Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання батьківста, посилаючись на наступні обставини, що в 2002 році він познайомився з [PERSON] та з 2003 року став проживати разом з нею однією сімєю за адресою [ADDRESS], при цьому вони були повязані спільним побутом мали взаємні права та обовязки та фактично перебували у шлюбних стосунках. У 2003 році [PERSON] завагітніла, у звязку з чим, вони спільно вирішили офіційно одружитися та подали до Жовтневого відділу реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції відповідне звернення. З 2004 року вони з [PERSON], припинили стосунки та стали проживати окремо один від одного, в звязку з чим шлюб не зареєстрували. 29.01.2004 р. [PERSON] народила дитину, [PERSON], запис про батька якого здійснила відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України, тобто за своїм прізвищем та вигаданим імям та по батькові батька дитини, при цьому [PERSON] не погодилась вказати його батьком дитини та провести запис в Книзі реєстрації народжень відповідно до порядку встановленого ст. 126 Сімейного кодексу України. У звязку з вище викладеним ставить пиання про визнання його батьком дитини [PERSON], [INFO]. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов, встановивши батьківство. Відповідач у судовому засіданні з вимогами позову погодилась, не заперечувала обставини, на які зіслався позивач, наголошуючи, що саме позивач являється біологічним батьком дитини. Вислухав сторони, дослідивши матеріали справи, суд рахує, що позов підлягає задоволенню за наступними підставами. У судовому засіданні встановлено, що сторони знайомі з2002 року. З 2003 року сторони проживали спільно однією сімєю в адресою [ADDRESS], що свідчить про наявність фактичних шлюбних відносин, оскільки мали взаємні права та обовязки, вели спільне господарство, мали спільний побут. Як встановлено судом, сторонами в усній формі приймалось рішення про реєстрацію шлюбних відносин, окрім того наміри підкріплені тим, що відповідач перебувала у стані вагітності та мала народити дитину. За наслідками тривалості фактичних шлюбних відносин 29.01.2004 р. відповідач народила дитину. Жовтневим відділом РАЦСу Криворізького міського управління юстиції зареєстровано народження дитини, про що здійснено актовий запис № 188 від 17.02.2004 року відповідно до якого [PERSON] народився 29 січня 2004 року, відомості про батька записані відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. З довідки № 81 від 13 лютого 2008 року вбачається, що батьком народженої [PERSON] дитини записаний [PERSON], тобто реєстрація здійснена за власним прізвищем та вигаданим імям та по батькові батька дитини. Судом встановлено, що реєстрація шлюбу між сторонами та відповідно внесення відомостей про батька при народженні дитини не здійснена внаслідок погіршення відносин та небажання віднаходження спільного рішення щодо спірних питань. Де факто сторонами припинені фактичні шлюбні відносини з 2004 року, після чого останні стали проживати окремо один від одного. Відповідно до змісту ч. ч. 1, 3, 4 ст. 128 Сімейного кодексу України за відсутності заяв, право на подання яких встановлено статтями 126 і 127 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду, при цьому особа, яка вважає себе батьком дитини має право звернутися до суду з відповідним позовом, який приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 128 Сімейного кодексу України передбачено, що підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу Частиною 1 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, що передбачає свободу в наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та відсутності заперечень відповідача щодо викладених обставин та вимог, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві посилання позивача є обґрунтованими, та відповідно такими, що мають бути задоволені.

Outcome: approved