Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-13 00:00:00

До суду звернулася позивач [PERSON] з позовом про визнання права власності на нерухоме майно до відповідачів [PERSON] та [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 22 травня 1999 року помер її дідусь [PERSON], якому на праві приватної власності належало домоволодіння № 62 по вул. Леніна в с. Маломиколаївка Петропавлівського району Дніпропетровської області. Разом з померлим на момент його смерті проживала його дружина [PERSON], а отже відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України в редакції від 01.01.1964 року вона вважається такою, що прийняла спадщину у вигляді житлового будинку після смерті свого чоловіка. 07.02.2003 року [PERSON] померла. За життя [PERSON] та [PERSON] склали спільний заповіт відповідно до якого все своє майно заповіли своїм донькам відповідачам по справі [PERSON] та [PERSON]. Відповідачі фактично отримали спадщину у вигляді житлового будинку та розпорядилися ним продавши його позивачеві за 1500 гривень. Однак позивач не може оформити на своє ім'я вказане домоволодіння, оскільки відповідачі не прийняли у встановленому законом порядку спадщину, а тому змушена звернутися до суду з даним позовом. Позивач в судовому засіданні позов підтримала, просить його задовольнити та пояснила, що в даному будинку вона проживає з 2003 року, зареєстрована будинку, зробила там ремонт. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала, проти його задоволення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала, проти його задоволення не заперечує, пояснила що вказаний будинок їй не потрібен. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи суд вважає, що даний позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Судом встановлено, що 22 травня 1999 року помер [PERSON], якому на праві приватної власності належало домоволодіння № 62 по вул. Леніна в с. Маломиколаївка Петропавлівського району Дніпропетровської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії I-КИ № 247116, свідоцтвом про право приватної власності на житловий будинок № 116 від 24.05.1988 року. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного Кодексу України від 16.01.2003 року, який набрав чинності 01 січня 2004 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Згідно зі ст. 524 Цивільного кодексу УРСР від 18.07.1963 року, який був чинним на той час, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 548 Цивільного кодексу УРСР від 18.07.1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549. Цивільного кодексу УРСР від 18.07.1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. На момент смерті [PERSON] разом з ним в спірному домоволодінні проживала та була зареєстрована його дружина [PERSON], яка і надалі залишилася там проживати, що підтверджується свідоцтвом про одруження. Таким чином [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] прийняла, оскільки проживала в спадковому будинку разом з ним, а отже вступила в управління та володіння спадковим майном. Правовстановлюючий документ на житловий будинок на своє імя за життя [PERSON] не отримала. 07.02.2003 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-КИ № 480594. За життя [PERSON] та [PERSON] склали спільний заповіт відповідно до якого все своє майно в тому числі і житловий будинок № 62 в с. в с. Маломиколаївка Петропавлівського району Дніпропетровської області заповіли своїм донькам відповідачам по справі [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією заповіту. Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу УРСР від 18.07.1963 року відповідачі по справі прийняли спадщину вигляді житлового будинку, оскільки вступили в управління спадковим майном та розпорядились ним продавши його позивачеві. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити певну грошову суму. Норми даної статті, а саме умови договору купівлі-продажу, сторонами виконано, тобто відповідачі передали позивачці у користування житловий будинок, а вона в свою чергу розрахувалася за нього в повному обсязі сплативши відповідачам грошові кошти в сумі по 1500 гривень кожній, що підтверджується їх розписками від 23.05.2003 року. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Письмовим підтвердженням укладення договору суд вважає розписки від 23.05.2003 року надані відповідачами позивачу та скріплені підписами відповідачів. Стаття 220 ч.2 ЦК України передбачає, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З моменту укладення договору позивач володіє будинком і ніхто її право власності до суд не оспорив. Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Так як сторонами умови договору купівлі-продажу виконано повністю, позивач фактично володіє вказаними житловим будинком, проживає в ньому, відповідачі претензій до нього не мають, проти задоволення позову не заперечують, суд вважає, що даний позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved