Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-06 00:00:00

В лютому 2010 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «Лакталіс -Україна» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Позивач вказував на те, що з 02 жовтня 2007 р. працював на посаді керівника групи торгівельних агентів та мерчендайзерів в ДП «Лакталіс -Україна». Наказом від 25 січня 2010 р. був звільнений з підприємства на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул. Посилаючись на те, що звільнення є незаконним, позивач просив поновити його на роботі в дочірньому підприємстві «Лакталіс Україна» на посаді керівника групи торгових агентів і мерчендайзерів в м.Миколаєві, стягнути на його користь з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу, допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за один місяць та відшкодувати 32200 грн. моральної шкоди. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги позову, просили про його задоволеня. Представники відповідача заперечували щодо позову [PERSON], вказуючи на те, що звільнення позивача з роботи проведено згідно норм трудового законодавства, просили в позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи та оцінивши в сукупності надані сторонами докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно наказу № 339 від 02.10.2007 р. позивач був прийнятий на підприємство ДП «Лакталіс- Україна» на посаду керівника групи торгових представників та мерчендайзерів в м.Миколаєві з 02.10.2007 р. Наказом № 67 від 25.01.2010 р. позивач звільнений з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул. У відповідності до п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно розяснень, що містяться в п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно зясувати, у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п.п.3,4,7,8 ч.1 ст.40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147 (1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувався при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок і попередня робота працівника. Законодавством передбачено, що підставою звільнення на підставі п.4 ст.40 КЗпП може бути лише безпосередньо порушення трудової дисципліни. Так згідно актів відповідача від 29 грудня 2009 р. позивач запізнився на роботу в цей день на 27 хв. та був відсутнім на роботі з 13 год. 14 хв. до 16 год. 30 хв. Оспорюючи своє звільнення, позивач посилався на те, що 29 грудня 2009 р. в зазначений відповідачем час він працював, виконуючи свої трудові обовязки керівника групи торгівельних агентів і мерчендайзерів, оскільки за характером роботи має здійснювати завдання підприємства в тому числі за межами його території в інших містах. А тому з 13.00 год. до 16.30 год. він виїздив за межі підприємства для проведення дегустації продукції, що підтверджується відповідною товаро-транспортною накладною на одержання продукції, заявкою на відвантаження продукції для проведення дегустації в м.Первомайськ та затвердженим керівництвом звітом про проведення дегустації від 29.12.2009 р. В свою чергу представники відповідачів не заперечували таких обставини, що позивач міг проводити дегустацію продукції в зазначений час за межами підприємства, але посилалися на те, що її проведено з порушеннями встановленого порядку, оскільки не було фактичного виїзду позивача в пункт призначення в місто Первомайськ. Між тим в судовому засіданні встановлено, що також підтверджується журналом контролю за переміщенням транспорту вивозу матеріальних цінностей на обєкті та журналом контролю за переміщенням транспорту на обєкті ЗАТ «Лакталіс-Миколаїв», та поясненнями свідків в судовому засіданні, 29 грудня з 13.00 год. до 16.30 год. позивач був відсутній на робочому місці та виїздив за межі підприємства саме у звязку з виконанням трудових функцій, що передбачено його посадовими обовязками. До того ж листи фіксації пропускної системи підприємства ЗАТ «Лакталіс -Миколаїв» за 29.12.2009 р., надані відповідачем в підтвердження часу перебування позивача на території підприємства та вказані вище журнали контролю за переміщенням обєктів містять між собою розбіжності в часі фіксації знаходження відповідача на роботі. Як слідує з досліджених в судовому засіданні документів та пояснень представників відповідача, звіт про проведення [PERSON] 29 грудня 2010 р. дегустації продукції підприємства був прийнятий підприємством та затверджений відповідним керівництвом. Про наявність будь-яких порушень [PERSON] при її проведенні 29 грудня 2010 р., а саме, що позивач не виїздив для цього безпосередньо в м.Первомайськ, не зазначено. Крім того, з наданих відповідачем актів про відсутність позивача на роботі від 29.12.2009 р. та про відмову позивача письмово пояснити причину своєї відсутності від 11.01.2010 р., на що вказував і сам позивач в судовому засіданні, слідує, що акти були складені в тому числі за участю представників, які не є працівниками ДП «Лакталіс-Україна». Як вбачається з матеріалів справи за весь час роботи на підприємстві позивач не притягувався до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни, в тому числі за неналежне виконання своїх посадових обовязків. Таким чином суд приходить до висновку, що звільнення позивача з роботи не може вважатися законним. Тому він підлягає поновленню на роботі на попередній посаді. Як слідує з довідки Ленінського районного центру зайнятості від 06.05.2010 р. позивач перебуває на обліку як безробітний в з 11 лютого 2010 р., але допомогу не отримував. Згідно зі ст..235 КЗпП України з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а саме з 25 січня 2009 р. по 7 червня 2010р. Розмір такої суми згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого1995 року № 100 складає 22277 грн. 77 коп ( середньоденний заробіток 247,53 х 90 р. д.). Оскільки порушення трудових прав позивача спричинило йому моральні страждання, то відповідно до ст..237-1 КЗпП України він має право на відшкодування моральної шкоди. Враховуючи характер неправомірних дій відповідача, приймаючи до уваги розяснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами) суд приходить до висновку, що розумною компенсацією моральної шкоди є 500 грн. Відповідно зі ст..88 ЦПК України, виходячи із загальної суми задоволених вимог на користь держави з відповідача слід стягнути 231 грн. 27 коп. судового збору і 120 грн. інформаційно-технічних витрат. Згідно зі ст..376 ЦПК України рішення суду у частині поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за один місяць підлягає негайному виконанню.

Outcome: partial