Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-22 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON] у власних інтересах та інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] міської ради, виконавчого комітету [PERSON] міської ради, релігійної громади «Святого Михайла» м. Тисмениця [PERSON] Католицької [PERSON] про визнання незаконними рішень сесії [PERSON] міської ради від 14.11.2002 року та 24.01.2008 р., визнання незаконним рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 25.06.1996 р., визнання незаконним Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 12.02.1998 р., передачу земельної ділянки площею 1685,68 кв. м. у приватну власність і стягнення 120000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Релігійна громада «Святого Михайла» м. Тисмениця [PERSON] Католицької [PERSON] звернулась в суд із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] міської ради, виконавчого комітету [PERSON] міської ради про визнання недійсним розпорядження голови [PERSON] міської ради народних депутатів від 04.06.1999 року, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок від 14.06.1999 року, усунення перешкоди в користуванні земельною ділянкою та знесення самочинно збудованого гаража. На обгунтування свої вимог позивачі посилаються на те, що вони являються співвласниками одноквартирного житлового будинку садибного типу, що знаходиться в м.Тисмениці по вул. Галицькій 25.Також співвласником будинку був [PERSON], який помер 30.06.2002року. Спадкоємцем після його смерті являється дружина [PERSON].В даному будинку їх родина проживає з 1968року. 3а садибним будинком в селищі Тисмениця з 1968 р. і по сьогоднішній день згідно матеріалів ОБТІ та уточнених в сторону зменшення даних - проекту земельної ділянки виготовленого [PERSON] районною філією Івано-Франківського міського центру ДЗК на підставі угоди від 21 березня 2002року, для обслуговування будинку та господарських будівель (сарай, гараж, вбиральня) рахується 1685,68 кв.м. землі, якою вони в повному об'ємі, відкрито, добросовісно та безперервно користуються протягом 41 року з моменту вселення в житловий будинок садибного типу в 1968р. і продовжують без обмежень, відкрито користуватись по даний час. За період безперервного, відкритого, добросовісного користування присадибною земельною ділянкою площею 1685,68 кв.м. в селищі Тисмениця сформувався єдиний господорсько - майновий комплекс (житловий будинок, господарські будівлі, інженерні комунікації), в 1970 р. рішенням виконкому [PERSON] селищної ради №26 від 24.12.1970 р їм було дозволено побудувати капітальну споруду: сарай-гараж. Зі зміною статусу Тисмениці з селища на місто у 1986р. в місцевих органів влади не виникало ніяких претензій до площі присадибної земельної ділянки в розмірі 1685,68 кв.м і вони безперервно та відкрито продовжують нею користуватись загалом 41 рік для обслуговування житлового садибного будинку, господарських будівель, інженерних комунікацій та ведення присадибного особистого сільського господарства. Проте рішенням [PERSON] міської ради від 14.11.2002р. їм відмовлено в приватизації присадибної земельної ділянки, для обслуговування приватного житлового садибного будинку та ведення присадибного особистого сільського господарства, мотивуючи тим, що дана присадибна земельна ділянка виділена церковній громаді УГКЦ ім. Св. Михайла і останні 12.02.98р. одержали державний акт на право постійного користування землею, площею 0,83га.в тому числі навіть і на ту земельну ділянку, що знаходиться під приватним житловим будинком та господарськими будівлями позивачів. Дане рішення вважають неправомірним, таким, що порушує їхні права, оскільки дану земельну ділянку площею 1685,68кв.