Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-16 00:00:00

26.02.2010 року [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеною позовною заявою, в якій просить визнати формулювання відповідачем причин звільнення її з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, за прогул без поважних причин, неправильним та таким, що не відповідає чинному законодавству України, змінивши причину формулювання звільнення [PERSON] з «[PERSON], менеджера по роботі з фізичними особами відділення № 42, звільнити 29 січня 2010 року за прогул без поважних причин (з 04 по 28 січня 2010 року була відсутня на роботі з 9.00 по 18.00; 29 січня 2010 року з 9.00 до 17.00) п.4 ст.40 КЗпП України» на «[PERSON], менеджера по роботі з фізичними особами відділення № 42, звільнити з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України». В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що з 03.09.2009 року на підставі Наказу № 200-п філії ВАТ КБ «Надра» її було переведено на посаду менеджера по роботі з фізичними особами відділення № 42. Наказом № 29-п від 29.01.2010 року її було звільнено із займаної посади на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, за прогул без поважних причин - з 04 по 28 січня 2010 року була відсутня на роботі з 9.00 по 18.00; 29 січня 2010 року з 9.00 до 17.00. Проте, вона з 27.11.2009 року по 30.12.2009 року перебувала на лікарняному. В період цього часу, 08.12.2009 року, вона звернулася до виконуючого обовязки філії ВАТ КБ «Надра» із заявою про звільнення за власним бажанням, яка була вручена останньому 10.12.2009 року, а тому її повинні були звільнити за власним бажанням з 24.12.2009 року. Крім того, 13.01.2010 року та 18.01.2010 року вона зверталась із заявами до виконуючого обовязки філії ВАТ КБ «Надра» про направлення на її адресу наказу про звільнення за власним бажанням та трудової книжки із записом про звільнення, які були вручені 15.01.2010 року та 20.01.2010 року відповідно. Наказ та трудова книжка їй направлені не були, в звязку з чим вона 29.01.2010 року, після завершення лікування, з явилася в філію ВАТ КБ «Надра», де ознайомилася з наказом про її звільнення за прогул. Тому вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача під час судового розгляду позов не визнав, надав письмові заперечення, в яких зазначає, що позивачка не повідомила про причини своєї відсутності на робочому місці, а лише 10.12.2009 року було отримано заяву про звільнення за власним бажанням, в звязку з чим їй було направлено лист з проханням надати пояснення щодо поважності причин відсутності на робочому місці. Після закінчення строку попередження про звільнення позивачка не підтвердила своєї заяви про звільнення і на роботу не вийшла, не передала ввірені їй матеріальні цінності, справи, електронні ключі. Позивачка повинна була вийти на роботу 30.12.2009 року, але з явилася лише 29.01.2010 року, не надавши підтверджуючих документів поважності причин відсутності. Свідок [PERSON] пояснив, що працює в , в телефонному режимі вони дізналися від позивачки про те, що вона знаходиться на лікарняному і вийде після одужання, вже після того як отримали заяву про звільнення за власним бажанням 10.12.2009 року і почали їй телефонувати. За власним бажанням, після спливу 14 денного строку з дня отримання заяви, позивачку не звільнили, тому що вона знаходилась на лікарняному, не підтвердила свою заяву про звільнення після закінчення цього строку та не здала ввірені їй матеріальні цінності, справи, електронні ключі. Суд, заслухавши представників сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Встановлено, що, відповідно до наказу № 200-п від 03.09.2009 року філії ВАТ КБ «Надра», позивачку було переведено на посаду менеджера по роботі з фізичними особами відділення № 42, що вбачається з трудової книжки. З 27.11.2009 року по 30.12.2009 року, згідно листків непрацездатності, позивачка знаходилась на лікарняному. Про причини відсутності на роботі відповідача вона не повідомила. 10.12.2009 року відповідач отримав від позивачки заяву про звільнення за власним бажанням від 08.12.2009 року, в звязку з чим 18.12.2009 року їй було направлено лист з проханням надати пояснення щодо поважності причин відсутності на робочому місці. В телефонному режимі позивачка повідомила, що перебуває на лікарняному і вийде на роботу після його закриття, що підтвердили сторони в судовому засіданні. Після закінчення 14 денного строку з моменту отримання заяви позивачки про звільнення за власним бажанням, відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України, останню відповідач не звільнив, оскільки вона після закінчення строку попередження про звільнення не залишила роботи, так як перебувала на лікарняному, і не вимагала розірвання трудового договору, що передбачено ч.2 ст.38 КЗпП України. Крім того, позивачка не з явилася після закінчення двотижневого строку до відповідача для отримання обхідного та передачі ввірених їй матеріальних цінностей, справ, електронних ключів. До того ж, факт не розриву трудових відносин відповідача з позивачем визнаний останньою, оскільки в листках непрацездатності зазначене місце роботи ВАТ КБ «Надра», а також тому, що навіть після закінчення 14 денного строку (24.12.2009 року) з дня подання заяви про звільнення за власним бажанням отримувала зарплату, відповідно до розрахункових листків за грудень 2009 року та січень 2010 року. Тобто, у відповідача були всі законні підстави для звільнення позивачки за п.4 ст.40 КЗпП України, за вчинення прогулу без поважних причин з 04 по 28 січня 2010 року з 9.00 по 18.00; 29 січня 2010 року з 9.00 до 17.00, відповідно до актів (а.с.20-39), в звязку з чим наказом № 29-п від 29.01.2010 року її було звільнено із займаної посади на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, за прогул без поважних причин. Доказів своєї відсутності на роботі з поважних причин позивачка не надала. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, на підставі викладеного, враховуючи, що позивачкою було порушено вимоги трудового законодавства, а відповідач діяв у відповідності до вимог останнього, вимоги позивачки задоволенню не підлягають. Судові витрати по справі, від сплати яких було звільнено позивачку при подачі позову, необхідно стягнути з останньої, відповідно до ст.88 ЦПК України, оскільки в задоволенні позову відмовлено. В звязку з вищевикладеним, на підставі ст.ст.38 ч.1 та ч.2, 40 п.4 КЗпП України,

Outcome: approved