Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-30 00:00:00

У лютому 2010 р. у Новомиргородський районний суд надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про захист права власності від порушень, не повязаних із позбавленням володіння, усунення перешкод в користуванні садибою і стягнення моральної шкоди. Заявник вказав, що на праві особистої приватної власності йому належить житловий будинок з надвірними будівлями в місті Новомиргороді по вул. Л.Українки № 53. Відповідно до рішення Новомиргородської міської ради № 817 від 24.04.2008 р. йому передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,1598 га по вул. Лесі Українки, 53 у м. Новомиргороді, Кіровоградської області. Згідно акту від 23.04.2008 р. Про встановлення та погодження в натурі меж земельної ділянки, переданої у власність [PERSON]" було встановлено в натурі межі земельної ділянки, які закріплені межовими знаками в кількості 8 штук і погоджені із суміжними землевласниками і землекористувачами. Після отримання Державних актів на право власності на земельну ділянку позивачем у вересні 2009 р. було встановлено, що відповідач самовільно зайняв частину його ділянки площею 83,4 кв. м. Окрім цього, в результаті таких неправомірних дій відповідача йому заподіяна моральна шкода, розмір якої заявник визначив у сумі 5 тис. грн. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] не визнали позов повністю, стверджуючи, що ніяких порушень меж суміжних земельних ділянок відповідач не допускав, оскільки діяв на підставі рішення міської ради від 27.12.2001 р. Про приватизацію земельних ділянок та плану земельної ділянки, що додається до технічного паспорту на його домоволодіння. Заслухавши згадані пояснення та безпосередньо дослідивши докази в справі: показання свідків, оглянувши письмові докази та інші матеріали справи, суд вважає за необхідне задовольнити позов частково із таких міркувань. Згідно вимогам ЗК України: ч. 1 ст. 116 громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані обєкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. ч. 2 ст. 116 набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. ч. 1 ст. 122 Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. ч. 1 ст. 123 Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. ст. 125 право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Як безспірно встановлено у судовому засіданні, заявникові [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 13.10.2007 р. та свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.09.2007 р. на праві приватної власності належить домоволодіння по вул. Л.Українки № 53 у м. Новомиргороді, Кіровоградської області. Відповідно до рішення Новомиргородської міської ради № 817 від 24.04.2008 р. йому було передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,1598 га, в тому числі: 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), з них 0,0467 га під житловою забудовою та 0,0533 га ріллі, 0,0598 га для ведення особистого селянського господарства по вул. Лесі Українки, 53 у м. Новомиргороді, що підтверджується копією зазначеного рішення. У подальшому актом від 23 квітня 2008 р. Про встановлення та погодження в натурі меж земельної ділянки, переданої у власність [PERSON]" було встановлено в натурі межі вище згаданої земельної ділянки, які закріплені межовими знаками в кількості 8 штук і погоджені із суміжними землевласниками і землекористувачами, у тому числі із відповідачем [PERSON] Після отримання Державних актів на право власності на земельну ділянку позивачем було встановлено, що [PERSON] самовільно зайняв частину його ділянки площею 83,4 кв. м. Суд відкидає заперечення відповідача та його представника, що зміст вище зазначеного акту від 23.04.2008 р. не відповідає дійсності, бо вони спростовуються поясненнями представника позивача та показаннями свідків [PERSON], [PERSON], які особисто підписали його. До того ж сам відповідач не заперечує справжність власного підпису на цьому документі. Окрім цього, на звороті оригіналу оспорюваного [PERSON] акту дійсно мається схема земельної ділянки. В той же час у ході перевірки звернення заявника [PERSON] в акті від 15 січня 2010 р. уповноважена комісія в складі землевпорядника Новомиргородської міської ради [PERSON], інспектора по землях міської ради [PERSON], інспектора з благоустрою міста [PERSON], спеціаліста міської ради [PERSON] встановила, що земельна ділянка громадянина [PERSON] дійсно порушена громадянином [PERSON]. Площа самовільно зайнятої земельної ділянки становить 83,4 кв. м (0,70 м x 119,1 м). Обґрунтованість висновків комісії підтвердили свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] у суді. Суд вважає безпідставними посилання відповідача [PERSON] на начебто наявне у нього право за відсутності державного акта на право власності на земельну ділянку користуватися земельною ділянкою, яка з моменту оформлення технічного паспорту на домоволодіння, що було придбане за договором купівлі-продажу від 12 грудня 2001 року, який посвідчений нотаріусом Новомиргородської державної нотаріальної контори за № 1939, та знаходиться по вул. Лесі Українки, 51 у м. Новомиргороді, перебуває у його володінні уже 9 років. Як вбачається із наведених судом норм ЗК України, ні рішення Новомиргородської міської ради від 27.12.2001 р. Про приватизацію земельних ділянок, ні план земельної ділянки, що додається до технічного паспорту на його домоволодіння, не є достатніми правовими підставами для користування земельною ділянкою. Адже право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають тільки з моменту державної реєстрації цих прав. Як витікає із пояснень відповідача та його представника, вони не мають змоги надати докази наявності права власності чи права постійного користування на спірну земельну ділянку, оскільки до цього часу не мають документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування спірною земельною ділянкою, який би підлягав державній реєстрації. Тому [PERSON] не мав права приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації. Таким чином, суд вважає позов про захист права власності від порушень, не повязаних із позбавленням володіння, усунення перешкод в користуванні садибою обґрунтованим. Окрім цього, [PERSON] повязує заподіяння моральної шкоду у розмірі 5 тис. грн. із порушенням його права приватної власності на земельну ділянку, звичного способу життя, спричиненням матеріальних збитків і погіршенням стану здоровя. В той же час позивач та його представник не надали у суді доказів порушення звичного способу життя заявника, завдання йому матеріальних збитків із обґрунтуванням їх розміру та суттєвого погіршення стану здоровя, повязаного із протиправними діяннями відповідача. Натомість до позову долучено довідку МСЕК від 07.03.2002 р. про те, що [PERSON] встановлено другу групу інвалідності до березня 2003 р. Оскільки спір між сторонами виник у вересні 2009 р., суд приходить до висновку, що належних і допустимих доказів завдання відповідачем майнової шкоди та суттєвого погіршення стану здоровя заявника у справі немає. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Під моральною шкодою суд розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Тому розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння відповідача та моральних страждань позивача, а також інших (вище перелічених) негативних наслідків. Таким чином, суд вважає за доцільне стягнути 500 грн., бо спричинена шкода обумовлена порушенням права приватної власності [PERSON] на земельну ділянку, а також його моральними стражданнями з вини відповідача. Тому доцільно обмежитись компенсацією витрат, повязаних з відпочинком від вказаних подій, тобто у вище згаданому судом розмірі. В решті позову потрібно відмовити за його недоведеністю. Суд вважає, що відповідно до вимог ст. 3 Декрету КМ України Про державне мито та ст. ст. 79-81, 88 ЦПК України судові витрати у справі по оплаті позивачем 17 грн. судового збору, 37 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у суді потрібно стягнути з відповідача [PERSON] на його користь. В той же час не підлягають сплаті відповідачем витрати заявника на правову допомогу адвоката у розмірі 200 грн., бо останній фактично не приймав участі у розгляді справи у суді. Враховуючи наведене, на підставі ст. ст. 19, 41 Конституції України, ст. ст. 22-23, 1166-1167 ЦК України, ст. ст. 116, 122-123, 125-126, 212 ЗК України,

Outcome: partial