м. в них ніхто не вилучав в законному порядку. Згідно відповіді №368 від 04.07.07р. сесія [PERSON] міської ради не приймала рішення про додаткове виділення 0,43га. землі церковній громаді, відсутній акт розмежування меж та проект додаткового виділення земельної ділянки площею 0,43га. Відсутні ці документи і в Тисменицькому районному відділі земельних ресурсів. А з відповіді №483 від 24.05.2007року випливає, що в [PERSON] міській раді відсутній навіть акт розмежування меж та проект земельної ділянки 0,40га. виділеної для проектування будівництва церкви згідно рішення №35 від 30.07.1991р. Незаконним також вважають рішення №44 [PERSON] міської ради від 25.06.1996р. про підтвердження території землекористування площею 0,8323га.громаді УГКЦ св. [PERSON] в м. Тисмениця. Дане рішення видане без належного рішення міськради про додаткове виділення 0,4323га.землі. У рішенні [PERSON] міської ради №44 від 25.06.1996 р. не вказано ні цільового призначення ні адреса місцезнаходження підтвердженої території землекористування 0,8323га.землі в м. Тисмениця, а згідно листів з міськради за №366 від 04.07.2007р., райвідділу земельних ресурсів за №01-01-23/325 від 25.06.2007р., відділу містобудування таархітектури за №01/115 від 04.07.2007р. присадибну земельну ділянку площею 1685,68 кв.м. в них ніхто в законному порядку не вилучав. Незаконно виданим, таким, що порушує їхні права є Державний акт на право постійного користування землею площею 0,8323га., виданий УГКЦ св.[PERSON] 12.02.1998р.на підставі вищезгаданого незаконного рішення №44 міськради від 25.06.1996р.про підтвердження території землекористування 0,8323га. Підтвердження території землекористування не можна ототожнювати чи вважати правовстановлюючим документом про виділення відповідачу земельної ділянки 0,8323га.землі, чи довиділення останньому додатково 0,4323га.,оскільки відповідні рішення не приймались, проекти земельних ділянок не виготовлялись, земельну ділянку площею 1685,68кв.м. в законному порядку ніхто не вилучав, тому державний акт є незаконним, таким, що виданий з грубими порушеннями законодавства. Вищезгадані правовстановлюючі документи до Державного акту на землю відсутні, а згідно Пояснюючої записки до проекту закріплення земельної ділянки парафії УГКЦ начальника бюро земельних ресурсів та Заключення по відводу земельної ділянки під будівництво райсанепідемстанції, межові знаки в кількості 7 шт. встановлені на віддалі 15 метрів від їхнього будинку. Тому абсолютно безпідставним та незаконним є включення їхньої присадибної земельної ділянки пощею 1685,68 кв.м. в склад ділянки 0,8323 га. Відповідачі незаконно, самовільно в 1993р. розпочали будівництво без дозволу зі сторони міськради на початок будівництва, без розгляду і затвердження проекту будівництва, без всіх інших передбачених законом дозвільних документів, без проекту посадки будівлі на землю.Згідно відповіді з [PERSON] міської ради №369 від 04.07.2007 р. там не розглядали проектно-технічну документацію на будівництво церкви, не затверджували зміни і не давали згоди на початок будівництва. Не розглядалось дане питання і в відділі містобудування і архітектури [PERSON] райдержадміністрації. Церковна громада почала і завершує будівництво церкви господарським способом, що також є грубим порушенням нормативних актів в сфері будівництва і неприпустимим при спорудженні громадських будівель розрахованих на кількасот людей. Відповідачі самовільно відхилившись від розмірів земельної ділянки 0,40га.,значно змістили будівлю, самозахопивши значно більшу ділянку землі. Тільки через три роки після початку незаконного самовільного будівництва з самозахопленням землі [PERSON] міська рада і прийняла неправомірне рішення №44 про підтвердження території землекористування в 0,8323га., що вдвічі більше від виділеної для проектування в 1991р. ділянки згідно рішення№35. [PERSON] міська рада та виконком [PERSON] міської ради протягом тривалого часу з 1993р. постійно порушує їхні законні права, потурає співвідповідачу, не виконує вимог закону по передачі в приватну власність спочатку будинку, в подальшому земельної ділянки, що в підсумку призвело до того, що їхня родина 15 років проживає на будівельному майданчику без дотримання зі сторони співвідповідача елементарних правил техніки безпеки, чим постійно піддає їхнє життя та здоров'я небезпеці, особливо неповнолітніх дітей, двічі у1994р.