Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-07 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувшись до Рівненського міського суду з позовом до акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», просить визнати недійсним одностороннє збільшення відповідачем процентної ставки за кредитним договором № 356КЗ від 19.10.2007 року ( надалі по тексту кредитний договір) з 15,0 % річних до 21,5 % річних, відновити становище, яке існувало до порушення, зобовязавши відповідача виконувати умови кредитного договору у відповідності з узгодженими між ними умовами, зарахувати кошти у сумі 3868, 82 гривень, які ним переплачені по кредитному договору з серпня 2008 року по лютий 2010 року (включно) на погашення заборгованості по кредиту. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, суду пояснив, що 19 жовтня 2007 року між ним та відповідачем укладено кредитний договір, по умовах якого йому надано кредит у сумі 50000 гривень строком до 18.10.2017 року зі сплатою 15 процентів річних за користування кредитом. При укладенні кредитного договору ним отримано від відповідача орієнтовний графік погашення кредиту та сплати відсотків ,у якому визначено орієнтовні щомісячні платежі по погашенню заборгованості по процентах. У строки, передбачені кредитним договором, ним щомісячно здійснюється сплата заборгованості по договору. При цьому вказав, що при здійсненні щомісячного платежу точну суму відсотків повідомляє касир відповідача, беручи її з програмного забезпечення. Сума щомісячних платежів відрізняється від суми, що зазначена у графіку погашення заборгованості та кожен місяць є різною. Здійснюючи черговий платіж у вересні 2008 року йому було повідомлено про збільшення відсоткової ставки за користування кредитом, хоча умовами кредитного договору, зокрема, пунктами 2.6.1, 7.1 передбачено, що про наміри змінити розмір винагороди за надання кредиту відповідач зобов»язаний був його попередити за 10 днів та надати додаткову угоду про внесення змін до договору, адже усі додатки, зміни, доповнення до договору повинні бути вчинені у письмовій формі. Однак, він змушений їх був сплачувати, так як не міг допустити заборгованості по кредиту. В подальшому він 16 лютого 2009 року, письмово звертався до відповідача з заявою про роз»яснення причин збільшення процентів за користування кредитним коштами та порушення з боку банку умов п. 1.1 кредитного договору, якою визначено плату за користування кредитом 15 процентів річних за перший рік, а також пояснення причин ігнорування положень кредитного договору щодо викладення усіх змін у письмовій формі. На своє звернення від відповідача відповіді не отримав. Позивач, провівши відповідні розрахунки, вказує на те, що за час неправомірного одностороннього збільшення відповідачем процентів по кредиту у період з червня минулого року по липень поточного року, переплатив йому 3868, 82 гривень та вважає, що дана сума у відповідності до пункту 3.4 кредитного договору повинна бути спрямована на погашення заборгованості по кредиту. На даний час здійснює погашення заборгованості по кредиту у відповідності до погодженого з відповідачем орієнтовного графіка (без врахування одноособово встановленої відповідачем нової процентної ставки). Надане представником відповідача заперечення на позов вважає безпідставним. Просить позов задоволити повністю. Представник відповідача позов не визнала. Подала суду заперечення проти позову, у якому вказує на те, що зміна процентної ставки з 15 до 21,5 % річних відбулася відповідно до умов договору, так як банком направлено позивачу рекомендованою поштою додаткова угода до договору, яку він отримав, про що свідчить розписка від 11 серпня 2008 року, хто отримав цей конверт їй достовірно не відомо, однак поштар відмітила, що лист отримано ним особисто. Вказує на те, що 07.08.2009 року, здійснивши платіж по процентній ставці 21% позивач фактично вчинив письмовий правочин по зміні процентної ставки та схвалив таку зміну, як то передбачено ч.1 ст.207 ЦК України. Просить в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення позивача, відповідача. дослідивши подані докази кредитний договір, прогнозоване нарахування процентів, квитанції про погашення кредиту, лист позивача від 16 лютого 2009, заперечення проти позову, лист звернення від 06 серпня 2008 року, додаткову угоду № до договору, підписану лише представником банку від 06.08. 2008 року, зворотне повідомлення про вручення від 11.08.2008, відповідь від 04 березня 2009 року № 02-06\\227 пояснення від 19 травня 2010 року , у сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне. Судом встановлено, що 19 жовтня 2007 року між [PERSON] та акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» укладено кредитний договір № 356К3 у відповідності до якого позивачем отримано кредит 50000 гривень строком до 18.10.2017 року. Пунктом 1.1 кредитного договору позивачем та відповідачем погоджено, що кредит надається зі сплатою 15 % річних за перший рік, подальший розмір процентів за користування кредитом підлягає щорічному перегляду згідно з умовами п.2.6 цього договору. Згідно із ч.1 ст. 1054 ЦК Украхни - за кредитним договором банк або інша фінансова установа ( кредитородавець) зобовязується надати грошові кошти ( кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 525 цього Кодексу передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено законом або договором. За з містом ст. 651 і 652 ЦК України, зміна договору допускається лише за згодою сторін або за рішенням суду. Положеннями п.2.6.1, 2.6.2, 2.6.3 кредитного договору передбачено, що при намірі змінити розмір винагороди за надання кредиту відповідач зобовязаний повідомити [PERSON] не пізніше ніж за 10 днів до дати початку їх введення, а також надати для укладення додаткову угоду про внесення змін до цього договору, а позивач повинен зявитись в строк не пізніше ніж за 3 робочі дні до відповідної дати з метою підписання додаткової угоди, де визначено новий розмір процентної ставки за користування кредитом. У супровідному листі № 02-06/203 від 06.08.2008 року до додаткової угоди № 1 до кредитного договору, що датована 06.08.2008 року та якою передбачено встановлення процентної ставки 21 % річних, які нараховуються з 31.07.2008 року, в обґрунтування необхідності підвищення процентної ставки по кредиту зазначається підвищення облікової ставки НБУ, яка здійснена постановою від 21.04.2008 року, зростання вартості грошових ресурсів на міжбанківському ринку та на рішення Комітету з питань управління активами та пасивами АКБ «Укрсоцбанк». Однак, пунктами 3.4 та 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ №168 від 10.05.2007 року передбачено, що банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках та зазначено, що банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв'язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку). На переконання суду, у кредитному договорі не міститься правил, за яким змінюється процентна ставка за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках, а лише передбачено механізм внесення таких змін. Таким чином. суд приходить до висновку, що у АКБ „ Укрсоцбанк було відсутнє право змінювати умови кредитного договору в односторонньому порядку, поширюючи дію додаткової угоди назад, що випливає із датованих 06.08. 2008 року листа і додаткової угоди про зміну процентної ставки із 31 липня 2008 року. У відповідності до ст.ст. 525, 526, аб.1 ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України зобовязання повинно виконуватися належним чином у встановлені строки, а одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. Згідно з ч.1 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно зі ст. 653 зазначеного Кодексу в разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Статтею 654 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Наслідки недодержання письмової форми договору передбачені ч.2 ст.1055 ЦК України, відповідно до якої «кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Оскільки [PERSON] не підписав додаткової угоди, тому у відповідача не було достатніх правових підстав змінювати умови правочину без його письмової згоди. В цьому випадку АКБ „ Укрсоцбанку надано право відповідно до п.2.6.3 кредитного договору і ст. 651-653 ЦК України звернутись до суду із позовом про зміну чи розірвання договору та стягнення коштів. Доводи відповідача про те, що позивач, сплативши 07.08.2008 року проценти за користування кредитом у розмірі 21% фактично вчинив письмовий правочин по зміні процентної ставки та схвалив таку зміну, як то передбачено ч.1 ст.207 ЦК України, не ґрунтуються на дійсних обставинах справи та не підтверджені належними доказами. Зокрема, пунктом 1.1 сторонами погоджено розмір щомісячних обов»язкових платежів по погашенню основної суми заборгованості по кредиту 416, 67 гривень щомісячно. Як вбачається із квитанцій про погашення кредиту , позивачем здійснювалися щомісячні платежі по погашення процентів за користування кредитом у різних сумах, які відрізняються від розміру процентів, вказаних у прогнозованому нарахуванні процентної ставки на суму фактичної заборгованості. З означеного вбачається, що розмір процентів, які щомісячно зобов»язаний сплачувати та сплачував позивач, попередньо сторонами у визначеній фіксованій сумі не погоджувався. Суд вважає, що квитанція про сплату місячного платежу від 07.08.2008 року не може слугувати доказом схвалення позивачем додаткової угоди до кредитного договору, а лише свідчить про сплату певних коштів позивачем на користь відповідача. Також у судовому засіданні представник відповідача підтвердила про відсутність додаткової угоди до кредитного договору про зміну процентної ставки. З листа позивача від 16 лютого 2009 року вбачається, що звертаючись до відповідача , він заперечував проти збільшення процентів у перший рік дії договору та просив обґрунтувати необхідність такого збільшення. Таким чином суд вважає, що збільшення відповідачем процентів за кредитом до спливу річного строку з моменту укладення договору без укладення письмової додаткової угоди до кредитного договору, суперечить наведеним нормам законодавства , не відповідає положенням пункту 1.1 кредитного договору. Суд вважає за необхідне визнати недійсним одностороннє збільшення відповідачем процентної ставки за кредитним договором № 356К3 від 19.10 .2007 року з 15 % річних до 21 % річних та відновити становище, яке існувало до порушення. З поданого позивачем розрахунку вбачається, що за період з серпня 2008 року по лютий 2010 року ним додатково сплачено 3868, 82 гривень, які були спрямовані відповідачем на проценти у зв»язку з підвищенням процентної ставки. Пунктом 3.4 кредитного договору позивачу надано право достроково погасити кредит. Відповідачем не спросовано даного розрахунку, а тому суд вважає за необхідне зарахувати 3868, 82 гривень на погашення заборгованості по кредитному договору № 356К3 від 19.10.2007 року. Згідно ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Представник відповідача в судовому засіданні підтвердив, що у позивача відсутня заборгованість по кредитному договору. У відповідності до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати, що складаються з витрат на інформаційно технічне забезпечення у розмірі 120 гривень. Згідно ч.3 ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в прибуток держави судовий збір у розмірі 51 гривень. На підставі викладеного, ч.1 ст.207 , ч. 3 ст. 251, ст. 525, 526, аб.1 ч.1 ст.530 , ч. 1 ст. 631 , cт.ст. 653, 654 ЦК України ,

Outcome: approved