Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-24 00:00:00

Позивач ПАТ "[PERSON] Аваль" звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за Кредитним договором в сумі 199.658 грн. 32 коп., мотивуючи свої вимоги тим, що 24.03.2008 року між Банком та [PERSON] був укладений Кредитний договір про надання кредиту на суму 24500,00 доларів США із сплатою 12, 95 % річних та строком повернення кредиту до 24.03.2014 року. Банк свої зобов′язання виконав, кредит надав, але відповідач свої зобов′язання належним чином не виконує, кредит та відсотки в повному обсязі не сплачує. Також з метою забезпечення виконання зобов"язань між сторонами 24.03.2008 року було укладено договір застави, відповідно до умов якого відповідач передав в заставу Банку автомобіль [PERSON]. На підставі викладеного позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом, просить стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість по Кредитному договору в розмірі 199.658 грн. 32 коп.; в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на автомобіль [PERSON], визначивши спосіб звернення стягнення на заставне майно шляхом визнання права позивача на продаж автомобіля, а також стягнути з відповідача судові витрати по справі. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із позовом до позивача ПАТ "[PERSON] Аваль" про визнання недійсними Кредитного договору та Договору застави, мотивуючи свої вимоги тим, що при укладенні Кредитного договору були порушені вимоги діючого законодавства в частині валюти, в якій надавався кредит, оскільки єдиною грошовою одиницею на території України є гривня, а кредит та всі розрахунки проводилися в доларах США. У зв"язку з недійсністю основного зобов"язання також є недійсним і Договір застави автомобіля. На підставі викладеного позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом, просить визнати недійсними Кредитний договір від 24.03.2008 року та Договір застави автомобіля від 24.03.2008 року. В судовому засіданні представник позивача ПАТ "[PERSON] Аваль" - повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі, а саме: - стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість по кредиту в сумі 199.658 грн. 32 коп.; - в рахунок погашення боргу в сумі 199.658 грн. 32 коп. звернути стягнення на автомобіль [PERSON]; - визначити спосіб звернення стягнення на заставне майно шляхом визнання права позивача на продаж автомобіля [PERSON] на прилюдних торгах, для чого надати право Банку зняття цього транспортного засобу з обліку; - стягнути з відповідача судові витрати по справі. Також представник зазначив, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, необгрунтованими, оскільки [PERSON] діяв в межах діючого законодавства, Договори відповідають вимогам закону, а тому підстав для визнання їх недійсними немає. На підставі викладеного просив в задоволенні позову відповідача відмовити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги Банку не визнав, повністю підтримав позовні вимоги [PERSON], просив їх задовольнити в повному обсязі, а саме: - стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість по кредиту в сумі 199.658 грн. 32 коп.; - в рахунок погашення боргу в сумі 199.658 грн. 32 коп. звернути стягнення на автомобіль [PERSON]; - визначити спосіб звернення стягнення на заставне майно шляхом визнання права позивача на продаж автомобіля [PERSON] на прилюдних торгах, для чого надати право Банку зняття цього транспортного засобу з обліку; - стягнути з відповідача судові витрати по справі. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Банку підлягають задоволенню в повному обсязі, в задоволенні позовних вимог [PERSON] повинно бути відмовлено з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 24.03.2008 року між ВАТ "[PERSON] Аваль", з однієї сторони, та відповідачем [PERSON], з другої сторони, був укладений Кредитний договір № [NUMBER] (а.с.14-17). В жовтні 2009 року назву Банку було змінено з ВАТ "[PERSON] Аваль" на ПАТ "[PERSON] Аваль", що підтверджується Статутом ПАТ (а.с.132-133). Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору [PERSON] надав Позичальнику кредит на придбання автомобіля марки [PERSON] на суму 24500, 00 доларів США строком на 72 місяці з 24.03.2008 року по 24.03.2014 року із сплатою відсотків в розмірі 12, 95 % річних, що встановлено п. 1.2 Договору. Згідно із п. 3.1 Кредитного договору кредит надано на умовах його забезпечення, строковості, повернення та плати за користування. 24.03.2008 року відповідачем [PERSON] з відкритого Банком поточного рахунку після сплати комісії на рахунок неамортизованого дисконту в сумі 465, 50 доларів США, було знято готівкою кредитні кошти в сумі 24034, 50 доларів США, що підтверджується меморіальними ордерами. Таким чином, Банком свої зобов"язання за Договором були виконані повністю. Але відповідач свої зобов"язання щодо сплати коштів не виконує, тим самим порушуючи умови Кредитного договору. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов′язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов′язання не допускається. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов"язання, на вимогу кредитора зобов"язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Пунктом 10.1 Кредитного договору встановлено, що за порушення строків повернення кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитом, передбачених договором, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 1, 0 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Таким чином, станом на 29.07.2009 року загальна сума заборгованості [PERSON] перед Банком становить 25963, 37 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 199.658 грн. 32 коп., зокрема: -170.235 грн. 53 коп. сума непогашеного кредиту; -12.883 грн. 44 коп. заборгованість за відсотками; -8.316 грн. 27 коп. пеня за порушення кредиту; -8.223 грн. 07 коп. пеня за порушення строків сплати відсотків. При розгляді справи також встановлено, що в забезпечення виконання зобов"язань 24.03.2008 року між Банком та відповідачем [PERSON] був укладений Договір застави автомобіля [PERSON] (а.