Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання трудового договору, в якій просив суд ( з урахуванням змін та доповнень): -розірвати трудовий договір №566 від 06 червня 2006 року, укладений між ним та відповідачем, - з 24 квітня 2008 року за п.4 ст.40 КЗпП України за прогули без поважних причин; -зобовязати Павлоградський міськрайонний центр зайнятості зняти з реєстрації трудовий договір №566 від 06 червня 2006 року та додаткову угоду до договору від 13 березня 2008 року, укладений між ним та відповідачем. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що він як фізична особа - підприємець 06 червня 2006 року уклав з відповідачем безстроковий трудовий договір за №566, відповідно до якого відповідач була прийнята на посаду товарознавця з заробітною платою розміром - 450 гривень. 13 березня 2008 року за №908 між ним та відповідачем було укладено додаткову трудову угоду, де встановлена заробітна плата у розмірі - 580 гривень. Зазначені угоди були зареєстровані Павлоградським міськрайонний центром зайнятості. Відповідно до умов договору сторони домовились про те, що робочий час працівника встановлено з 08.00 годин до 17.00 годин, при цьому нормальна довжина робочого часу не повинна перевищувати 40 годин на тиждень, вихідні два дні на тиждень, однак на порушення умов договору відповідач, починаючи з 21 квітня 2008 року, на роботу не вийшла, про причини невиходу на роботу його не повідомила. Таким чином, на його переконання відповідач скоїла порушення трудової дисципліни, а саме прогули. 20 травня 2008 року він та відповідач зявилися до Павлоградського міськрайонного центру зайнятості, де остання не погодилася на звільнення її з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, та наполягала на звільнення за власним бажанням за ст.38 КЗпП України, у звязку з чим було неможливо розірвати договір. Відповідач звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до позивача про розірвання трудового договору, в якій просила суд ( з урахуванням змін та доповнень ): -зобовязати позивача, трудовий договір від 06 червня 2006 року між нею та позивачем, та додаткову угоди між ними від 13 березня 2008 року, - розірвати на підставі ст.38 КЗпП України, тобто за її ініціативою, звільнивши її за власним бажанням -стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платні в сумі - 777,42 гривні; -стягнути з відповідача на її користь -13920 гривен за затримку виплати заробітної платні за період з 01 травня 2008 року по 01 березня 2010 року в сумі - 12760 гривень; стягнути з відповідача на її користь - 10000 гривень в рахунок спричиненої їй моральної шкоди. В обгрунтування зустрічного позову, відповідач зазначила, що з 1992 року вона почала працювати на посаді продавця в магазині належному позивачу. 06 червня 2006 року між нею та позивачем був укладений безстроковий трудовий договір, згідно умов якого вона повинна була виконувати обовязки товарознавця, а позивач повинен був сплачувати на її користь заробітну плату. З урахуванням неможливості продовжити працювати у позивача, вона мала намір розірвати трудовий договір, а тому просила позивача в усній формі звільнити її за власним бажанням, однак позивач не реагував на такі прохання. Починаючи з березня 2008 року позивач припинив їй виплачувати заробітну плату. 17 квітня 2008 року вона відправила на адресу позивача заяву про звільнення, в якій просила розірвати трудовий договір за її ініціативою, а сама вже не виходила на роботу, оскільки не могла працювати при створених умовах. Через тиждень позивач їй повідомив, що не бажає звільняти її на підставі ст.38 КЗпП України, так як має намір звільнити за ст.40 КЗпП України. На її переконання позивач навмисно чинить перешкоди не одержавши через пошту заяву про звільнення. Крім того, вона знаходилась на лікарняному з 21 квітня 2008 року до 24 квітня 2008 року, що було сприйнято позивачем як прогул, однак вона не вчинила дисциплінарного проступку. У звязку з неправомірними діями відповідача їй було спричинено моральну шкоду, яку вона оцінює у 10000 гривень. Окрім цього, заборгованість позивача перед нею, стосовно заробітної плати, становить 777,42 гривні, що також підлягає стягненню з позивача на її користь. Сума середнього заробітку за час затримки виплати їй заробітної плати за період з 01 травня 2008 року по 01 березня 2010 року складає 580 гривень х 22 місяці 12760 гривень. В судовому засіданні позивач вимоги підтримав, надавши пояснення які відповідають змісту позовної заяви, а зустрічний позов залишити без задоволення. Представник позивача просила позов задовольнити, посилаючись на доводи викладені у позові та відмовити у задоволені зустрічних позовних вимог. Відповідач в судовому засіданні зазначила, що первісний позов не визнає, а зустрічний просить задовольнити. У своїх поясненнях відповідач навела обставини, що зазначені у зустрічній позовній заяві. Представник відповідача просив суд задовольнити вимоги по зустрічному позову, а у задоволенні первісного позову відмовити, спираючись на доводи викладені у зустрічному позові. Представник третьої особи Павлоградського міськрайонного центру зайнятості [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що у прийнятті рішення покладається на розсуд суду. В подальшому представник третьої особи в судові засідання не зявлялась, участі у процесі не приймала. Також, в судовому засіданні був допитаний свідок [PERSON], яка показала суду, що вона на підставі договору здійснює бухгалтерський облік підприємства позивача. Відповідач з 21 квітня 2008 року не виходила на роботу, у звязку з чим в табелі обліку їй ставились прогули. Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши наявні докази, встановив наступні обставини по справі: 06 червня 2006 року між позивачем та відповідачем було укладено безстрокову трудову угоду «Форма трудової угоди між робітником та фізичною особою», відповідно до змісту якого позивач прийняв на роботу відповідача з видом діяльності «товарознавець», з графіком роботи з 08.00 годин до 17.00 години. Трудовий договір було зареєстровано 06 червня 2006 року за №566 у Павлоградському міськрайонному центрі зайнятості ( а.с. 6 ). 13 березня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду до трудового договору №566 від 06 червня 2006 року, згідно якого змінився розмір заробітної плати з 01 січня 2008 року. Додаток до трудового договору було зареєстровано Павлоградським міськрайонний центром зайнято за №566 ( а.с. 7 ). Починаючи з 21 квітня 2008 року відповідач не виходила на роботу ( а.с. 9, 34 ). 13 травня 2008 року позивач направив на адресу відповідача лист ( а.с. 13 ) з проханням зявитися 20 травня 2008 року до центру зайнятості з метою розірвання трудової угоди ( а.с.29 ), однак угоду не було розрізано у звязку з небажанням відповідача бути звільненню на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України, - трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадку: прогулу ( в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня ) без поважних причин. Встановивши обставини по справі, а також положення чинного законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги позивача є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки як зясовану у судовому засіданні відповідач дійсно здійснила прогул, шляхом не виходу на роботу, починаючи з 21 квітня 2008 року, що нею не спростовується, а навпаки визнається у судовому засіданні. Так в її позовній заяві було зазначено, що після направлення 17 квітня 2008 року через пошту заяви про звільнення за власним бажанням вона не виходила на роботу ( а.с. 21 ). Приймаючи до уваги наявність листка непрацездатності, в якому зазначено, що відповідач перебувала на лікарняному з 21 квітня 2008 року по 23 квітня 2008 року ( а.с. 28 ), позивачем правомірно поставлено питання про розірвання трудового договору на підставі п.4 ст.40 КЗпП України саме з 24 квітня 2008 року. Посилання відповідача на ту обставину, що 17 квітня 2008 року, через пошту, нею була направлена заява про звільнення за власним бажанням ( а.с.26 ), суд не може прийняти до уваги, як підставу для розірвання договору за ст.38 КЗпП України, оскільки зазначена заява не була отримана позивачем ( а.с. 27 ). Крім того, відповідно до ст.38 КЗпП України, - працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні, - що фактично не було зроблено відповідачем, так як за її особистим твердженням таке попередження було нею відправлено тільки 17 квітня 2008 року. Таким чином, відповідач не зважаючи на відсутність даних про отримання позивачем попередження про звільнення, самостійно вирішила не виходити на роботу з 24 квітня 2008 року по час постановлення судом рішення, без поважних на то причин, оскільки її посилання на недопустимі моральні засади, що начебто склалися на роботі, нею належним чином не підтверджені, а тому не можуть вважатися поважними причинами для розірвання договору у строк, про який просить працівник. З урахуванням положення п.6 Наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 08 червня 2001 року за №260 «Порядок реєстрації трудового договору між працівником та фізичною особою», яким передбачено, що: - у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посилання на відповідні статті КЗпП України, про що сторони сповіщають державну службу зайнятості, яка зареєструвала трудовий договір, суд вважає за необхідне задовольнити вимогу позивача стосовно зобовязання Павлоградського міськрайонного центру зайнятості зняти з реєстрації трудовий договір №566 від 06 червня 2006 року та додаткову угоду до договору від 13 березня 2008 року, укладений між позивачем та відповідачем. В задоволенні зустрічного позову відповідача, суд вважає за необхідне, - відмовити у повному обсязі, так як на переконання суду не має правових підстав розривати трудовий договір на підставі ст.38 КЗпП України, звільнивши її за власним бажанням, оскільки, як зазначалось судом раніше, дії відповідача свідчать про вчинення нею порушення трудової дисципліни, що тягне за собою дисциплінарне стягнення у вигляді - звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України. На переконання суду, позивачем не пропущений строк застосування такого стягнення, оскільки він мав намір розірвати трудовий договір 20 травня 2008 року, тобто до спливу місячного терміни вчинення порушення трудової дисципліни. Вимога відповідача відносно стягнення з позивача на її користь заборгованості по заробітній платні в сумі - 777,42 гривні, також не можу бути задоволена. Так, згідно до ст.116 КЗпП України, - при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення працівником вимоги про розрахунок. Приймаючи до уваги зазначене положення чинного законодавства України, позивач зобовязаний виплатити відповідачу суму заборгованості по заробітній платі не пізніше наступного дня після предявлення відповідної вимоги на свою адресу, однак такої вимоги він не отримував, крім того, відповідач фактично не була звільнена до часу ухвалення судом відповідного рішення. За таких умов відсутня вина позивача у виплаті заборгованості по заробітній платі перед відповідачем, а тому у суду не має підстав задовольняти вимогу про стягнення з позивача на користь відповідача за затримку виплати заробітної плати певної суми. Що стосується позовних вимог відповідача про стягнення грошової компенсації за спричинену моральну шкоду, - така вимога на переконання суду є необгрунтованою та безпідставною. Моральна шкода відповідачу винними діями або бездіяльністю позивача, на переконання суду, не завдавалась. В судовому засіданні учасники судового процесу не заявляли клопотання про витребування та огляду оригіналу додаткової угоди між позивачем та відповідачем, та така угода не могла бути витребувана на підставі ухвали винесеної судом за власної ініціативи, оскільки жоден із учасників процесу не спростовував її відсутності та дійсності. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд враховує положення ч.І ст.88 ЦПК України, відповідно до змісту якої, - стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Розмір таких витрат суд визначив з витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи - 07,50 гривень ( а.с.1 ), судового збору - 08,50 гривень ( а.с. 2 ), що у загальному розмірі становить - 16 гривень.

Outcome: approved