Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-27 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та їх виписку, посилаючись на те, що йому на праві власності належить житловий будинок в с.Михальча, Сторожинецького району, Чернівецької області. 18 серпня 2000 року між ним та відповідачем [PERSON] було розірвано шлюб внаслідок чого вона переїхала проживати в с.Дубово, а інший відповідач [PERSON] із своїм сином [PERSON] та чоловіком у 2006 році переїхали на постійне проживання в м.Чернівці. Пзивач являючись інвалідом другої групи потребує уваги та догляду, а оскільки рідні не бажають його доглядати та доглядати за господарством і виїхали в інше місце проживання то він вважає, що їх необхідно виписати і визнати такими, що втратили право проживання в його будинку. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав посилаючись на викладені обставини і не погоджуючись із зміною підстав позову, пояснив, що він визнає той факт, що відповідач [PERSON] має певну частку у житловому будинку як колишня його дружина із якою вони разом збудували цей будинок і якщо ця частка ій потрібна то вона нехай подає позов до суду про розподіл майна але оскільки вона в будинку не проживає так як і його донька і онук то вони втратили право проживання там і повинні бути виписані. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні, позовні вимоги не визнала та пояснила і як відповідач і як свідок по справі, що будинок із якого позивач хоче її виписати є їх спільною сумісною власністю придбаною за час перебування в шлюбних відносинах. В будинку ні вона ні її донька ні онук не можуть проживати по поважних причинах так як позивач вигнав їх і погрожує фізичною розправою. Вона хоче в будинку проживати і не заперечує щоб там проживала її донька із онуком. Відповідач [PERSON] діючи в своїх інтересах та в інтересах свого неповнолітнього сина позовні вимоги не визнала пояснивши і як відповідач і як свідок по справі, що не проживає вона із неповнолітнім сином в будинку свого батька і матері по тій причині, що батько вигнав їх всіх із будинку та в подальшому не впускав в будинок але її мама яка є власником будинку не заперечує щоб вона була зареєстрована і проживала в цьому будинку. Заслухавши пояснення сторін, свідків, а також дослідивши письмові докази по справі, суд на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин знаходить що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Так судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] одружилися 22 листопада 1975 року про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу від 22.11.1975 року (а.с.24). та в подальшому 18.08.2000 року шлюб розірвали про що відділом реєстрації актів громадянського стану Сторожинецького районного управління юстиції, Чернівецької області зроблено в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбів запис за № 189 (а.с.9). За час перебуванняам в шлюбі, подружжя побудувало житловий будинок в с.Михальча, Сторожинецького району, Чернівецької області по вул.М.Рильського, 22 (колишня вул.Пушкіна). На час розгляду справи в суді у вказаному будинку зареєстровані позивач та відповідачі по справі. Згідно ст.22 Кодексу про шлюб та сімю України, який був чинним на час виникнення правовідносин щодо створення власності між подружжям, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Таким чином на думку суду вказаний житловий будинок з господарськими спорудами належить як позивачу так і відповідачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності не дивлячись на те, що Михальчанською сільрадою 24.02.1988 року позивачу видано свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок (а.с.22). Вказана обставина щодо належності будинковолодіння на справі спільної сумісної власності позивачу і відповідачу [PERSON] визнається сторонами, а тому у відповідності до вимог ст.61 ЦПК ця обставина доказуванню не підлягає. Відповідно до вимог ст.317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають ні місце проживання власника ні місцезнаходження майна, а положеннями ст.321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. При цьому виходячи iз загальних положень права власностi, право володiння - це юридична можливiсть фактичного впливу на майно; право користування - це юридична можливiсть видобування власником споживчi властивостi майна, а право розпорядження - це юридична можливiсть встановлювати, змiнювати, припиняти юридичну долю майна. Згідно положень ч.6 ст.4 ЦК України цивільні відносини регулюються однаково на всій території України, а тому де б не проживав власник та де б не знаходилося його майно, він володіє всією сукупністю прав володіння, користування та розпорядження цим майном на однакових засадах визначених законодавством України. Зазначені положення Закону свідчать про те, що позовні вимоги позивача щодо визнання [PERSON] особою такою, що втратила право проживання в спірному будинку та її виписку є безпідставними і незаконними, оскільки [PERSON] є співвласником спірного будинку, а власника, в цьому випадку, неможливо позбавити права користування своїм майном так як на зміст права власності не впливає місце проживання власника. Вирішуючи вимоги позивача щодо визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право проживання в будинку суд знаходить, що позовні вимоги в цій частині задоволенню також не підлягають, як з огляду на те, що судом було встановлено поважність причин не проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] в цьому житлі так і з огляду на встановлені судом обставини і відповідні їм правовідносини щодо володіння користування і розпорядження співласниками своєю власністю Так свідки [PERSON] та [PERSON] в суді показали, що позивач всіляко чинив перешкоди до їх проживання в зазначеному будинку. Свідок [PERSON] конкретно показала, що коли вона останній раз прийшла до будинку то там була встановлена звукова сигналізація і в будинок батько її не впустив. Позивач ці обставини не спростував. Крім того, та обставина, що позивач чинив перешкоди до проживання відповідачів в житловому будинку частково знаходить своє підтвердження і в рішенні Сторожинецького райсуду від 04.08.2000 року яким позивача було зобовязано усунути перешкоди в користуванні відповідачем житловим будинком в с.Михальча. Положеннями ч.2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік. Виходячи з цього суд знаходить що не проживання відповідачів [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] в житловому будинку, що належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, відбулося по поважних причинах. Крім того вирішуючи вказані вимоги позивача, суд виходить із тієї ж сукупності прав володіння, користування і розпорядження власником своїм майном. При цьому суд має на увазі, наявність всіх цих прав у відповідача [PERSON], яка як співвласник не заперечує можливість як проживання так і реєстрації своєї доньки і онука відповідачів по справі в житловому будинку який належить їй на праві спільної сумісної власності. Таким чином вирішувати будь-які питання щодо володіння, користування та розпорядження житловим будинком позивач [PERSON] може тільки спільно із іншим учасником права спільної сумісної власності, а саме відповідачем [PERSON]. Згідно вимог ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї чи інших осіб. Виходячи із правомочності власника щодо права користування, яке передбачає юридичну можливість видобування власником споживчі властивості речі суд вважає, що користування житловим будинком співвласником [PERSON], в даному випадку може здійснюватися як шляхом вчинення фактичних дій, а саме проживання в будинку так і шляхом вчинення юридичних дій, а саме надання житла в найм, надання дозволу на проживання в ньому та інших дій відносно свого майна але на паритетних засадах із іншим співвласником. Оскільки відносини між співвласниками житлового будинку та їх донькою і онуком відповідачами по справі склалися давно і були направлені на проживання останніх в спірному будинку то на думку суду, позивач не вправі самостійно ставити питання про їх виписку та визнання такими, що втратили право на проживання в будинку. На підставі ст.ст.4, 317, 321, 383, 405 ЦК України та

Outcome: dismissed