Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до ТОВ «Фірмовий магазин №1 «Молоко» та [PERSON] про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення мінімальної заробітної плати, стягнення моральної шкоди, позовні вимоги обґрунтовувала наступним. З 01.06.2005 року позивач [PERSON] працювала на посаді реалізатора продовольчих товарів у ФОП [PERSON] 10.10.2007 року позивач отримала поштою лист про звільнення її на підставі ч.4 ст. 40 КЗпП України. Своє звільнення [PERSON] з таких підстав вважає незаконним, оскільки на момент звільнення вона знаходилася у відпустці. Просила визнати її звільнення незаконним, поновити її на роботі в ТОВ Фірмовий магазин №1 «Молоко», стягнути з [PERSON] на користь позивача мінімальну заробітну платню за час вимушеного прогулу з 01.10.2007 року по 01.05.2009 року. При цьому просила вважати розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.05.2009 року, а також розмір моральної шкоди рівним розміру матеріальної шкоди. Під час судового розгляду позивач уточнила позовні вимоги, просила стягнути з відповідача [PERSON] мінімальну заробітну платню за час вимушеного прогулу з 01.10.2007 року, розмір мінімальної заробітної плати вважати таким, як на час подачі позовної заяви. [PERSON] звернулась із зустрічною позовною заявою, в якій просила стягнути з [PERSON] моральну шкоду в розмірі 5000 гривень. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що [PERSON] неодноразово зверталася до різних інстанцій, в тому числі у суд, в результаті чого [PERSON] понесла моральні страждання. В судовому засіданні позивач [PERSON]Іпідтримала свої позовні вимоги, просила позов задовольнити, проти зустрічного позову заперечувала. Представник відповідача ТОВ Фірмовий магазин №1 «Молоко»[PERSON] позовні вимоги не визнав, при цьому пояснив, що відповідно до запису у трудовій книжці [PERSON], згідно з наказом №61 від 05.04.1997 року вона була прийнята на роботу у ТОВ Фірмовий магазин №1 «Молоко» з 05.04.1997 року. Згідно наказу від 13.03.1999 року №74 [PERSON] була звільнена з ТОВ Фірмовий магазин №1 «Молоко» у зв'язку з переводом на іншу роботу з 13.03.1999 року. Також зазначав, що позовна заява [PERSON] подана з порушенням термінів, передбачених ст.233 Кодексу законів про працю України. Просив в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON], а також її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнали, при цьому зазначали, що [PERSON] у відпустці не перебувала, наказ про відпустку не видавався, відпускні не нараховувалися. При звільненні з [PERSON] був проведений кінцевий розрахунок. Також посилалися на пропуск строків звернення до суду, просили в задоволенні позову відмовити. Зустрічну позовну заяву підтримали, просили її задовольнити. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги та зустрічна позовна заява задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Судом встановлено, що наказом 05.10.2007 року [PERSON] була звільнена з роботи на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 7, 177). В судовому засіданні позивач підтвердила факт отримання нею наказу про звільнення 10.10.2007 року. Позивач звернулась до суду з позовом поновлення на роботі 09.11.2007 року. Через неодноразову неявку позивача у судове засідання ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 25 березня 2008 року позов [PERSON] залишено без розгляду (а.с.53, 176). Позивачем ухвала Київського районного суду м. Харкова від 25.03.2008 року про залишення позову без розгляду оскаржена не була. Навпаки, 01.07.2009 року [PERSON] звернулась до суду з аналогічним позовом. Відповідно до ст.233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно зі ст. 265 ЦК України, у зв'язку з залишенням позову без розгляду перебіг позовної давності не зупиняється. В судовому засіданні [PERSON] вважала, що строк звернення до суду нею не пропущений, оскільки вона зверталася до прокуратури та обслуговувала свого хворого батька. Однак з такою позицією погодитися не можна, оскільки з наданих позивачем та досліджених в судовому засіданні копій звернень [PERSON] до прокуратури, а також відповідей на її звернення (а.с.12-17,193) вбачається, що вказані звернення не стосуються предмету позову про поновлення на роботі. Як вбачається з матеріалів справи, батько позивача був хворий ще в 2007 році, і ці обставини не перешкоджали [PERSON] звертатися до суду, прокуратури та податкової інспекції( а.с.12, 14, 15, 16, 66, 67, 193, 199). Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Поважність причин пропуску строку позовної давності позивачем не доведена та судом не встановлена, отже суд не вбачає підстав для поновлення строку, встановленого ч.1 ст. 233 КЗпП України. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно зі ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні не надано жодних доказів на підтвердження спричинення їй діями [PERSON] моральної шкоди. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed