Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-18 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з даним позовом та просить рішенням суду стягнути на її користь з управління праці та соціального захисту населення Коростенської міської ради недовиплачені кошти, що передбачені ст.37 ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в сумі 11071,90 грн., та з управління Пенсійного фонду України в м.Коростені недовиплачені кошти відповідно до ст.39 ЗУ Про статус... в сумі 55369,50 грн., за період з 01.01.2006 року по 01.06.2010 року, мотивуючи це тим, що вона являється пенсіонером та потерпілою від Чорнобильської катастрофи, а також проживає в зоні гарантованого добровільного відселення. В заяві до суду позивачка просила справу розглядати в її відсутність, а позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача управління праці та соціального захисту населення Коростенської міської ради в судове засідання не з'явився, але до початку розгляду справи надав до суду лист, в якому просив розглядати справу в його відсутність, позов не визнає. Представник відповідача управління Пенсійного фонду України в м.Коростені в судове засідання не з'явився, але до початку розгляду справи надав до суду заперечення проти позову, позов не визнає. Дослідивши матеріали справи, в їх сукупності та давши їм оцінку, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з слідуючих підстав. Судом встановлено, що позивачка проживає в м.Коростені - зоні гарантованого добровільного відселення, являється пенсіонером та потерпілою від Чорнобильської катастрофи 3 категорії, таким чином вона має право на отримання коштів в розмірах, що передбачені ст.ст.37,39 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Тобто, у спірний період часу, ці доплати та допомоги виплачувались частково, у фіксованому розмірі, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України №836 від 26.07.1996 року «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а не в кратному відношенні до мінімальної заробітної плати. Відповідно до ст.37 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» громадянам, які проживають на території гарантованого добровільного відселення, проводиться доплата в розмірі 40 % мінімальної заробітної плати щомісяця, а до ст.39 даного закону, громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, проводиться доплата у зоні гарантованого добровільного відселення у розмірі 2-х мінімальних заробітних плат, щомісяця. Відповідно до постанови КМУ №936 від 20.05.2005 року «Про затвердження порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов'язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» виплата компенсацій та допомоги передбаченої ст.ст.37,39 ЗУ«Про статус...» працюючим і не працюючим громадянам, а також пенсіонерам проводиться центрами по нарахуванню і виплаті соціальних допомог, управліннями праці та соціального захисту населення районних (міських) держадміністрацій, виконкомів міських, районних у містах рад за місцем реєстрації, тобто правовідносини між сторонами виникли з дня набрання чинності вищевказаної постанови. Дію вищезазначеної норми закону, якою визначався розмір грошової допомоги на 2006 рік, було зупинено ст.75 ЗУ «Про державний бюджет України». І положення даних статей на предмет їх відповідності Конституції України Конституційним судом України не переглядались, а тому правових підстав для задоволення позову в частині стягнення допомоги за 2006 рік не має. Крім того, суд враховує, що дію ст.37, абзацу третього частини першої ст.39 в частині виплати компенсації і допомоги у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати на 2007 рік і 2008 рік згідно із Законом № 489-У (489-16) від 19.12.2006 року зупинено, і лише з 9 липня 2007 року і 22.05.2008 року їх дію відновлено рішенням Конституційного Суду України № 6- рп/2007 (Уоа6р710-07) від 09.07.2007 року та № 10-рп/2008 року. Таким чином, заборгованість за ст. ст.37,39 ЗУ «Про статус...» підлягає стягненню за період з 01.07.2007 року по 01.01.2008 року, та з 01.06.2008 року по 01.06.2010 року, в межах строків позовної давності, як то передбачено ст.257 ЦК України, а також відповідно до даних довідки щодо отримання позивачем даних коштів, а також на підставі наявних у справі письмових доказів. При стягненні коштів суд виходить з розміру мінімальних заробітних плат, які діяли у вказаних періодах: -з 1.07.2007 р. - 440 грн.; - з 1.10.2007 р. - 460 грн.; - з 1.01.2008 р. - 515 грн.; -з 1.04.2008 р. - 525грн.; - з 1.10.2008 р. - 545 грн.; - з 1.12.2008 р. - 605 грн.; -з 1.04.2009 р. - 625 грн.; - з 1.07.2009 р. - 630 грн.; - з 1.10.2009 р. - 650 грн.; -з 1.11.2009 р. - 744 грн.; - з 1.01.2010 р. - 869 грн.; - з 1.04.2010 р. - 884 грн.; Отже, з урахуванням викладеного вище, та відповідно до проведеного позивачем розрахунку, за весь спірний період часу розмір заборгованості перед позивачем складає - за ст.37 ЗУ «Про статус...» (за мінусом отриманих коштів в сумі 63 грн.) - 7086,20 гривень, а за ст.39 ЗУ «Про статус...» (за мінусом отриманих коштів в сумі 294 грн.) - 35452,00 гривни, а всього 42538,20 гривень. Оскільки розпорядником цих коштів і в спірний період часу і тепер є управління праці та соціального захисту населення Коростенської міської ради та управління Пенсійного фонду України в м.Коростені, тому суд, стягує з них дані кошти, а заперечення відповідачів проти позову безпідставні. В решті вимог відмовити за необгрунтованістю.

Outcome: partial