Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-30 00:00:00

Позивач [PERSON] акціонерне товариство «ВТБ Банк» в особі Харківської філії відкритого акціонерного товариства ВТБ Банк звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми заборгованості за кредитним договором від 24 квітня 2008 року у розмірі 299 856 грн., суми сплаченого судового збору у розмірі 1700 грн. та суми сплачених витрат на інформаційно-технічне забезпечення у розмірі ЗО грн. Позивач в обґрунтування своїх вимог за позовом зазначив, що 24 квітня 2008 року між акціонерним банком ВАТ «ВТБ Банк» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 85Ф-АК-400, згідно з яким відповідачу був наданий кредит у розмірі 34 600 доларів США строком на 7 років до 24 квітня 2015 року та сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12 % річних та зобовязанням щомісячно, у встановлений договором строк, здійснювати повернення частини кредиту, сплачувати нараховані відсотки за користування кредитом. Посилається на те, що свої зобовязання за кредитним договором позивач виконав у повному обсязі, кредитні кошти у розмірі 34 600 доларів США були видані відповідачу 24 квітня 2008 року. Починаючи з грудня 2008 року відповідачем систематично не виконуються зобовязання по поверненню належних до сплати частин кредиту та відсотків за його використання. Станом на 3 серпня 2009 року заборгованість відповідача перед позивачем складає 299 856 грн. 72 коп., яка складається з строкової заборгованості за кредитом у розмірі 28421 дол.50 центів США, що за курсом НБУ становить 218819 грн. 97 коп., простроченої заборгованість за кредитом у розмірі 3707 доларів 10 центів США, що за курсом НБУ становить 28541 грн. 33 коп., пені за прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 17838 грн. 33 коп., простроченої заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 117 доларів США 81 цент, що за курсом НБУ становить 907 грн. 03 коп., простроченої заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 2756 доларів 48 центів США, що за курсом НБУ становить 21222 грн. 42 коп., пені за прострочену заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 12527 грн. 64 коп. Відповідач [PERSON] звернувся з зустрічною позовною заявою до Відкритого акціонерного товариства ВТБ Банк в особі Харківської філії відкритого акціонерного товариства ВТБ Банк про визнання кредитного договору від 24 квітня 2008 року недійсним. Відповідач в обґрунтування своїх вимог за позовом зазначив, що 24 квітня 2008 року між сторонами укладено кредитний договір № 85Ф-АК-400. Вважає, що зміст укладеного кредитного договору суперечить положенням цивільного законодавства України, яке передбачає, що зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте умовами п. 4.1 кредитного договору визначено, що відповідач зобовязаний повернути кредит та сплатити проценти за користуванню кредитом у валюті кредиту у розмірі та порядку встановленому кредитним договором, а саме у розмірі 411,90 доларів США. Посилається на те, що недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України має наслідки визнання правочину недійсним. Просить суд визнати кредитний договір №85Ф-АК-400 від 24 квітня 2008 року, укладений між сторонами, недійсним. Присутня у судовому засіданні представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, підтримала позовні вимоги Відкритого акціонерного товариства «ВТБ Банк» та просила їх задовольнити, у задоволенні зустрічної позовної заяви просила відмовити, посилаючи на її безпідставність та необґрунтованість, оскільки відповідачем не надано доказів порушень ВАТ «ВТБ Банк» ст. 203 ЦК України, відтак підстави для визнання правочину недійсним відсутні. Представник відповідача [PERSON], присутній у судовому засіданні, проти позову ВАТ «ВТБ Банк» заперечував та просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що 14 серпня 2009 року нотаріусом вчинено виконавчий напис N° 2185, яким запропоновано звернути стягнення на автомобіль відповідача та за рахунок коштів, отриманих від його реалізації, задовольни вимоги ВАТ «ВТБ Банк», таким чином, зважає, що цивільне право позивача захищено шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису. Зустрічний позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити, вказував на недійсність кредитного договору, оскільки повернення кредиту та плата за користування ним здійснювалось у іноземній валюті, що на його думку, суперечить вимогам цивільного законодавства. Суд, вислухав пояснення сторін, дослідивши докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги ВАТ «ВТБ Банк» такими, що підлягають задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено що між [PERSON] акціонерним товариством «ВТБ Банк» в особі Харківської філії відкритого акціонерного товариства ВТБ Банк та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 85Ф-АК-400 від 24 квітня 2008 року, за яким ВАТ «ВТБ Банк» надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 34 600 доларів США на купівлю автомобіля «Mitsubishi Galant» строком до 24 квітня 2015 року, з умовою зобовязання використання кредиту на передбачені в кредитному договорі цілі, повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 12 % річних та виконати зобовязання в порядку і в строк, передбачені кредитним договором. В забезпечення виконання зобовязань, щодо погашення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій, збитків та будь-яких інших платежів, розмір, термін та умови сплати і повернення яких встановлюється кредитним договором, між [PERSON] акціонерним товариством «ВТБ Банк» та відповідачем [PERSON] укладено договір застави № 85Ф-АК-400М від 24 квітня 2008 року, відповідно до якого ВАТ «ВТБ Банк» у разі невиконання відповідачем зобовязань за кредитним договором має право дострокове стягнути суму кредиту та звернути стягнення на предмет застави. Відповідно до п. 4.1 кредитного договору, [PERSON] зобовязаний повернути ВАТ «ВТБ Банк» отриманий кредит та сплатити банку проценти за користування кредитом у валюті кредиту до 24 квітня 2015 року у розмірі та порядку встановленому п.8.1, 8.2, 8.3 кредитного договору. Згідно з п.4.4 кредитного договору, [PERSON] зобовязаний повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти, не залежно від настання строку виконання зобовязань у випадку порушення ним своїх зобовязань за кредитним договором, в тому числі несплати процентів за користування кредитом. Як вбачається з п.п. 8.1, 8.2, 8.3, 8.5 кредитного договору, сплата банку процентів за користування кредитом в розмірі, встановленому п.1.1 кредитного договору, здійснюється щомісячно, починаючи з травня 2008 року, погашення кредиту здійснюється щомісячно рівними частинами у розмірі 411 доларів 90 центів США, починаючи з травня 2008 року, погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюється позичальником в період з 21 по 28 число кожного місяця згідно графіку повернення кредиту і сплати процентів. При несплаті процентів або частини кредиту в період зазначений кредитним договором вони вважаються простроченими та наступного робочого дня після встановленої дати погашення кредитної заборгованості виносяться на рахунки простроченої заборгованості. У випадку прострочення виконання позичальником своїх зобовязань щодо повернення кредиту та сплати процентів, а також комісії позичальник сплачує неустойку у вигляді пені в розмірі 0,5 % в день від суми невиконаних зобовязань. Вказана неустойка розраховується по дату повного виконання своїх зобовязань по погашенню заборгованості (п. 9.1 кредитного договору). Відповідачем [PERSON] належним чином не виконані зобовязання та станом на 03.08.2009 року заборгованість за кредитним договором, відповідно розрахунку позивача, що не спростовується відповідачем, становить 299 856 грн. 72 коп., яка складається з: строкової заборгованості за кредитом у розмірі 28421 дол.50 центів США, що за курсом НБУ становить 218819 грн. 97 коп., простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 3707 доларів 10 центів США, що за курсом НБУ становить 28541 грн. 33 коп., пені за прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 17838 грн. 33 коп., простроченої заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 117 доларів США 81 цент, що за курсом НБУ становить 907 грн. 03 коп., простроченої заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 2756 доларів 48 центів США, що за курсом НБУ становить 21222 грн. 42 коп., пені за прострочену заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 12527 грн. 64 коп. Згідно даних офіційного курсу НБУ станом на 31 травня 2010 року Національним банком України встановлений наступний курс гривні до долара США - за 100 доларів США-792,51 грн. Таким чином, станом на 31 травня 2010 року заборгованість відповідача за кредитним договором складає 307 767,37 грн. (35002, 89 доларів США х 7,9251 грн.) + 17838,33 грн. + 12527,64 грн.). Приймаючи до уваги, що відповідно до розрахунку позивача заборгованість за кредитним договором складає 299 856, 72 грн., у відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України цивільна справа розглядається в межах заявлених вимог. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Суду не надано належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення від відповідальності за порушення зобовязання, відповідно до ст. 617 ЦК України. Приймаючи до уваги викладене, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги ВАТ «ВТБ Банк» та стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 85Ф-АК-400 від 24 квітня 2008 р. у розмірі 299 856 грн. 64 коп. Що ж стосується зустрічного позову [PERSON] про визнання кредитного договору від 24 квітня 2008 року недійсним згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, внаслідок недодержання сторонами при укладанні вищевказаного правочину вимог, встановлених частинами 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України, суд вважає його таким, що не підлягає задоволенню. Відповідач посилається на те, що зміст укладеного кредитного договору суперечить положенням цивільного законодавства України, яке передбачає, що зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте умовами п. 4.1 кредитного договору визначено, що відповідач зобовязаний повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у валюті кредиту у розмірі та порядку встановленому кредитним договором, а саме у розмірі 411,90 доларів США. Так, дійсно ч 1 ст. 524 ЦК України визначено, що зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривня. В той же час, існує спеціальна норма ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якою визначено, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України. Можливість виконання сторонами грошових зобовязань в іноземній передбачена також ч. 3 ст. 533 ЦК України, якою встановлено, по використанні іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Операції з кредитування в іноземній валюті здійснюються у відповідності до ст. 1054 ЦК України та норм Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 року. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 року, банки на підставі банківської ліцензії мають право на розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Як вбачається зі ст. 2 даного Закону, терміном «кошти» визначено, як гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Відповідно ч. 1 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» розміщення банком залучених коштів від свого імені, на власний ризик, власних умовах є кредитною операцією. Статтею 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» встановлено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій, що видаються Національним банком України. Так, позивач ВАТ «ВТБ Банк» має дозвіл № 79-1 зареєстрований НБУ 11 листопада 1992 року за № 128 та банківську ліцензію за № 79 видну НБУ 20 квітня 2007 року на право здійснення операцій, визначених п.п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність». Щодо посилання представника відповідача про необхідності наявності у позивача індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України, то згідно з вимогами пункту «г» ч.4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року, порядок і терміни видачі ліцензій, перелік документів, необхідних для одержання ліцензій, а також підстави для відмови у видачі ліцензій визначаються Національним банком України (ч. 6 ст. 5 Декрету). Відповідно до п.1.5. Положення «Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», затвердженого постановою правління Національного банку України від 14.10.2004 №483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без отримання індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Таким чином, суд вважає, що надання ВАТ «ВТБ Банк» кредиту в іноземній валюті, його повернення та сплата відповідачем процентів та інших платежів за таким кредитом в іноземній валюті та одержання їх позивачем не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України. Посилання відповідача та його представника на невідповідність кредитного договору вимогам ст. ст. 203, 524 ЦК України на знайшло свого підтвердження, у звязку з чим підстави вважати кредитний договір № 85Ф-АК-400 недійсним відповідно до ст. 215 ЦК України відсутні. Разом з тим, не знайшли законодавчого підтвердження доводи відповідача про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог ВАТ «ВТБ Банк» у звязку з наявністю виконавчого напису нотаріуса за договором застави транспортного засобу, яким забезпечено виконання ним кредитного договору, як на обставину, що перешкоджає задоволенню законних вимог ВАТ «ВТБ Банк». Як вбачається з виконавчого напису від 14 серпня 2009 року № 2185 приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу [PERSON]JI. запропоновано звернути стягнення на автомобіль [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON] та переданий у заставу ВАТ «ВТБ Банк». За рахунок коштів, отриманих від реалізації автомобіля запропоновано задовольнити вимоги ВАТ «ВТБ Банк» у розмірі 301 782 грн. 57 коп. Згідно ч.2 ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18 листопада 2003 року використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права обтяжувана звернутися до суду. Відповідно довідки з Фрунзенського ВДВС Харківського міського управління юстиції від 30.04.2010 року, що підтверджено представником відповідача у судовому засіданні, у Фрунзенському ВДВС ХМУЮ на примусовому виконанні знаходиться виконавчий напис № 2185, виданий приватним нотаріусом [PERSON], однак даний напис не виконано, у звязку з розшуком автомобіля. Так, приймаючи до уваги, що на теперішній час зобовязання за кредитним договором не виконанні, таким чином, суд не вбачає підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ВАТ «ВТБ Банк» у звязку з наведеними вище обставинами. Згідно платіжного доручення № 4384 від 13.08.2009 року позивачем при предявленні позову до суду був сплачений судовий збір у розмірі 1700 грн.. Згідно платіжного доручення № 4385 від 13.08.2009 року позивачем були сплачені витрати на інформаційно-технічне забезпечення у розмірі 30 грн. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, а саме з відповідача на користь позивача сплачуються витрати по оплаті судового збору та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2005 року № 1258. На основі викладеного,

Outcome: approved