Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління, в якому просив розгляд справи проводити без його участі та зобов'язати відповідача нарахувати і виплатити йому соціальну допомогу, як дитині війни, за 2008-2009 роки. Відповідач в запереченнях до суду просив розгляд справи провести без участі їх представника та відмовити в задоволенні позовних вимог, мотивуючи це тим, що дія ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни зупинялась поточними законами про бюджет України, а з 01.01.2008 року позивач отримує доплату до пенсії в розмірі 10 відсотків від прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність. Крім цього, зазначив, що відсутня законодавча норма яка б встановлювала мінімальний розмір пенсії за віком. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач є особою, на яку поширюється дія абзацу 1 статті 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» № 2195-ІУ від 18.11.2004 року та має статус „дитини війни, що підтверджується відміткою в пенсійному посвідчені. Згідно ст.6 Закону № 2195-ІУ дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується на 30% мінімальної пенсії за віком. Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп визнано неконституційним п.п.2 п.41 розділу II Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 28.12.2007 року № 107-VI, щодо викладення статті 6 Закону в новій редакції, а саме про виплату "дітям війни" надбавки до пенсії у розмірі 10 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Таким чином, з 22 травня 2008 року по 31.12.2009 року включно, позивач має право на підвищення пенсії на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, що є підставою до задоволення позову за вказаний період. Судом встановлено, що відповідач не здійснював виплати в тому розмірі, як передбачено ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни, відтак допустив бездіяльність та, як наслідок, порушення прав позивача. Доводи відповідача про відсутність законодавчої норми яка б встановлювала мінімальний розмір пенсії за віком, відсутність порядку перерахунку та виплати зазначеного підвищення пенсії та відсутность відповідного фінансування не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, так як, згідно чинного законодавства, саме на органи Пенсійного фонду України та відповідні територіальні управління покладено обовязок перерахування та виплата пенсій з відповідними підвищеннями, а частиною 1 ст. 28 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування передбачено, що мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Оскільки згідно п. 34 ст. 4 Декрета КМУ „Про державне мито Пенсійний фонд України, його підприємства, установи і організації звільненні від сплати державного мита, то відповідно до ч.2 ст. 88 ЦПК України судовий збір, документально підтверджений позивачем, компенсуються за рахунок держави. Згідно ст.81,88 ЦПК України та "Розмірів витрат з інформаційно-технічного забезпечення судових процесів, пов"язаних з розглядом цивільних та господарських справ" затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 року № 1258 підлягають стягненню з відповідача витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду даної цивільної справи. На підставі викладеного,

Outcome: partial