Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-22 00:00:00

В квітні 2010 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ВАТ "Тепловозоремонтний завод" про зміну формулювання причини та дати звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації за затримку виплати заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Вказує, що перебував з відповідачем в трудових відносинах з 2004 року, працював на посаді слюсаря. Оскільки в період з квітня по серпень 2009 року та у січні 2010 року ВАТ "ТРЗ" нерегулярно та не в повному обсязі проводило виплату заробітної плати, 25.01.2010 року вирішив звільнитись на підставі ч. З ст. 38 КЗпП України. Керівництво підприємства відмовилось звільняти його з вказаних підстав, проте він наміру продовжувати трудові відносин не мав. Відпрацювавши 2 тижня, з 08.02.2010 року на роботу не вийшов, а 09.03.2010 року при отриманні трудової книжки дізнався про те, що був звільнений з 09.02.2010 року за прогул на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Просить змінити формулювання причини звільнення з "звільнений за прогул без поважної причини, п. 4 ст. 40 КЗпП " на "звільнений за власним бажанням у звязку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, ч. З ст. 38 КЗпП України", дату звільнення з 09.02.2010року на день вирішення справи в суді, стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі на ден звільнення в розмірі 7153 грн. 66 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 3433 грн. 52 коп., компенсацію за затримку виплати заробітної плати в розмірі 17 грн. 48 коп., середній заробітку за час за час вимушеного прогулу, а також відшкодувати моральну шкоду, спричинену незаконним звільненням, в розмірі 10000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] просив позов задовольнити в повному обсязі з наведених в ньому підстав. Представник відповідача ВАТ "Тепловозоремонтний завод" в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково та пояснила, що [PERSON] дійсно перебував в трудових відносинах з ВАТ "ТРЗ", був звільнений з 09.02.2010 року у звязку з допущеним 08.02.2010 року прогулом. Оскільки вважає, що звільнення [PERSON] проведено законно, вважає, що його позовні вимоги про зміну формулювання причини та дати звільнення є безпідставними та задоволенню не підлягають. У зв'язку з цим просила відмовити і в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час за час вимушеного прогулу. Не заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримка розрахунку, компенсації за затримку виплати заробітної плати. В задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній паті просила відмовити, оскільки в період розгляду справи 10.06.2010 року з [PERSON] проведено повний розрахунок. Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди вважає такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено факт її заподіяння внаслідок дій ВАТ "ТРЗ". Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 01.07.2004 року перебувала в трудових відносинах з ВАТ "Тепловозоремонтний завод", працював на посаді слюсаря-ремонтника 6 розряду ремонтно- виробничого цеху виробничого комплексу № 2. Згідно наказу ВАТ "ТРЗ" № 61 від 22.02.2010 року [PERSON] звільнений з 09.02.2010 року за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України. Як пояснив в судовому засіданні позивач [PERSON], з 08.02.2010 року він на роботу не вийшов, оскільки вважав себе звільненим. Він 25.01.2010 року подав до ВАТ "ТРЗ" заяву про його звільнення на підставі ч. З ст. 38 КЗпП України у зв'язку з порушенням трудового законодавства роботодавцем. Директор відмовився звільняти його з таких підстав, проте він не мав бажання продовжувати працювати на вказаному підприємстві. На підтвердження вказаних доводів позивач надав суду копію заяви, виконаної від його імені 25.01.2010року з проханням звільнити його у звязку з систематичним порушенням ст. 115 КЗпП України на підставі ч. З ст. 38 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі не менше тримісячної середньої зарплати згідно ст. 44 КЗпП України. Вказана заява зареєстрована на ВАТ "ТРЗ" 25.01.2010року за № 50. Відповідно до пояснювальної записки діловода канцелярії [PERSON] від 25.01.2010 року, вона о 7-45 год. 25.01.2010 року зареєструвала заяву [PERSON] слюсаря-ремонтника р/механічного цеху, яку він забрав з незрозумілих причин. Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що дійсно 24.01.2010 року зареєстрував в канцелярії ВАТ "ТРЗ" сою заяву про звільнення, потім забрав її та пішов на прийом до директора. Після того, як директор відмовився підписувати його заяву, він ішов з території підприємства, виготовив кілька ксерокопій заяви та повернувшись, залишив її у секретаря в приймальні директора заводу. Допитана в якості свідка начальник відділу кадрів ВАТ "ТРЗ" [PERSON] пояснила, що [PERSON] ані 25.01.2010 року, ані пізніше до відділу кадрів з заявою про звільнення не звертався, зареєструвавши її в канцелярії, забрав та не повернув, у директора не залишав. Відповідно до акту від 08.02.2010 року, складеного працівниками ВАТ "ТРЗ" начальником ремонтно-механічного цеху [PERSON], начальником відділу кадрів [PERSON], майстром виробничої дільниці [PERSON], [PERSON] - слюсар-ремонтник ремонтно-механічного цеху сьогодні, 08.02.2010 року відсутній на роботі, про причини відсутності [PERSON] не повідомляв. З пояснювальної записки безпосереднього керівника позивача - начальника ремонтно- механічного цеху [PERSON] від 08.02.2010 року, слюсар-ремонтник [PERSON] 08.02.2010 року о 7-30 год. на роботу згідно трудового розпорядку не вийшов. Вказані обставини [PERSON] підтвердив в судовому засіданні при допиті в якості свідка, пояснивши, що з 08.02.2010 року [PERSON] на роботу не виходив, він на прохання начальника відділу кадрів 09.02.2010 року телефонував йому з проханням з'явитись на роботу та вирішити питання про звільнення, проте він відмовлявся від цього. Як встановлено в п. 12 Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 року працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться. Враховуючи те, що позивач [PERSON] не довів факт залишення на ВАТ "ТРЗ" заяви про звільнення, натомість достовірно встановленим є те, що позвач, зареєструвавши свою заяву про звільнення в канцелярії, забрав її і не повертав, суд приходить до висновку про можливість стверджувати, що він фактично відкликав заяву, а тому у керівника ВАТ "ТРЗ" будь-яких правових підстав для його звільнення не було. Доводи позивача [PERSON] про те, що з 08.02.2010 року на роботу він не виходив, оскільки в період з 25.01.2010 року відпрацював 2 тижня відповідно до вимог ст. 38 КЗпП України і вважав свої трудові відносини припиненими, є безпідставними. Доказів існування поважних причин неявки на роботу 08.02.2010 року позивач [PERSON] не надав. В судовому засіданні не заперечував, що 08.02.2010 року з'являвся на ВАТ "ТРЗ", достовірно з'ясував, що рішення про його звільнення керівництвом не прийнято, при цьому, до роботи не став без будь-яких законних на це підстав Як встановлено в п. 24 Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 року прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Враховуючи викладене, суд вважає доведеним той факт, що 08.02.2010 року [PERSON] допустив прогул. Разом з тим, як встановлено в п. 22 Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 року у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно зясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Відповідно до ст. 146 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Статтею 149 КЗпП України передбачено, що за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Як встановлено в ході судового розгляду справи, вищевказані положення трудового законодавства при звільненні [PERSON] роботодавцем ВАТ "ТРЗ" дотримані не були. Так, у [PERSON] не перед вирішенням питання про його звільнення за прогул не пропонувалось надати пояснення щодо причин невиходу на роботу 08.02.2010 року. Крім того, не повідомлявся [PERSON] про засідання профспілкового органу, де вирішувалось питання щодо надання згоди на його звільнення, у звязку з чим він не був та не міг бути присутнім на вказаному засіданні та пояснити про причини відсутності на роботі, з наказом про звільнення [PERSON] не ознайомлений, його копію не отримував, про звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України дізнався 09.03.2010 року при отриманні трудової книжки, і навіть в цей день з наказом про звільнення він ознайомлений не був, як не вжито ВАТ "ТРЗ" заходів до вручення копії наказу поштою. Крім того, відповідно до актів від 09.02.2010 року та від 10.02.2010 року, складених працівниками ВАТ "ТРЗ" - начальником ремонтно-механічного цеху [PERSON], начальником відділу кадрів [PERSON], майстром виробничої дільниці [PERSON] - [PERSON] в телефонному режимі був запрошений на підприємство для вирішення питання про його звільнення, однак на роботі не з'явився. Вказані обставини підтвердили в судовому засіданні допитані в якості свідків [PERSON], ним [PERSON] Остання як начальник відділу кадрів пояснила, що керівництво ВАТ "ТРЗ" фактично не мало заперечень проти звільнення [PERSON], але не з тих підстав, на яких він наполягав, й вживались заходи до уникнення звільнення його за прогул. Таким чином, судом встановлено, що в лютому 2010 року [PERSON] не мав наміру продовжувати трудові відносини, а керівництво ВАТ "ТРЗ" фактично погоджувалось з його вимогами про вільнення. Незважаючи на вищевикладене, відповідно до протоколу спільного засідання адміністрації ВАТ ТРЗ" та профкому від 22.02.2010 року прийнято рішення дати згоду на звільнення із заводу слюсаря-ремонтника ремонтно-механічного цеху виробничого комплексу № 2 [PERSON] з 09.02.2010 року по ст. 40 п. 4 КЗпП України. Наказом ВАТ "ТРЗ" № 61 від 22.02.2010 року [PERSON] звільнений з 09.02.2010 року за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України. При цьому, наказ не містить вказівки на те, коли саме [PERSON] вчинено дисциплінарний проступок у вигляді прогулу, що став приводом до звільнення. Аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що ВАТ "ТРЗ" допущено удами порядок звільнення [PERSON], у звязку з чим, незважаючи на доведеність факту прогулу 08.02.2010 року, звільнення його за п. 4 ст. 40 КЗпП України не може бути визнане законним. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог [PERSON] про зміну формулюваня причин та дати його звільнення, [PERSON] Відповідно до змісту позовної заяви [PERSON], він просить змінити формулювання причин його звільнення з "09.02.2010 року, звільнений за прогул без поважної причини, п. 4 ст. 40 КЗпП " на 21.05.2010 року, звільнений за власним бажанням у звязку з невиконанням законодавства про працю, ч. З ст. 38 КЗпП України", посилаючись на порушення ВАТ "ТРЗ" ст. 115 КЗпП України. Згідно ст. 115 КЗпП Ураїни, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Як вбачається з довідки ВАТ "ТРЗ" № 70-15/463 від 16.03.2010 року, заборгованість [PERSON] з виплати заробітної плати на 16.03.2010 року складає: квітень 2009 року - 1733,36 грн., травень 2009 року - 138,16 грн., червень 2009 року - 1340,46 грн., липень 2009 року - 1873,68 грн., серпень 2009 року - 1657,46 грн., січень 2010 року - 58,91 грн., лютий 2010 року-351,63 грн. Всього - 7153,66 грн. Листом № 579 від 17.03.2010 року прокурор Ленінського району м. Полтави на звернення [PERSON] повідомив, що по результатам проведеної перевірки встановлено, що з боку керівництва ВАТ "ТРЗ" вбачається невиконання вимог законодавства про працю та систематичного його порушення. Розслідується кримінальна справа відносно генерального директора ВАТ "ТРЗ" за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 175 КК України безпідставна невиплата заробітної плати більш, ніж на один місяць. Враховуючи викладене, суд вважає доведеним факт порушення трудового законодавства, а відповідно, - обґрунтованими позовні вимоги [PERSON] про необхідність змін формулювання причин звільнення на "звільнений за власним бажанням у звязку з невиконанням законодавства про працю, ч. З ст. 38 КЗпП України". Вирішуючи позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації за затримку виплати заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час за час вимушеного прогулу, суд виходить з наступного. Згідно довідки ВАТ "Тепловозоремонтний завод" № 70-15/463 від 16.03.2010 року, станом на 16.03.2010року загальний розмір заборгованості з невиплаченої заробітної плати [PERSON] складає 7153 грн. 66 коп. Разом з тим, відповідно до довідки ВАТ "ТРЗ" № 70-15/911 від 18.06.2010 року, станом на 10.06.2010року заборгованість з виплат заробітної плати [PERSON] погашена в повному обсязі. А тому позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості з заробітної плати задоволенню не підлягають. Відповідно до положень ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до довідки ВАТ "Тепловозоремонтний завод" № 70-15/463 від 16.03.2010 року середній заробіток [PERSON] становить 1716 грн. 76 коп. Враховуючи те, що на час проведення повного розрахунку з [PERSON], тобто станом на 10.06.2010року термін затримки розрахунку становить 4 місяця та 1 день, з ВАТ "ТРЗ" на користь позивача підлягає стягненню сума в розмірі 6945 грн. 07 коп. В ч. З ст. 235 КЗпП України встановлено, якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті Як вбачається з наказу ВАМ "Електромотор" № 64 від 25.05.2010 року, [PERSON] прийнятий на роботу на посаду слюсаря-ремонтника 6 розряду. Враховуючи викладене, те, що [PERSON] на час розгляду справи судом працює, тобто наявність запису в його трудовій книжці про звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України не стало перешкодою в працевлаштуванні, суд не знаходить підстав для задоволення його позовних вимог та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати" № 2050-111 від 19.10.2000 року (ст. ст. 1, 2) встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати (далі компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Відповідно до ст. З вищевказаного Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обовязкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог [PERSON] та стягнення на його користь компенсації частини заробітної плати в звязку з порушенням строків її виплати в сумі 17 грн. 48 коп. За змістом ст. 237-1 КЗпП України якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, власником або уповноваженим ним органом провадиться відшкодування моральної шкоди. Так, згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1195 року обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Між тим, позивачем [PERSON] в судовому засіданні не доведено факт заподіяння моральної шкоди внаслідок порушення строків виплати йому заробітної плати відповідачем та звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Враховуючи те, що пд. час судового розгляду справи знайшов підтвердження факт вчинення прогулу позивачем, а звільнення його на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України не призвело до обмеження його трудових прав на працевлаштування на іншу роботу, не надано доказів того, що він зазнав моральної шкоди внаслідок будь-яких дій ВАТ "ТРЗ", суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про відшкодування завданої йому моральної шкоди є такими, що не підлягають задоволенню. За змістом статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати; якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплату судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial