Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Укрсиббанк» про розірвання договору про надання споживчого кредиту №11196914000 від 10 серпня 2007 р., посилаючись на вимоги ст.ст. 16,651,654 ЦК України та вказуючи, що в звязку з виникненням світової фінансово- економічної кризи та неготовності національної економіки до протидії цій кризі, подальші відносини між ним та відповідачем є неможливими, оскільки останній не збирається надавати позивачеві відстрочку по сплаті тіла кредиту та відсотків за користування ним на максимально можливий термін. Крім того, починаючи з квітня 2009 р. вимагає від позивача сплати суми кредиту у повному розмірі достроково, що свідчить про те, що відповідач намагається змінити умови кредитного договору в односторонньому порядку і при цьому відповідач не ставить питання стосовно укладання з позивачем додаткової угоди до кредитного договору про його розірвання. В якості третьої особи по справі залучено [PERSON] У судовому засіданні позивачка неодноразово змінювала свої позовні вимоги. 10 березня 2010 р. надала уточнену позовну заяву, відповідно до якої просила вищевказаний договір визнати недійсним на підставі ст.ст.203,215,524,533,1054 ЦК України та з врахуванням вимог Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги про визнання договору не дійсним не визнала. Суду пояснила, що банк має право на постійній основі здійснювати діяльність з надання кредитів в іноземній валюті та підставі отриманої від національного банку України банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій без отримання індивідуальної ліцензії. Третя особа у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення вимог позивача щодо визнання договору недійсним. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд встановив факти та відповідні їм правовідносини. 10 серпня 2007 р. між АКІБ «Укрсиббанк»( далі Банк), правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №11196914000. Згідно даного договору Банк надав позичальникові кредит у сумі 24000.00 доларів США, що на час укладання еквівалентно 121200 грн.00 коп., строком до 09.08.2017 р. включно. Відповідно до п.1.1, сторони обумовили, що гривневий еквівалент суми кредиту зазначається в договорі лише в разі надання Банком кредиту в іноземній валюті; позичальник , укладаючи цей договір, усвідомлює можливість виникнення курсових різниць(коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів та їх використанні за цільовим призначенням згідно умов даного договору, внаслідок чого може виникнути потреба у доплаті Позичальникові за рахунок власних коштів повної вартості продукції(товару, робіт,послуг), які останній придбаває за рахунок кредитних коштів Банку. Згідно п.1.3 договору, за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, процентна ставка встановлюється у розмірі 13.5 % річних після закінчення цього строку процентна ставка підлягає перегляду. Між сторонами було затверджено графік погашення кредитних коштів та графік платежів, визначення сукупності вартості кредиту. 10 серпня 2007 р. було укладено додаткову угоду №1 до Договору про надання споживчого кредиту. Суму коштів за кредитним договором відповідачем було перераховано на рахунок позивача в іноземній валюті в сумі 24000 долари США та національній валюті 121200 грн.00 коп. ці кошти позивачка отримала у повному розмірі, про що не заперечувала у судовому засіданні. В забезпечення виконання договору між Банком та [PERSON] Р.Ю.10.08.2007 р. було укладено договір поруки. Відповідно до п.1.3 цього договору поручитель відповідає перед кредитором у тому обсязі, що і боржник, за всіма зобовязаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу( в т.ч. кредиту, регресу), сплати процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умова основного договору. Також в забезпечення Договору про надання споживчого кредиту, між Банком та [PERSON] 10 серпня 2007 р. було укладено договір іпотеки. Відповідно до п. 1.1. договору , предметом іпотеки є трикімнатна квартира [ADDRESS], яка належить іпотекодавцеві на підставі договору купівлі-продажу від 26.06.1999 р. Як пояснила у судовому засіданні позивачка, виконувати свої зобовязання за кредитним Договором вона припинила у січні 2009 р. Відповідно наданого до суду розрахунку, станом на 04.03.2010 р. сума боргу склала 24561 долар США 51 цент. В обґрунтування вимог про визнання укладеного між сторонами договору про надання споживчого кредиту, представник позивача вказав, що національною валютою є гривня, Банк удаючи кредит у іноземній валюті фізичним особам повинен мати індивідуальної ліцензії на здійснення такої операції. Але дані вимоги закону при укладанні договору з [PERSON] дотриманні не були. Але з даними доводами погодитися не можна. Так, згідно з приписами ст.1054 ч.1 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти( кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти Відповідно до ст.ст. 626- 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства; Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 47 Закону України „Про банки та банківську діяльність передбачено, що банк на підставі банківської ліцензії має право здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Згідно до ч.1 ст.49 цього Закону, розміщення залучених коштів від свого імені визнається банківською операцією. Відповідно до ст.2 цього закону, коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Отже, з врахування викладеного суд приходить до висновку, що банк на підставі банківської ліцензії має право здійснювати кредитування в іноземній валюті. Відповідно до ст.5 Декрету КМ України „Про систему валютного регулювання та валютного контролю, Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового звязку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії відповідно до п.п.в,г ч.4 ст.5 вищевказаного декрету потребують такі операції: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Згідно до п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого Постановою НБУ від 15.11.2004 р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється. Якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк( ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Тобто, Національний банк у своєму нормативно-правовому акті підтвердив позицію, закріплену у Декреті та встановив, що операції з використання іноземної валюти як засобу платежу на території України дозволяється без отримання індивідуальної ліцензії, якщо однією стороною операції є банк, який має генеральну ліцензію. Як вбачається із матеріалів справи, відповідач отримав банківську ліцензію №75 від 24.12.2001 р. на право здійснення банківської операції, в тому числі, щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик та письмовий дозвіл №75-2 від 24 грудня 2001 р. з додатком(що діяли на час укладання договору) на право здійснення операцій з валютними цінностями, що є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, згідно з Декретом КМ України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю. Тому використання відповідачем і позивачем іноземної валюти як засобу платежу за кредитним договором відповідає вимогам чинного законодавства. Виходячи із змісту вказаних вище норм, суд приходить до висновку, що банк має право на постійній основі здійснювати діяльність з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від національного банку банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій без отримання індивідуальної ліцензії. Безпідставними є посилання позивачки на порушення при укладанні спірного договору вимог ст,ст.11,15 Закону України „Про захист прав споживачів, оскільки відповідно до 7.12 кредитного договору, сторони домовилися вважати, що уклавши цей договір, позичальник своїм підписом засвідчив факт та згоду з умовами цього Договору, підтверджує свої права та обовязки за ц тим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього договору, та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенні до нього, а також що перед укладанням цього договору отримав від банку інформаційний лист, згідно вимог законодавства України. Зокрема Закону України „Про захист прав споживачів. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача і на підставі ст.ст.626-629,1054 ЦК України, Декрету Кабінету міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю у задоволенні позову належить відмовити. В силу ст. 88 ЦПК України судові витрати сплачено при звернення до суду.

Outcome: dismissed