с.19-21). Відповідно до умов Договору застави [PERSON] передав Банку в заставу автомобіль [PERSON], 2008 року випуску. Відповідно до вимог ст. 572 ЦК України, ст. 1 Закону України "Про заставу" в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов"язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава це один із способів забезпечення виконання зобов"язань, при якому захищаються майнові права кредитора шляхом створення умов для задоволення його інтересів, порушених неналежним виконанням боржника своїх обов"язків. Застава має гарантійний характер та покликана стимулювати боржника до виконання своїх зобов"язань по кредитному договору. Згідно із ч. 2 ст. 590 ЦК України, ст. 20 Закону України "Про заставу" заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов"язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Відповідно до п. 8.1 Договору застави заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави, зокрема, у випадку порушення заставодавцем умов кредитного договору. За рахунок заставленого майна задовольняються вимоги заставодержателя в повному обсязі, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих несвоєчасним виконанням зобов"язання, необхідні витрати на реалізацію заставленого майна. Як встановлено при розгляді справи, предметом Кредитного договору є надання Банком позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні кошти з оплатою процентів та встановленим терміном погашення. Згідно положень Закону України "Про захист прав споживачів" договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов"язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов"язується повернути їх разом із нарахованими відсотками. Отже сторонами даного правочину є кредитодавець (банк або інша фінансова установа) та позичальник (споживач) (п. 1. ст. 1054 ЦК України). Банківський кредит це будь-яке зобов"язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов"язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов"язання боржника щодо повернення заборгованості суми, а також на зобов"язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Основними ознаками кредиту є строковість, платність і зворотність. Відповідно до вимог ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини Банку з клієнтом регулюються законодавством України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Згідно із ст. 14 ЦК України цивільні обов"язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов"язковим для неї. Кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди між сторонами за всіма істотними умовами, а саме згідно п. 7.2 Кредитного договору цей договір набирає чинності з моменту першої видачі Кредитних ресурсів і діє до повного виконання Сторонами прийнятих на себе зобов"язань. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1056 ЦК України Позичальник має право відмовитись від одержання кредиту частково або у повному обсязі, повідомивши про це кредитора до встановленого договору строку його надання. Також відповідно до п. 6 ст. 11 Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про захист прав споживачів" споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Слід звернути увагу на той факт, що відповідачка [PERSON] не відмовився від виконання умов Кредитного договору, а [PERSON], в свою чергу свої зобов"язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, відкривши [PERSON] поточний рахунок, і, здійснивши видачу Кредитних коштів на підставі письмової заяви Позичальника. Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов"язковим до виконання сторонами. Будучи пов"язаними саме взаємними правами та обов"язками (зобов"язаннями), які є чітко прописаними в Кредитному договорі, сторони не можуть в односторонньому порядку відмовлятись від виконання зобов"язання або змінювати його умови. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов"язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов"язань не допускається. Боржник зобов"язаний виконати свій обов"язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 527 ЦК України). Оскільки Договір є обов"язковим для виконання сторонами, [PERSON] зобов"язаний виконувати взяті на себе зобов"язання за всіма існуючими умовами Кредитного договору від 24.03.2008 року та виконувати їх належним чином у встановлений строк. В своїх позовних вимогах відповідач [PERSON] посилається на норми вимог закону щодо проведення операцій з валютою. Але слід зазначити, що законодавством України при проведенні операцій з валютою передбачено певний порядок її використання. Так, згідно із вимогами ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банки мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, отримання відсотків від позичальників за такими кредитами на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу [PERSON] банку України на здійснення операцій з валютними цінностями, зокрема залучення і розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Стаття 533 ЦК України передбачає, що грошове зобов"язання має бути виконано у гривнях. Але якщо у зобов"язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. І Декрет "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" та нормативно-правові акти не передбачають обмежень щодо видачі кредитів в іноземній валюті. Пунктом "в" ч. 4 ст. 5 Декрету передбачено, що НБУ видає індивідуальні ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті. Таким чином, за наявності відповідної ліцензії, надання кредитів в іноземній валюті передбачено законодавством. Так, в матеріалах справи є відповідні банківські ліцензії Банку, зокрема: Банківська ліцензія № 35 від 03.12.2001 року на право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та пунктами 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність"; Дозвіл [PERSON] Банку України № 35-2 від 24.09.2009 року на право здійснення операцій, визначених п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність". Отже твердження відповідача [PERSON] про незаконність надання та виконання Кредитного договору в іноземній валюті є такими, що не відповідають вимогам закону. Також слід зазначити, що в [PERSON] Банку України від 07.12.2009 року № 13-210\\7871-22612 "Про правомірність укладення кредитних договорів в іноземній валюті" зазначено наступне: "Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюті може використовуватися в Україні у випадках і порядку, встановлених законом. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Згідно із ст. 345 Господарського кодексу України кредитні операції банків полягають у розміщенні від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність. Статті 47 та 49 Закону "Про банки і банківську діяльність" визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Одночасно зазначаємо, що нормативно-правовими актами [PERSON] Банку України встановлені вимоги щодо оцінки ризиків за операціями в іноземній валюті, зокрема, Інструкцією про порядок регулювання діяльності банків в України, затвердженою постановою правління НБУ від 28.08.2001 року № 368, передбачена вимога покриття капіталом валютного кредитного ризику; Положенням про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих витрат за кредитними операціями банків, затвердженим постановою Правління НБУ від 06.07.2000 року № 279, встановлено підвищені коефіцієнти резервування за кредитними операціями в іноземній валюті. При цьому з урахуванням особливостей діяльності банківських установ в умовах фінансової кризи, [PERSON] банк України постановою Правління НБУ від 01.12.2008 року № 406 "Про затвердження Змін до Положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих витрат за кредитними операціями банків" посилив вимоги щодо формування банками спеціальних резервів за кредитами, наданими позичальникам в іноземній валюті. З вищевикладеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог пп. "в" п. 4 ст. 5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті. Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії." Слід зазначити, що під час укладання Кредитного договору Позичальник був ознайомлений в повному обсязі з умовами договору, а саме: особу та місцезнаходження кредитора, кредитні умови, зокрема, мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит виданий, варіанти повернення кредиту, можливість дострокового повернення кредитних коштів, а також відповідальність сторін за невиконання або порушення умов договору, та підтвердив згоду на укладення договору своїм підписом, що є повним дотримання положень ст. 11 Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про захист прав споживачів". Також слід звернути увагу на те, що відповідачу [PERSON] були повністю відомі істотні умови Кредитного договору, так як Позичальник жодного разу не звернувся до кредитора за роз"ясненням положень договору, які були йому не зрозумілі, тим самим погоджуючись із всіма умовами кредитного договору. Умови договору передбачають двостороннє встановлення прав та обов"язків як Позичальника, так і Кредитора, передбачених ст. 1054 ЦК України, а саме: за кредитним договором [PERSON] або інша фінансова установа (Кредитодавець) зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити проценти, та умов самого договору. Укладаючи Кредитний договір, сторони дійшли згоди щодо встановлення прав та обов"язків кожної сторони. Слід зазначити, що визнання договорів недійсними можливе лише в разі порушення вимог ст. 203 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог ст. 203 ЦК України, а саме: -зміст правочину не має суперечити чинному законодавству та моральним засадам суспільства; -особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності; -волевиявлення учасника правочину; -вчинення правочину у формі, встановленій законом; -правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків. З наведених вище письмових доказів вбачається, що укладений між сторонами Кредитний договір від 24.03.2008 року повністю відповідав вимогам діючого законодавства, підтвердженням чого є також згода на укладення даного правочину та його підписання з боку позичальника. Теж саме можна зазначити і про Договір застави, який повністю відповідає вимогам діючого законодавства. А тому суд приходить до висновку, що підстав для визнання недійсними Кредитного договору та Договору застави немає з мотивів, наведених вище. А тому позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та необгрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог Банку про стягнення боргу, то суд вважає, що дані вимоги є підставними та обгрунтованими, оскільки [PERSON] тривалий час не здійснює платежів в рахунок погашення суми кредиту та нарахованих процентів, чим порушує прийняті на себе договірні зобов′язання, а тому з відповідача на користь Банку підлягає стягненню заборгованість за Договором кредиту в сумі 199.658 грн. 32 коп. Позовні вимоги Банку про звернення стягнення на заставне майно також підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 572 ЦК України, ст. 1 Закону України "Про заставу" в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов"язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Згідно із ст. 19 Закону України "Про заставу" за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Застава це один із способів забезпечення виконання зобов"язань, при якому захищаються майнові права кредитора шляхом створення умов для задоволення його інтересів, порушених неналежним виконанням боржника своїх обов"язків. Застава має гарантійний характер та покликана стимулювати боржника до виконання своїх зобов"язань по кредитному договору. Згідно із ч. 2 ст. 590 ЦК України, ст. 20 Закону України "Про заставу" заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов"язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Відповідно до п. 8.1 Договору застави заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави, зокрема, у випадку порушення заставодавцем умов кредитного договору. За рахунок заставленого майна задовольняються вимоги заставодержателя в повному обсязі, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих несвоєчасним виконанням зобов"язання, необхідні витрати на реалізацію заставленого майна. Враховуючи те, що відповідачем належним чином не виконуються умови Кредитного договору, заборгованість за договором стягнути з нього в повному обсязі, а тому суд вважає за можливе задовольнити вимоги Банку і звернути стягнення боргу в розмірі 199.658 грн. 32 коп. на заставне майно, визначивши спосіб такого звернення. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Банку підлягають задоволенню в повному обсязі, як підставні та обгрунтовані, а позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь Банку підлягають стягненню витрати по сплаті державного мита в сумі 1.700 грн. та по сплаті інформаційно-технічних послуг в сумі 120 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved