Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-02 00:00:00

09.12.2009р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] боргу у розмірі 95853 грн. 60 коп. у рахунок погашення позики у вигляді 12000 доларів США та 875143 грн. 37 коп. нарахованої пені за прострочення її повернення, а загалом 970996 грн. 97 коп. 10 березня 2010 року по справі увалено заочне рішення, яким даний позов був задоволений частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму основного боргу у розмірі 95808 грн., суму пені - 221190 грн., судові витрати. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 30.04.2010р. зазначене заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку. 31 травня 2010 року представник позивача [PERSON] уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача грошову суму у розмірі 95101 гривню 20 коп. у рахунок погашення вказаної позики та суму пені у розмірі 341918 гривень 64 коп. за прострочення її повернення (загалом - 437019 гривень 84 коп.), судові витрати. В обґрунтування позовних вимог представник позивача послався на те, що 31 травня 2005 року позивач [PERSON] уклав з відповідачем [PERSON] договір позики, за яким передав йому у борг 12000 доларів США, що підтверджується відповідною борговою розпискою, власноруч написаною останнім. Згідно цієї угоди [PERSON] зобов'язався повернути [PERSON] цю позику в строк до 31.05.2007р., а також у випадку несвоєчасного неповернення боргу сплатити пеню у розмірі одного відсотка від суми позики за кожний день прострочення. До теперішнього часу він позику не повернув, пеню не сплачував. Зі свого боку [PERSON] позов [PERSON] не визнав у повному обсязі, на протязі провадження по справі надав до суду декілька письмових заперечень, заяву про застосування строків позовної давності. Первісно в своїх запереченнях від 09.03.2010р. він вказував на те, що вартість отриманої ним позики, яку просить стягнути з нього позивач в якості повернення боргу, безпідставно розрахована останнім по теперішньому курсу долара США. Вважав, що співрозмірною наданим йому у борг 12000 доларам США була б грошова сума у 60600 гривень, розрахована за курсом НБУ, діючим в день укладення договору позики. Згодом, 09.06.2010р. відповідач змінив підстави своїх заперечень, зазначивши, що він отримав від позивача позику у 4000 доларів США, яка, на його думку, може бути еквівалентна лише грошовій сумі у 20200 гривень за курсом НБУ на травень, червень 2005 року. Трохи пізніше, у своїх письмових поясненнях, які надійшли до суду 21.07.2010р., відповідач визнав, що допустив неточності у своїх запереченнях від 09.06.2010р. щодо визначення розміру та часу отримання позики і просив суд не приймати їх до уваги. Стосовно решти позовних вимог, зокрема щодо стягнення нарахованої пені за неповернення боргу в обумовлений строк, просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності та відмовити у їх задоволенні. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково пояснив, що добровільно повертати позику відповідач відмовляється, від зустрічей з позивачем в цілях можливого врегулювання спору ухиляється, навмисно затягує розгляд справи, а тому позивач просить суд стягнути з нього відповідний борг у розмірі вартості неповернутої позики і суму пені, нарахованої за невиконання відповідачем свого зобов'язання по її поверненню. Відповідач [PERSON] у судові засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. В матеріалах справи є розписки про отримання відповідачем судових повісток та телеграм за повідомленою ним суду адресою про виклик у судові засідання. На поштовому відправленні з повісткою про його виклик у судове засідання на 03.08.2010р.. яке повернулося до суду, є помітка пошти про те. що [PERSON] за вказаною адресою вже не мешкає, проживає у м. Одесі. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Заяви про зміну свого місця проживання від відповідача до суду не надходило, про причини своєї неявки у судове засідання 03.08.2010р. він суд не повідомив. Представник відповідача - [PERSON], яка приймала участь у попередніх судових засіданнях, позов не визнала з підстав, викладених у письмових запереченнях [PERSON] Заслухавши представника позивача - [PERSON]. представника відповідача - [PERSON], допитавши в якості свідків - [PERSON], [PERSON], [PERSON]. дослідивши наявні матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 31 травня 2005 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено письмовий договір позики, відповідно до якого останній отримав від першого валютні цінності, які визначені родовими ознаками, а саме 12000 доларів США, що підтверджується борговою розпискою відповідача з цією датою. Кінцевим строком повернення такої позики, обумовленим даною розпискою, встановлено 31 травня 2007 року. Умовами угоди також передбачено, що у випадку неповернення боргу в обумовлений термін, позичальник зобов'язується сплатити позикодавцеві пеню у розмірі одного відсотка від суми позики за кожен день прострочення. Відповідач [PERSON] в своїх письмових зверненнях до суду та його представник [PERSON], яка надавала пояснення у судових засіданнях, не заперечували факт складання першим вказаної боргової розписки. Зазначене не спростовували і допитані у судовому засіданні свідки. Твердження, висловлені представником відповідача - [PERSON], про те, що [PERSON] отримав від [PERSON] позику у вигляді 4000 доларів США. а не ту, що була вказана в борговій розписці, є неспроможними і суд їх до уваги не бере, оскільки відповідач в своїх письмових поясненнях від 21.07.2010р. сам просить не приймати до уваги вказані ним у його запереченнях від 09.06.2010р. неточні відомості щодо розміру та моменту отриманої ним позики. Показання з цього приводу свідка - [PERSON], колишньої дружини відповідача, судом також не приймаються, так як суттєво різняться з поясненнями самого [PERSON], повністю спростовуються наявними у справі письмовими доказами та показаннями інших свідків, допитаних у судовому засіданні. До того ж, як встановлено ч.2 ст. 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Також суд не може погодитися з думкою відповідача та його представника, що співрозмірною з вартістю даної позики (12000 доларів США) може бути лише сума у 60600 гривень, яку вони розрахували за колишнім курсом долара. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. За ч.І ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається із досліджених судом обставин справи, відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання за договором позики, отриману суму іноземної валюти ні у термін, визначений угодою, ні до цього часу позивачу не повернув. Предметом даної позики є валютні цінності (долари США), які за своєю природою вважаються речами, визначеними родовими ознаками. Виходячи з вищенаведеної норми закону, за якою позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, то для відновлення права власності позикодавця на предмет позики (12000 доларів США) позичальник, що не бажає добровільно її повернути, має відшкодувати її вартість у гривнях, сплативши таку грошову суму, за яку позикодавець зміг би придбати вказану кількість іноземної валюти. Вартість такої позики має розраховуватися за офіційним курсом долара США. встановленим Національним Банком України на день розгляду справи. Станом на 03 серпня 2010 року офіційний курс долара США становить 7,89 гривень за 1 долар. Отже в рахунок погашення позики стягненню з відповідача підлягає грошова сума у розмірі 94680 гривень (12000 х 7,89), а не 95101 гривня 20 коп., які просить стягнути позивач. Разом з цим, уточнені позовні вимоги щодо стягнення з відповідача пені за неповернення ним даної позики підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідач надав до суду заяву про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки, просив у задоволенні позову в цій частині відмовити. В обґрунтування своєї заяви зазначив, що річний строк позовної давності для стягнення з нього пені минув ще 01,06.2008р., тобто зі спливом року після кінцевої дати для повернення ним позики, встановленої договором, а тому підстав для задоволення такої позовної вимоги не має. Однак, з такими доводами відповідача погодитися не можливо. Дійсно, відповідно до положень ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, і до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За ч.І ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В даному випадку пеня, що була передбачена договором позики, визначена у відсотковому співвідношенні до вартості позики, яка нараховується за кожен день її неповернення. У такому разі право на отримання пені виникає у кредитора за кожний окремий день прострочення виконання боржником свого зобов'язання і лише наступного дня після того, в якому не було виконано це зобов'язання. Отже, перебіг строку позовної давності для такої вимоги (додаткове зобов'язання) починається не від часу закінчення строку для виконання основного зобов'язання, а кожного наступного дня після того, в якому не було виконано додаткового зобов 'язання. Зазначене також випливає із змісту ст.266 ЦК України, якою передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Інакше кажучи, початок перебігу строку позовної давності для основної вимоги не є таким же і для додаткової, строк для якої повністю спливає лише зі спливом першого. Таким чином, не може бути стягнута пеня тільки за ті дні прострочення виконання зобов'язання, після яких минуло більше року до моменту пред'явлення позову. За період, що залишився (за рік до пред'явлення позову і за весь час розгляду справи до ухвалення судового рішення), строк позовної давності для стягнення пені не минув. Враховуючи, що рік складає 365 днів, а з моменту пред'явлення позову 09.12.2009р. на день розгляду справи минуло ще 235 днів, то загальний період, за який може нараховуватися пеня, складає 600 днів. Як вбачається з договору позики (боргової розписки від 31.05.2005р.), відповідач взяв на себе зобов'язався сплатити пеню у випадку неповернення позики у визначений сторонами строк у розмірі 1% від суми (вартості) позики за кожний день прострочення. Суд вважає, що для визначення вартості позики у вигляді валютних цінностей (доларів США) в цілях розрахунку суми пені має бути застосований саме курс долара СІЛА, що діяв на час укладення договору, оскільки інші умови її обчислення сторонами передбачені не були. Враховуючи, що курс, встановлений НБУ на 31.05.2005р., становив 5,05 гривень за один долар США. то сума пені на час ухвалення рішення складає 363600 гривень (600 х 12000 х 5,05 х 1%). В своїй уточненій позовній заяві від 31.05.2010р. позивач просить стягнути з відповідача суму пені за рік до пред'явлення позову і за період до 31.05.2010р. у розмірі 341918 грн. 64 коп. Зазначене не суперечить вимогам закону і узгоджується з вищевикладеною позицією суду щодо застосування строку позовної давності до вимог про стягнення неустойки. Положенням ч.І ст.11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог, і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи, що позивач після 31,05.2010р. розміру своїх вимог не змінював, то суд при ухваленні рішення не може виходити за їх межу. Згідно зі ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. За ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів. Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. За ст.624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача боргу у розмірі вартості неповернутої ним позики (сума основного боргу) підлягають частковому задоволенню у розмірі 94680 гривень, а щодо стягнення пені - у межах позовних вимог в сумі 341918 гривень 64 коп. А разом на користь позивача за договором позики підлягає стягненню 436598 гривень 64 коп. Згідно п.6 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат. Ч. 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує та стягує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: partial