Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-18 00:00:00

04 листопада 2009 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним. Позивач у позовній заяві, в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 25 жовтня 2005 року між ним та відповідачем [PERSON] акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» був укладений кредитний договір № ZPVLGK00000543 за умовами якого, відповідач надав позивачу кредит у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 12320,00 дол. США на наступні цілі: 11200,00 - покупка житлової квартири; 1120,00 дол. США на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом процентів в розмірі 1,33% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту і комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі суми 0,16% в місяць від суми виданого кредиту. Відповідно до умов кредитного договору, позичальник зобовязаний сплачувати в іноземній валюті щомісячний платіж у сумі 206,80 дол. США у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Однак позивач вважає, що укладений між ним та відповідачем кредитний договір був недійсним, оскільки умови кредитного договору є несправедливими і такими , що, суперечать вимогам чинного законодавства, а тому позивач просив суд визнати недійсними кредитний договір ZPVLGK00000543 від 25 жовтня 2005 року (а. с. ). У судовому засіданні позивач змінив предмет позову, та надав позовну заяву в новій редакції, в якій просить визнати згаданий вище кредитний договір удаваним правочином та застосувати до нього правила, що застосовуються до кредитних договорів, валютою яких є національна валюта України. У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Позивач вказав, що насправді кредитний договір був удаваним та був вчинений з метою приховання іншого правочину, який сторони вчинили в дійсності, а саме надання їй кредиту в національній валюті України. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про день та годину розгляду справи у судовому засіданні повідомлявся належним чином, тому суд відповідно до ч. 1, 2 ст. 224 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи. Суд дійшов висновку, що в матеріалах справи достатньо доказів для ухвалення по справі заочного рішення, тому на підставі ст. 169 ч. 4 ЦПК України вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача за правилами постановлення заочного рішення. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 25 жовтня 2005 року позивач уклав з відповідачем [PERSON] акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» був укладений кредитний договір № ZPVLGK00000543, що підтверджується копією договору. Згідно цього договору позивач отримав кредит у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 12320,00 дол. США на наступні цілі: 11200,00 - покупка житлової квартири; 1120,00 дол. США на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом процентів в розмірі 1,33% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту і комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі суми 0,16% в місяць від суми виданого кредиту. Відповідно до умов кредитного договору, позичальник зобовязаний сплачувати в іноземній валюті щомісячний платіж у сумі 206,80 дол. США у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Кредитний договір передбачає, що кредит видається позивачу в іноземній валюті доларах США, та розрахунки між ним та відповідачем банком - мають здійснюватися в тій самій валюті. Гроші в іноземній валюті були видані позивачу для придбання нерухомого майна, тобто для розрахунків цими грошима в іноземній валюті на території України. Ст.3 Декрету КМУ „Про систему валютного регулювання та валютного контролю № 15-93 від 1993р. (надалі „Декрет) передбачає, що національна валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України. Відповідач, як агент валютного контролю, не мав права, згідно п. 2 ст. 13 Декрету, надавати позивачці кредит в іноземній валюті для здійснення згаданої вище операції. Тому суд, вважає доведеним та обґрунтованим твердження позивача про те, що спірний договір, в його теперішньому вигляді, явно суперечить чинному законодавству України. Частиной 1, п.1.1.1 спірного кредитного договору, якою передбачена мета кредитування, є невідємною, важливою частиною цього договору. Отже, умовами спірного кредитного договору була передбачена єдина фінансова операція, яку мав здійснити позивач: отримати через банківську установу відповідача іноземну валюту та розрахуватися нею на території України з резидентом України. Це свідчить про те, що договір, в його теперішньому вигляді, укладений з метою порушення валютного законодавства. Тому відповідач, як сторона договору, знаючи про це, ще на стадії переговорів про укладання такого договору мав здійснити свої обовязки агента валютного контролю та відмовитися від його укладання. Більше того, як агент валютного контролю він мав би попередити позивача про незаконність вказаних вище дій з іноземною валютою для запобігання їх в майбутньому. Натомість відповідач, підписав незаконний договір, та видав позивачу кредитні гроші в іноземній валюті, провокуючи його на порушення підпункту „г пункту 4 ст. 5 Декрету. Як вже йшлося вище, з кредитного договору вбачається, що кредитні кошти мали бути використані позивачем для придбання нерухомого майна, тобто для розрахунку з резидентом України (частина 1.,п.1.1. договору). 3гідно ст. 3 Декрету КМУ „Про систему валютного регулювання та валютного контролю № 15-93 від 1993р., національна валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України. Отже, видаючи кредит [PERSON]для придбання нерухомого майна, відповідач усвідомлював, що він бере на себе зобовязання задовольнити його потребу саме в Національній валюті України гривні. Це підтверджується тим, що договір купівлі продажу квартири був укладений позивачем [PERSON] з продавцем в гривні, що було відомо відповідачу та що він схвалював, бо саме цю квартиру - придбану позивачем у резидента України - він отримав в іпотеку в забезпечення зобовязання за спірним кредитним договором, та іпотечний договір був укладений в той самий день, що і кредитний договір 25 жовтня 2005 року. Тобто, відповідач заздалегідь усвідомлював неминучість здійснення позивачем конвертації отриманої ним валюти в гривню: „Отримавши кредит, Позивач, для того, щоб зі свого боку не порушити вимоги валютного законодавства, повинен був у будь якому разі конвертувати отриману готівку у доларах США в національну грошову одиницю гривню для розрахунку із Продавцем нерухомості. Саме таку ж операцію Позивач міг би здійснити у іншій банківській установі, але він скористався послугами саме Відповідача для проведення цієї операції. Отже, відповідач заздалегідь знав про формальне порушення позивачем кредитного договору: адже за кредитним договором [PERSON] мав розрахуватися з продавцем квартири в доларах США. Це свідчить про те, що він не тільки схвалював таке порушення договору позивачем, а й сам приймав в ньому участь, здійснивши для неї конвертацію кредитною валюти у гривню. Разом з тим, дії позивача щодо укладання угоди з резидентом України в національній валюті України відповідають вимогам Декрету КМУ „Про систему валютного регулювання та валютного контролю № 15-93 від 1993р. Через вищенаведені обставини суд вважає доведеним твердження позивача про те, що відповідач усвідомлював, що акт видачі йому в кредит готівкової іноземної валюти носить формальний характер, а насправді ця валюта виступає не як засіб платежу, а як еквівалент Національної валюти України, необхідної для використання кредиту за цільовим призначенням. Наведене, свідчить про те, що обидві сторони заздалегідь домовилися про фактичне виконання договору всупереч умовам, викладеним в його тексті, але відповідно до чинного законодавства. Тому суд вважає доведеним, що спірний договір є удаваним правочином, бо сторони насправді уклали між собою договір кредитування в Національній валюті України, що не суперечить законодавству України, але замаскували його під договір кредитування в іноземній валюті, який суперечить вищезгаданому Декрету КМУ. Суд вважає також, що відповідач [PERSON] акціонерне товариство комерційного банку «Приватбанк» на момент укладання спірного договору, мав право надавати кредити в іноземній валюті. Але це право відповідача носить загальний характер. Воно не поширюється та не може поширюватися на випадки, коли такі операції суперечать законодавству України, а саме - Декрету КМУ „Про систему валютного регулювання та валютного контролю № 15-93 від 1993р. Таким чином, право відповідача надавати кредити в іноземній валюті не звільняє його від обовязків агента валютного контролю, передбачених ч.2 ст. 13 згаданого вище Декрету. Навпаки, застосування цього права всупереч вищенаведеним обовязкам було б, з боку банку, зловживанням правом, яке, відповідно до ч.3 ст. 13 ЦК України, не допускається. Отже, висновок суду про те, що спірний договір, в його вигляді на момент розгляду справи, суперечить Декрету, суд вважає одним з суттєвих доказів правильності позовних вимог. Суд вважає обґрунтованим твердження позивача про те, що його права порушуються спірним договором, бо, через коливання курсу долару до національної валюти України він на теперішній час вимушений сплачувати значно більшу суму в гривнях, ніж фактично отримав від банку, та більші суми процентів в гривнях, ніж це фактично передбачено договором. Відповідно до ч.2 ст. 235 ЦК України, якщо, правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правочином, який вони насправді вчинили. Оскільки між позивачем - [PERSON] та відповідачем - [PERSON] акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» фактично був укладений договір про надання кредиту в національній валюті України у розмірі шістдесят дві тисячі двісті шістнадцять гривень 00 коп., до цього правочину мають бути застосовані правила, що регулюють надання саме такого кредиту.

Outcome: approved