Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-20 00:00:00

Позивачка у березні 2005 року звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який під час розгляду справи неодноразово уточнювала. В обґрунтування заявлених вимог послалася на те, що їй належить на праві власності та зареєстрований за нею автомобіль [NUMBER]. 07.09.2001 р. відповідачка неправомірно заволоділа зазначеним автомобілем та відмовилася повернути його власнику, заподіявши тим самим матеріальну та моральну шкоду. На підставі викладеного позивачка просила суд усунути перешкоди у користуванні спірним автомобілем, зобовязавши відповідачку повернути його, а у випадку його відсутності або приведення у непридатний стан стягнути з відповідачки його вартість у розмірі 20.000, 00 грн., відшкодувати збитки у розмірі прожиткового мінімуму за кожний місяць позбавлення володіння, а всього на час предявлення позову на суму 11.931, 00 грн., стягнути з відповідачки 20.000, 00 грн. у відшкодування моральної шкоди. У подальшому збільшила розмір вимог в частині відшкодування збитків на 7.167, 00 грн. (а.с. 67), в частині стягнення вартості автомобіля до 33.789, 63 грн. (а.с. 216). У судовому засіданні представник позивачки заявлені вимоги підтримав, на їх задоволенні наполягав. Відповідачка у судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на його безпідставність. У судове засідання 21.05.2010 р. не зявилася, про день та час його проведення була повідомлена належним чином (а.с. 220), про причини неявки суд не повідомила, що є підставою для закінчення розгляду справи за її відсутності. Вислухавши пояснення осіб, що приймають участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] належить на праві власності та зареєстрований за нею автомобіль [NUMBER] (а.с. 8). Як вбачається з позовної заяви та пояснень представника позивача, а також підтверджується розпискою відповідачки (а.с. 75), зазначений автомобіль перебуває у володінні останньої. Оскільки будь-які докази правомірності володіння ним відповідачкою не надані, суд доходить висновку про безпідставність такого володіння. Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд приходить до наступного. Так, згідно ст. 387 ЦК України власник може витребувати в натурі належне йому майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, заволоділа ним. Право власника на відшкодування вартості його майна, яким заволоділа інша особа, законом не передбачене, будь-які докази втрати або знищення спірного автомобіля позивачкою не надані. За викладених обставин суд вважає позовні вимоги в частині витребування майна обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, в частині стягнення вартості спірного автомобіля такими, що не грунтуються на законі та задоволенню не підлягають. Позовні вимоги в частині відшкодування збитків суд вважає такими, що не підлягають задоволенню, оскільки зі змісту позову та пояснень представника позивачки не вбачається за можливе встановити, в чому вони полягають, чи повязане їх виникнення з діями відповідачки, а також не надані будь-які докази на підтвердження їх наявності. Вирішуючи питання про обґрунтованість позову в частині відшкодування моральної шкоди, суд приходить до наступного. Так, відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законодавством. Відповідно до положень чинного цивільного законодавства, що знайшли узагальнене відображення у Постанові Пленуму ВСУ від 31.03.1995 р. № 4 Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, під такою шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд повинен зокрема зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору, а отже згадані обставини підлягають доведенню позивачем. Таким чином, сам по собі факт порушення права, за відсутності доведеної наявності вищезазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки тягне спеціальні правові наслідки, передбачені законодавством, зокрема у спірних правовідносинах обовязок повернути безпідставно набуте майно власнику. Наявність моральної шкоди відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу, закріплених у ст. ст. 10, 60 ЦПК України, підлягає доведенню особою, що порушує питання про її відшкодування, на загальних підставах. Згідно матеріалам справи позивачка, обґрунтовано посилаючись на порушення її права, одночасно не підтверджує будь-якими доказами наявність у неї втрат нематеріального характеру, з якими цивільне законодавство повязує виникнення права на відшкодування моральної шкоди. За викладених обставин суд вважає за необхідне у задоволенні позову у цій частині відмовити як у не підтвердженому доказами. Судові витрати у справі, від яких позивачка звільнена як інвалід першої групи (а.с. 6), підлягають стягненню з відповідача в доход держави пропорційно задоволеній частині позовних вимог виходячи з вартості витребуваного майна, визначеної експертним шляхом (а.с. 37), понесені позвачкою судові витрати (а.с. 46) стягуються на її користь. На підставі викладеного,

Outcome: partial