Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-09 00:00:00

У квітні 2009 року [PERSON], [PERSON] звернулися до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення суми займу, завдатку у подвійному розмірі, збитків і моральної шкоди (а.с.4-6). В обґрунтування підстав зазначили, що на підтвердження усної домовленості щодо продажу будинку № 8 по вул.9-го Травня у м.Дніпропетровську, згідно письмової розписок від 15.10.2003 року та від 26.03.2004 року відповідачка отримала від [PERSON] завдаток відповідно у сумі 200 дол.США та 270 дол.США. Також згідно нотаріально посвідченого договору від 24.11.2003 року, [PERSON] позичила у [PERSON] гроші у сумі 13 500 грн., що в еквіваленті по курсу Національного банку України складало 2500 дол. СІЛА., із кінцевим терміном повернення до 01.03.2004 року. Незважаючи на укладені домовленості, відповідачка в односторонньому порядку відмовилася від продажу будинку, ні завдатку, ні запозичених коштів не повернула. В подальшому співпозивачі неодноразово уточнювали позовні вимоги (а.с.43-46,105-108,147-149) і в остаточній редакції просили суд на користь [PERSON] стягнути із [PERSON] суму завдатку в розмірі 1708,00грн., у відшкодування збитків 1183,86 грн., моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.,; на користь [PERSON] стягнути із [PERSON] суму займу у розмірі 2500 дол.США у еквіваленті по курсу гривні станом на 28.09.2009 року у сумі 21 350,00грн. з урахуванням 3% річних за користування у сумі 3843 грн. 00 коп. та моральну шкоду у розмірі 80 000грн., судові витрати по справі. Зі своєї сторони [PERSON] у листопаді 2009 року звернулася до [PERSON], [PERSON] із зустрічним позовом про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування підстав посилалася на те, що позивачам за первісним позовом достовірно відомо про результати проведеного почеркознавчого дослідження, за висновками якого підпис та рукописний текст в розписці від 26.03.2004 року виконаний не нею, а іншою особою з наслідуванням її підпису, проте, починаючи із 2007 року у всіх інстанціях, у тому числі, й в ході розгляду даної справи наполягають на порушенні нею їхніх прав за цією розпискою та вимагають гроші, яких вона від них ніколи не отримувала. Стверджує, що діями співпозивачів їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 100 000 грн., яку просила суд стягнути на свою користь разом із понесеними судовими витратами (а.с.59-60). Ухвалою суду від 03.03.2010 року за заявою позивачки [PERSON] позовні вимоги в частині стягнення із [PERSON] суми боргу за розпискою від 26.03.2004 року у сумі 270 дол.США, що еквіваленті становить 2305грн.80коп., залишено без розгляду (а.с.129,133). У судовому засіданні співпозивачі [PERSON], [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити в повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] не визнали, просили суд у їх задоволенні відмовити у звязку із безпідставністю та необґрунтованістю. Відповідачка [PERSON] не заперечуючи обставин щодо фактичного отримання від співпозивачів за розпискою 200 дол.США та за договором займу 2500 дол.США у підтвердження усної домовленості щодо продажу будинку, позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що намагалася власноручно повернути [PERSON] та [PERSON] гроші, однак, вони від їх отримання відмовилися. Свої зустрічні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позові. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦНК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до пункту 1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.І ст. 58 Конституції України та згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень) норми ЦК України 2003 року застосовуються до цивільних відносин, які виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. У звязку із чим, для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, практику Верховного Суду України. Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши представників сторін, адвоката, з'ясувавши обставини у справі та перевіривши їх письмовими доказами у справі вважає, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON] належать до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що починаючи із вересня 2004 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] існував майновий спір, пов'язаний із купівлею-продажем житлового будинку № 8, розташованого по вул.9-го Травня у м.Дніпропетровську. Даний спір врегульовано рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області 06 жовтня 2008 року по справі 2-783/2008 року, яким скасовано рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 21.07.2008 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: приватний нотаріус [PERSON], КП «ДМБТІ» про визнання договору купівлі-продажу недійсним; визнано недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння № 8, по вул.9-го Травня у м.Дніпропетровську, укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON]; а у іншій частині рішення першої інстанції залишено без змін. Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 21.07.2008 року відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], про визнання договору позики удаваним правочином, визнання договору позики договором завдатку, визнання договору купівлі-продажу будинку дійсним, визнання права власності на житловий будинок, стягнення суми. Ухвалою Верховного Суду України від 15.12.2008 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON], [PERSON] (а.с.15, 16-19, 20-26). В силу ч.З ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не підлягають доказуванню при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Із досліджених у судовому засіданні матеріалів, встановлено, що у жовтні 2003 року [PERSON] та [PERSON] і С.М, почали домовлятися щодо купівлі-продажу домоволодіння № 8 по вул.9-го Травня у м.Дніпропетровську. [PERSON] отримала від [PERSON] 200 дол.США в якості завдатку за продаж будинку, про що написала розписку від 15.10.2003 року (а.с.7). 24.11.2003 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] за реєстром № 3377, згідно до якого [PERSON] позичила у [PERSON] суму у розмірі 2500 дол.США, яку зобовязувалася повернути до 01.03.2004 року (а.с.9). Вказані обставини визнані сторонами у судовому засіданні, тому у відповідності до вимог ч.І ст.61 ЦПК України також не підлягають доказуванню. За правилом, встановленим ст.151 ЦК України в редакції 1963 року, зобов'язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобовязання виникає із підстав, передбачених ст.4 цього кодексу, зокрема із договорів та інших правочинів. При цьому, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Згідно ст. 161 ЦК України,зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ст. 178 ЦК України, виконання зобовязань між громадянами можуть бути забезпечені завдатком. За правилом ст. 195 ЦК України, завдатком є грошова сума, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Вразі, якщо ж сторони домовились укласти договір на майбутнє, але відповідним чином його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансовими і повертаються в тому розмірі, в якому вони надаються. Оскільки договору купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно який би за своєю формою і змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише виразили свій намір укласти такий договір в майбутньому, то в то в силу ст. 195 ЦК України, сплачені в рахунок виконання договору платежі вважаються авансом і повертаються в тому розмірі, в якому надавались. У відповідності до ст. 374 ЦК УРСР, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобо'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Аналізуючи подані сторонами докази, суд приходить до висновку, що із [PERSON] JT.I. підлягають стягненню на користь [PERSON] сума отриманої нею в якості авансового платежу у розмірі 200 дол.США, що у еквіваленті до гривні по курсу Національного Банку України на момент розгляду справи становить 1582 грн.00 коп., а на користь [PERSON] стягнути із [PERSON] суму позики розмірі 2500 дол.США у еквіваленті 19 755 грн.00 коп.. Суд вважає за необхідне відмовити [PERSON]Д, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення із [PERSON] суми позики з урахуванням 3% річних за користування, оскільки умовами укладеного між сторонами договору позики відповідальність за прострочення виконання грошового зобовязання не передбачалася, у зв'язку із чим положення ст.625 ЦК України в редакції 2003 року, щодо даних правовідносин не можуть застосовуватися. Щодо позовних вимог [PERSON], [PERSON], а також зустрічних позовних вимог [PERSON] в частині відшкодування шкоди, суд виходить із наступного. За змістом ст. 22 ЦК України в редакції 2003 року, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до положень ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Під моральною шкодою згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. За змістом зазначених положень, єдиною підставою цивільно-правової відповідальності за заподіяння майнової або моральної шкоди - є правопорушення, яке включає в себе: шкоду, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний звязок між ними, а також вину заподіювача шкоди. Оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції вважає, що понесені [PERSON] витрати у звязку із підготовкою та оформленням документів, повязаних із відчуженням будинку, тощо у сумі 1183,86 грн., не є збитками у розумінні ст.22 ЦК України, у звязку із чим не підлягають стягненню у відшкодування. Водночас, суд зауважує, що в порушення покладеного статтею 60 ЦПК України обовязку на доказування обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень з боку співпозивачів [PERSON], [PERSON] та позивачкою за зустрічним позовом [PERSON] суду не надано належних та допустимих доказів, у звязку із чим суд вважає, їх доводи щодо завданої моральної шкоди є необґрунтованими, тому задоволенню не підлягають. Згідно зі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, у зв'язку із чим із [PERSON] на користь [PERSON], [PERSON] належить стягнути судові витрати у сумі 51 грн.00 коп., а із [PERSON], [PERSON] у рівних частках на користь держави недоплачені судові витрати щодо вимог майнового характеру про відшкодування моральної шкоди у сумі 44 грн.50коп. (витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 37 грн. 00 коп. та 7грн.50 коп. державного мита) На підставі викладеного,

Outcome: partial