та 2007р. самовільно вирубували дерева в їхньому саду, не дивлячись на заборону природоохоронної прокуратури, завдаючи їм матеріальних збитків. В 1994р за потуранням міськради співвідповідачі перетворили подвір'я на склад будівельних матеріалів, зруйнували паркан між присадибною ділянкою і ділянкою, виділеною для будівництва церкви, знищили будівельною технікою асфальтне покриття на дорозі в гараж. Співвідповідачі не давали можливості протягом 15 років привести подвір'я в належний стан, реконструювати 80 річний будинок, відновити аварійну веранду, вчасно відновити розвалений бурею в 2003р. 80-річний сарай, в результаті чого замок і пропав урожай та інші продукти, заготовлені на зиму 2003-2004 р. Відповідачі [PERSON] міська рада та виконком [PERSON] міської ради своїми незаконними та непродуманими рішеннями, створивши конфліктну ситуацію між їхньою родиною та громадою УГКЦ, не тільки самоусунулися від розвязання конфліктної ситуації, а й постійно з 2002 р. затягують судовий процес. Проявом впертого небажання цивілізовано вирішувати створений міською радою конфлікт свідчить рішення X сесії V скликання від 24.01.2008 р., коли без їхньої відповідної заяви та участі міська рада прийняла чергове рішення про нібито дачу дозволу їм на виготовлення земельно-кадастрової документації на приватизацію 10 соток землі. Проте дана ділянка складова частина ділянки площею 0,83 га., тому не скасувавши незаконно виданий в 1998 р. Державний акт на 0,83 га. землі громаді УГКЦ, не вилучивши 0,10 га. землі від вищезгаданої ділянки, неможливо її комусь надавати. В міськраді без їхньої участі склали проект ділянки, залишивши їх заходу та заїзду на подвіря, забравши їхнє майно-цегляний капітальний гараж-сарай, що був збудований ще у 1970р.згідно рішення [PERSON] селищної ради №26 від 24.12.1970 р. та з дотриманням існуючих на той час норм будівництва. Вищезгадане рішення міськради, на яке знадобилось майже 3 місяці та кілька відкладених судових слухань на просьбу міськради для досягнення мирової угоди, знову порушили їхні законні права громадян України завдаючи ще і значної моральної шкоди. Про бажання поглибити і розширити конфлікт з боку міськради, а не розвязати його, свідчить і схема прийняття вищезазначеного рішення, спочатку рішення міськради, потім майже після двох місяців спроб ознайомитись з ним, запрошення на земельно-узгоджувальну комісію, де їх поставили перед фактом існування даного рішення. Вищезгадане рішення X сесії V скликання [PERSON] міської Ради від 24.01.2008р. є неправомірним, оскільки воно прийнято без їхньої відповідної заяви до міськради, без їхньої участі на етапі підготовки так званої "мирової угоди", без відповідного рішення про внесення змін до державного акту на 0,8323га.землі, з вилученням 0,10га., яка є складовою частиною ділянки площею 0,8323га. і відповідно не може нікому передаватися. Також цим рішенням міська рада завдає їм значних матеріальних збитків вилучаючи захід та заїзд до житлового будинку та гаражу, доступ до інженерних комунікацій, забираючи капітальний сарай-гараж не прийнявши відповідне рішення, не визначивши і не погодивши при цьому шляхів компенсації та фінансування відбудови аналогічного гаражу в іншому місці ,нового заїзду та заходу до гаражу та будинку. Вище перераховані факти постійно порушували та продовжують порушувати їхній нормальний уклад життя уже протягом 15 років, причиняючи постійні переживання та моральні страждання всіх членів родини. Постійні переживання та спроби досягти хоч якогось консенсусу з [PERSON] міськрадою призвели до передчасної смерті від наслідків гіпертонічного кризу в 2002р. [PERSON], що зміг тільки дійти до дому та впав в кому, з якої так і не вийшов після чергових відвідин міськради, де пробував дізнатися результати розгляду своєї заяви від 11.06.2002р.про передачу закріпленої за будинком згідно плану ОБТІ земельної ділянки для обслуговування будинку та ведення підсобного господарства. Вищенаведені дії міської ради спричинили їм моральну шкоду яку вони оцінюють у 120000 грн. В судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] свій позов підтримали, зустрічний позов не визнали, з вищезазначених підстав. Представник відповідача за первісним позовом, представник релігійної громади «Святого Михайла» м. Тисмениця [PERSON] Католицької [PERSON] [PERSON] первісний позов не визнав, зустрічний підтримав, пояснив, що закладені позивачами позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими. Право власності на нерухоме майно не надає позивачам право на приватизацію спірної земельної ділянки. У позивачів дану земельну ділянку дійсно ніхто не вилучав. Оскільки позивачі вважають, що їхні права як землекористувачів було порушено, то зобов'язані посилатися на факти та довести, що цю земельну ділянку їм було надано у встановленому Законом порядку, тобто довести правомірність користування нею. Спірна земельна ділянка правомірно перебуває у користуванні релігійної громади УГКЦ [PERSON] у м.Тисмениця, що підтверджується державним актом на право постійного користування нею. У відповідності до статті 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Таким чином -приватизація земельної ділянки є однією із підстав набуття права власності на таку земельну ділянку, однак їй, приватизації, повинно передувати надання такої земельної ділянки у користування, тобто, позивачі спочатку повинні отримати, набути у встановленому порядку право користування цією земельною ділянкою, а потім ставити питання про її приватизацію. У зв'язку з цим вважає рішення [PERSON] міської ради про відмову позивачам у приватизації спірної земельної ділянки законним та обгрунтованим, оскільки останняперебуває у постійному користуванні релігійної громади. У відповідності до статті 92 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, і без встановлення строку. Проте у встановленому законом порядку (ст.ст.141,149 ЗК України) право постійного користування відповідачем спірною земельною ділянкою неприпинялося, а отже підстав для визнання незаконним Державного акту про правопостійного користування земельною ділянкою немає, як і немає підстав для передачі уприватну власність позивачам спірної земельну ділянку площею 1685,68 м кв. Оскількиправо користування земельною ділянкою відповідачем не припинено у встановленомузаконом порядку, а позивачами належним чином не набуто право користування цієюземельною ділянкою. Також позивачі незаконно збудували гараж і перешкоджають відповідачу користуватись належною земельною ділянкою. В задоволенні первинного позову просив відмовити, зустрічнийзадовольнити. Представник [PERSON] міської ради та виконавчого комітету [PERSON] міської ради будучи неодноразово належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду в судове засідання не зявився, попередньо подавши письмове заперечення на первісний позов, де зазначив, що оскільки за житловим будинком позивачів, який перебував в комунальній власності і не відносився до будинку садибного типу, спірна земельна ділянка належним чином закріплена не була та рішення ради з цього приводу не виносилося, то будь-якого вилучення її у позивачів бути не могло. Згідно державного акту на право постійного користування землею від 12.02.1998 року релігійній громаді УГКЦ [PERSON] передано в постійне користування земельна ділянка площею 0,8328 га по вул.Галицькій, 25 в м. Тисмениця. Вважає дії [PERSON] міської ради з приводу відмови позивачам у приватизації спірної земельної ділянки та передачі її у постійне користування УГКЦ [PERSON] правомірними, а позовні вимоги позивачів за первісним позовом безпідставними. Просив в задоволенні первісного позову відмовити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та зібрані по ній докази, суд приходить до переконання, що первинний позов підлягає до часткового задоволення, в задоволенні зустрічного позову слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачі з моменту вселення в 1968 р. на підставі ордера в житловий будинок, що по вул. Галицькій, 25, в м. Тисмениця, користуються спірною земельною ділянкою площею 1685,68 кв.м., яка була закріплена за даним житловим будинком, про що свідчить викопіровка плану присадибної ділянки по даних Івано-Франківського обласного бюро технічної інвентаризації. Даний план підтверджений квартальною зйомкою, проведеною ОБТІ в 1965 році. Поясненнями сторін, матеріалами справи, стверджується, що спірна земельна ділянка була відмежована від церковної земельної ділянки заїздом до помешкання жильців-позивачів та огорожею. Згідно рішення Тисменицького райсуду від 08.10.1998 року, копія якого міститься в матеріалах справи, рішення [PERSON] міської Ради від 06.02.1998 року про відмову в приватизації позивачами будинку № 25 по вул. Галицька визнано незаконним. На підставі даного рішення головою [PERSON] міської ради 04.06.1999 р. було прийнято розпорядження про видачу позивачам свідоцтва про право власності на житло, а 14.06.1999 р. виконкомом [PERSON] міської ради зазначене свідоцтво було видане останнім. Як видно з даного свідоцтва, його складовою частиною є технічний паспорт в якому крім житлового будинку під літерою А, зазначено під літерами Б,В, Н,Г гараж сарай, вбиральня, огорожа, сарай. Наведений будинок є будинком садибного типу. Згідно ст. 30 ЗК України в редакції 1992 р., який діяв на момент приватизації будинку в 1999 р., при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами і переходило право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення. Матеріалами справи, поясненнями сторін, судом встановлено, що на момент приватизації позивачами житлового будинку та розгляду позовів щодо даних правовідносин в судових інстанціях, спору про правомірність користування останніми спірною земельною ділянкою не виникало. Вважаючи себе правомірними користувачами цієї земельної ділянки, позивачі в 2002 р. звернулися в [PERSON] міську раду з заявою про її приватизацію. Рішенням [PERSON] міської ради від 14.11.2002 р., копія якого долучена до матеріалів справи, в задоволенні даної заяви відмовлено, оскільки дана земельна ділянка надана в постійне користування [PERSON] Греко-Католицької [PERSON] [PERSON] і 12.02.1998 р. відповідачу видано державний акт на право постійного користування землею для будівництва нової церкви. Про те, що спірна земельна ділянка знаходиться в постійному користуванні відповідача, позивачам стало відомо в листопаді 2002 р., після одержання копії даного рішення. Вважаючи дане рішення міської ради неправомірним, оскільки фактично спірна земельна ділянка у встановленому Законом порядку з користування позивачів не вилучалася, останні звернулися до суду з даним позовом. Наявною в матеріалах справи копією рішення [PERSON] міської ради № 35 від 30.07.1991 р. стверджується, що відповідачу під будівництво нової церкви на місці розваленої виділено 0,40 га земельної ділянки. Згідно пояснюючої записки начальника бюро земельних ресурсів п. Марківа М.В. розмір земельної ділянки площею 0,40 га закріпили межовими знаками від червоної лінії „ вул. Галицька" з півночі - 10 м, з півдня - 50 м „Парк відпочинку", з заходу, тобто від існуючої житлової забудови - будинку позивачів - 15 м та зі сходу -15м від існуючого п'ятиповерхового будинку. Дані межі вказані і в заключенні по відводу земельної ділянки, даним головним санітарним лікарем району п. Красиковим В.О. Вказані документи знаходяться в проекті закріплення земельної ділянки парафії УГКЦ їм. [PERSON] з земель [PERSON] міської Ради за 1996 рік. Проектною документацією на будівництво церкви, стверджується, що проект будівництва приміщення церкви було спроектовано на площі 0,40 га з розривом від будинку позивачів на відстані 15 метрів, а фактично новий проект посаджений на земельну ділянку іншої площі з відхиленням від розмірів виділеної, про виділення якої рішення [PERSON] міської Ради відсутнє. Таким чином, суд приходить до переконання, що [PERSON] міською радою зумисно, з метою узаконення неправомірних дій щодо будівництва церкви з відхиленням від проектної документації було винесено рішення від 25.06.1996 р. про підтвердження території землекористування площею 0,8323 га УГКЦ [PERSON]. В площу якої неправомірно було включено всю земельну ділянку площею 1685,68 кв.м., якою користуються позивачі. Дане рішення, на підставі якого 12.02.1998 р. УГКЦ [PERSON] було видано Державний акт на право постійного користування землею, ототожнювати та вважати правовстановлюючим документом про виділення відповідачу в постійне користування під будівництво церкви земельної ділянки площею 0,8323 га чи довиділення останньому додатково земельної ділянки площею 0,4323 га суд вважає неприпустим, так як суперечить Закону, оскільки в судовому засіданні встановлено, що таке рішення [PERSON] міською радою не приймалось. Твердження відповідачів про те, що спірна земельна ділянка не виділялася позивачам і що ними не доведено правомірність користування нею, суд вважає безпідставними, оскільки позивачі користуються даною земельною ділянкою в 1968 року, тобто з моменту вселення в даний житловий будинок. Також безпідставним являється твердження відповідачів про те, що спірна земельна ділянка перебувала в постійному користуванні церковної громади. Вищезазначені заперечення відповідачів спростовуються долученими до матеріалів справи письмовими доказами - викопіровкою з плану земельної ділянки ОБТІ за 1965 рік. Крім того, правомірність користування позивачами спірною земельною ділянкою було підтверджено [PERSON] селищною радою, яка своїм рішенням від 24.12.1970 р. надала дозвіл на будівництво сараю-гаражу по вул.Леніна.31 (нині Галицька,25) в м.Тисмениця. Окрім того, поясненнями представника виконкому [PERSON] міської ради стверджується, що жодне рішення з приводу закріплення земельних ділянок за конкретними житловими комунальними будинками, радою не приймалося. Посилання відповідачів за первісним позовом на нині діючі норми ст.116 ЗК України, суд вважає безпідставними, оскільки на момент виникнення у позивачів права власності на житловий будинок та на приватизацію спірної земельної ділянки діяв ЗК в редакції 1992 р., а саме норми ст. 30 даного кодексу. Що стосується заперечення відповідачів за первісним позовом в частині пропущення позивачами за первісним позовом строку позовної давності, то суд вважає їх безпідставними, оскільки перебіг строку позовної давності для позивачів-відповідачів почався з того моменту, коли останні довідалися про порушення свого права на спірну земельну ділянку, а саме з листопада 2002 року, коли [PERSON] міською радою винесено рішення про відмову позивачам в приватизації земельної ділянки. Що стосується позовних вимог відповідача - позивача релігійної громади «Святого Михайла» м. Тисмениця [PERSON] Католицької [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та знесення гаража, то суд вважає їх також безпідставною, оскільки гараж збудовано на земельній ділянці, якою позивачі за первісним позовом користуються з 1968 р. та на підставі рішення [PERSON] селищної Ради від 24.12.1970 року. Рішення сесії [PERSON] міської ради від 24.01.2008 року про розмежування земельної ділянки між церковною громадою та сімями [PERSON], [PERSON], [PERSON] також підлягає до скасування оскільки воно прийняте в супереч вимогам ст.30 ЗК України в редакції 1992 року та з грубими порушеннями вимог Закону України « Про місцеве самоврядування в Україні» без заяви позивачів, їх участі та відома. Що стосується вимог позивачів про відшкодування моральної шкоди, то судом встановлено, що ухвалою Тисменицького районного суду від 17.06.2006 р. провадження у справі в частині відшкодування моральної шкоди було закрито в звязку з прийняттям судом відмови від позову. В період з 17.06.2006 р. позивачами не доведено, а судом не встановлено факту спричинення їм діями [PERSON] міської ради моральної шкоди, а тому в цій частині позов не підлягає до задоволення. Сторони не наполягають на розподілу понесених ними судових витрат по справі, а тому такі витрати слід віднести на їх рахунок. На підставі ст. 30 ЗК України в редакції 1992 року, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»,

Outcome: partial