Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-18 00:00:00

У березні 2010 року позивачі звернулися до суду з позовною заявою, уточнивши позовні вимоги, просили усунути їм перешкоди з боку відповідача у користуванні квартирою [ADDRESS] ; вселити їх у зазначену квартиру та виселити відповідача із квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування позовної заяви позивач [PERSON] вказала на те, що 12.09.1997 року вона уклала шлюб з відповідачем [PERSON] , який був розірваний 04.02.2003 року. Від шлюбу у них народилась донька [PERSON] , [INFO] . 14 вересня 1998 року, під час їх сумісного проживання, вони придбали квартиру [ADDRESS] , яка належить їй та її дітям на праві спільної власності. Після розірвання шлюбу відповідач пішов з вищевказаної квартири, забравши з собою всі особисті речі, а вона разом з дітьми: неповнолітньою [PERSON] та [PERSON] залишились там проживати. У лютому 2010 року відповідач попросив у неї ключі від квартири під`приводом забрати деякі речі, самовільно без їхньої згоди вселився в квартиру, змінив всі вхідні двері та замки і став мешкати в ній, тим самим, позбавивши її та дітей доступу до належної ним квартири, у зв`язку з цим позивачі вимушені звернутися до суду. У судовому засіданні позивач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] , позивач [PERSON] підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просили позов задовольнити, посилаючись на підстави зазначені у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти задоволення позову, пояснивши суду, що дійсно між [PERSON] та [PERSON] 12.09.1997 року був укладений шлюб, від шлюбу народилась донька [PERSON] , [INFO] , 04.02.2003 року шлюб був розірваний. Зазначив, що у 2001 році позивач створила нестерпні умови для проживання і відповідач був змушений виїхати і# цієї квартири, забравши з собою всі особисті речі та винаймати житло. У січні 2010 року між [PERSON] та [PERSON] була досягнута домовленість з приводу того, що відповідач вселиться в квартиру і буде там жити, оскільки іншого житла у нього немає. Тому, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог. У червні 2010 року [PERSON] звернувся до суду із зустрітою позовною заявою, уточнивши зустрічні позовні вимоги, просив ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] . В обґрунтування зустрічного позову, відповідач за первісним позовом - позивач за зустрічним' позовом [PERSON] вказав на те, що у період з 12.09.1997 року по 04.02.2003 року - часу перебування його у шлюбі з [PERSON] , ними було прийнято рішення про купівлю квартири [ADDRESS] , покупцями в договорі була зазначена [PERSON] , її дитина від першого шлюбу [PERSON] та їх сумісна з [PERSON] дитина - неповнолітня [PERSON] . В період спільного проживання у нього не було жодних підстав сумніватися, що спірна квартира придбана у період перебування у шлюбі, а тому, він також має право на частку цієї квартири, тому, вимушений звернутися до суду із зустрічним позовом. Відповідач [PERSON] за зустрічним позовом не заперечувала проти задоволення зустрічної позовної заяви [PERSON] та визнання за ним права власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] , а іншу - 1/6 частину спірної квартири залишити за нею. Вислухавши сторони, свідків, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 12 вересня 1997 року (арк.с.7). Від цього шлюбу у них народилась донька [PERSON] , [INFO] (арк.с.10). За час шлюбу, сторонами за взаємного згодою та домовленістю, за рахунок спільного сімейного бюджету, була придбана квартира. Згідно договору купівлі-продажу 14 вересня 1998 року сторони придбали квартиру [ADDRESS] , яка була зареєстрована на [PERSON] , [PERSON] - доньку позивачки від першого шлюбу (арк.с.7,10) та їх сумісну з [PERSON] дитину - неповнолітню [PERSON] (арк.с.10). В судовому засіданні встановленр, що 1/3 частина грошей на придбання квартири була у [PERSON] , 1/3 частина - у мами відповідача [PERSON] - [PERSON] , і залишок грошей - займала мати [PERSON] - [PERSON] . Зазначені обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки. Так, свідок [PERSON] , допитана в судовому засіданні показала, що знає [PERSON] з 17 років, мешкає разом з нею в одному будинку, знала, що вона збирала гроші на квартиру, бо їй ніде було жити, гроші відкладала, коли працювала спочатку в кафе, а потім - на базарі. Показала, що зараз в квартирі стоять нові двері та нові замки. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що знає [PERSON] з 1981 року, оскільки разом навчалась з нею в одній школі. У 2001 році, після розірвання шлюбу, вона повернулась із м.Кривий Ріг в м.Павлоград Дніпропетровської області разом зі своєю, дитиною, знає, що [PERSON] також розійшлась з [PERSON] і мешкала одна з дітьми по [ADDRESS] . Вона разом з нею ходила та сплачувала комунальні послуги за квартиру та часто спілкувались. Свідок [PERSON] , допитана в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] є її рідною донькою, а [PERSON] - бувший зять. Коли її донька у 2003 році розлучилась з [PERSON] і переїхала жити до [PERSON] - її нинішнього чоловіка, в квартиру [ADDRESS] вона впустила мешкати її рідного брата. Узимку 2010 року її брат зателефонував і повідомив, що прийшов [PERSON] і виганяє його з квартири, бо останньому ніде жити. З [PERSON] була домовленість, що коли [PERSON] виповниться 18 років, він піде з квартири, але не пішов. Коли вона прийшла до квартири за одежею та іншими речами, побачила, що ним були поміняні двері та замки. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що вона є мамою відповідача, а [PERSON] її бувша невістка. [PERSON] була старша за її сина і вона заперечувала проти їх стосунків, крім того, вона мала дитину від першого шлюбу, проте, він її не послухав. Спочатку, вони жили окремо, винаймали житло, а потім вирішили купити квартиру за 1600 доларів США, 1000 доларів США з яких - це її гроші, які вона заробила, працюючі на ринку. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Даних про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються зібраними у справі доказами. Після придбання квартири, позивач та відповідач, разом з дітьми, стали мешкати в квартирі [ADDRESS] . Відповідно до ч.2 ст.86 ЦК України (в редакції 1963 року), право власності в Україні охороняється законом. Відповідно до норм ст.4 Закону України «Про власність» (який був чинним на час виникнення спірних відносин), власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно з п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Як пояснила позивач, у 1998 році вона сама прописала в спірній квартирі відповідача [PERSON] , з яким знаходилась у шлюбі. Спірна квартира була постійним їх місцем проживання та сторони вели спільне господарство. З лютого 2001 року відповідач [PERSON] пішов з квартири [ADDRESS] , забравши з собою всі особисті речі. Тому, рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2006 року, [PERSON] визнаний таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] (арк.с.12). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 04.02.2003 року, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (арк.с.9). У січні 2010 року [PERSON] звернувся до [PERSON] , попросив ключі від квартири і повідомив, що йому потрібно забрати деякі речі, проте, останній, самовільно без їхньої згоди, вселився у спірну квартиру, змінив всі вхідні двері, поміняв замки і став мешкати в ній, тим самим, позбавивши [PERSON] та її дітей доступу до належної ним квартири. Отже, позивач, відповідно до ст.10 ЦПК України, довела за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України, зазначені нею обставини того, що в спірній квартирі залишилися її особисті речі та речі дітей, її майно, крім того, відповідачем, що і не заперечувалось останнім, були поміняні вхідні двері та замки, що перешкоджає [PERSON] , її неповнолітній дитині [PERSON] та [PERSON] користуватися квартирою [ADDRESS] . З урахуванням викладеного, суд вважає необхідним зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] та вселити їх у зазначену квартиру. Що стосується позовних вимог [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [PERSON] про виселення відповідача із квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, вони задоволенню не підлягають у зв`язку з наступним. Відповідно до ст.22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. У зв`язку з тим, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, суд вважає, що вимога позивачів про виселення відповідача із квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, не ґрунтується на законі. Тому, зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , неповнолітньої [PERSON] в особі законного представника [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на частину майна, набутого у шлюбі, відповідно до вимог ст.22 КпШС України, підлягає задоволенню і визнанню за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] , кожному. До того ж, [PERSON] , в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] . Відповідно до вимог ч.І ст.88 ЦПК України, з відповідача [PERSON] за первісним позовом на користь позивача [PERSON] суд присуджує понесені і документально підтверджені судові витрати: судовий збір у розмірі 17 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 74 грн. Відповідно до вимог ч.І ст.88 ЦПК України, з відповідача [PERSON] за зустрічним позовом на користь позивача [PERSON] суд присуджує понесені і документально підтверджені судові витрати: судовий збір у розмірі 51 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial