанова КМУ №836. Крім того, пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, і тому, враховуючи ч. 3 ст. 22 Конституції України, звуження підзаконним актом змісту та обсягу права, наданого Законом України №796-XII, є безпідставним. Таким чином, дії відповідачів щодо нарахування та здійснення позивачу виплат за 2005 рік років є неправомірними. Разом з тим, відповідачі заявили до застосування вимог позивача строк позовної давності, а оскільки за змістом ст. 257 ЦК України загальна позовна давність складає 3 роки, а позивач звернувся з вимогою до суду про перерахунок пенсії у квітні 2010 році, а тому суд вважає,що до вимог позивача в цій частині слід застосувати строк позовної давності і в задоволенні позову відмовити у звязку з його пропуском. Що ж стосується дій відповідачів у 2006 році та стягнення позивачем допомоги на оздоровлення за 2006 рік, суд зазначає, що дія абзаців 2 та 3 ч. 4 ст. 48 Закону України №796-XII була зупинена в частині виплати компенсації і допомоги у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати на 2006 рік згідно із п. 37 ст. 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» №3235-IV (3235-15) від 20 грудня 2005 року, який не визнаний неконституційним Конституційним Судом України до теперішнього часу, а тому не можна стверджувати, що дії відповідачів в цій частині були неправомірними. Виплата позивачу здійснювалися на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 562 від 12.07.2005р. відповідно до діючого на той час законодавства. Таким чином, вимоги позивача про стягнення допомоги за вказаний період задоволенню не підлягають. Що стосується позовних вимог про виплату допомоги на оздоровлення за 2007-2008 роки, суд вважає, що дані позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Як убачається з матеріалів справи щорічна грошова одноразова допомога на оздоровлення за 2007-2008 роки отримана позивачем у розмірі, визначеному Постановою КМ України від 12.07.2005 року № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідно у квітні 2007 р. та лютому 2008р. Законом України «Про державний бюджет на 2007 рік» дію частини четвертої статті 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в частині виплати компенсацій і допомог у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати на відповідні роки було зупинено, а підпунктом 11 пункту 28 розділу II Закону України від 28.12.2007 р. N 107-VI, «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» статтю 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» викладено в новій редакції, відповідно до якої одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, щорічна допомога на оздоровлення виплачується в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України Разом з тим, рішеннями Конституційного Суду України від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 положення Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік», якими зупинено дію абзацу четвертого частини четвертої ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. N 10-рп/2008 підпункт 11 пункту 28 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким викладено в новій редакції текст статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», визнано Конституційним Судом України такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Таким чином, враховуючи те, що виплати позивачу допомоги на оздоровлення у 2007 та 2008 роках були здійснені у відповідності до діючого на той час законодавства, тобто до набрання чинності рішень Конституційного суду України від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 та від 22.05.2008 р. № 10-рп/2008, а тому вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають. Стосовно виплати допомоги на оздоровлення у 2009 році суд вважає слід зазначити наступне. З матеріалів справи вбачається, що щорічна грошова одноразова допомога на оздоровлення за 2009 рік, позивачу, як інваліду 2 групи, виплачена в розмірі 120 грн. на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 року № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» Разом з тим, відповідно до ст. 48 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи щорічна допомога на оздоровлення виплачується інвалідам II групи в розмірі пяти мінімальних заробітних плат. Вказана норма у 2009 році не зупинялася. Отже \~за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, \~при визначенні розміру додаткової пенсії, щорічної допомоги на оздоровлення \~позивачеві, підлягає застосуванню норма \~Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" при розрахунку якої слід застосовувати розмір мінімальної заробітної плати, встановлений в ст. 55 Законі України «Про Державний бюджет України на 2009 рік», який з 01.01.2009р. складає 605 грн. Крім цього, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини і не приймає доводи відповідачів про відсутність фінансування та проведення виплат в межах кошторису. Так, у справі „Кечко проти України Європейський Суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань. Таким чином, суд вважає, що позивачу щорічна допомога на оздоровлення у 2009 році повинна була виплачуватися в розмірі, передбаченому ст.48 Закону, і відмова відповідачів у здійсненні перерахунку та виплати позивачу допомоги в такому розмірі є неправомірною. Щодо доводів позивача про виплату різниці в компенсаціях між 3 та 2 групою інвалідності в розмірі 30 мінімальних заробітних плат суд зазначає, що вони підлягають частковому задоволенню. Відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», постраждалим внаслідок аварії \~на ЧАЕС 1 категорії, виплачується одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою в таких розмірах: інвалідам 111 групи 30 мінімальних заробітних плат, інвалідам II групи - 45 мінімальних заробітних плат. Виплата здійснюється з мінімальної заробітної плати, яка склалася на момент встановлення інвалідності чи втрати годувальника. Різниця в компенсації між 2 та 3 групами інвалідності позивачу призначено в розмірі 94, 80 грн. на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 836 від 26.07.1996р., що видно із заперечень відповідача -2. Разом з тим, виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, для визначення розміру виплати вказаної різниці застосуванню підлягає саме Закон №796-ХІІ, а тому враховуючи те, що різниця в компенсаціях між 2 та 3 групою інвалідності складає 15 мінімальних заробітних плат ( 45 -30 ), а тому суд вважає, що виплата позивачу повинна бути здійснена саме у такому розмірі, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, яка діяла на момент встановлення інвалідності ( 11.03.2008р. ) у відповідності до статті 59 Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України", з урахуванням раніше здійснених виплат. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки позов задоволено частково з відповідачів на користь позивача, в рівних частках, підлягають стягненню витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі по 15 грн., та на користь держави, в рівних частках, судовий збір в розмірі по 6, 38 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved