Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-11 00:00:00

28.11.2002 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому просив визнати заповіт недійсним та визнати право власності на будинок в порядку спадкування. 31.03.2009 р. позивачем подано уточнену позовну заяву до відповідача [PERSON] про визнання за [PERSON] права власності на самочинно побудований будинок по вул. Рязанській, 13 «Б» в м.Харкові та визнання права власності в порядку спадкування на домоволодіння, що знаходиться за адресою: м.Харків, вул. Рязанська, 13 «Б», як за єдиним спадкоємцем, прийнявшим фактично спадщину після смерті [PERSON]. В судовому засіданні позивач та його представники підтримали в повному обсязі заявлені первісний позов та уточнення до нього. При цьому, в обґрунтування позову посилалися на те, що батькові позивача, [PERSON], на праві приватної власності належаь житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: м.Харків, вул. Рязанська, 13 «Б». 01.08.1995 року батько помер, після його смерті спадкоємцями майна стали позивач, його бабуся - мати померлого [PERSON]. Позивач на момент смерті знаходився у місцях позбавлення волі з 06.03.1992 року по 18.12.1998 року, однак спадщину батька прийняв у вигляді золотого персня, який батько залишив йому. Про те, що у батька був вищезазначений житловий будинок і бабуся прийняла після його смерті обов'язкову долю у спадщині йому не було відомо. Після звільнення з місць позбавлення волі позивача було зареєстровано за адресою: [INFO], однак він поселився проживати з бабусею по вул. Клочківській, б.197 «А», кв.17 у м. Харкові. 08.06.2001 р. бабуся померла, спадкоємцями після її смерті залишились позивач та відповідач. Позивач після її смерті фактично прийняв майно, що залишилось після її смерті та знаходилось в цій квартирі, а також золотий ціпочок та хрестик. Відповідач після смерті бабусі спадщину не прийняв, заяву до нотконтори не подавав. Післ смерті бабусі зі знайдених документів позивачу стало відомо про існування будинку за вул. Рязанською, 13 «Б», який належав його батькові [PERSON], і який успадкували відповідач по справі на підставі заповіту (2/3 частини) та померла бабуся (1/3 частину) за законом. Однак, на момент складання заповіту батько позивача дуже хворів раком підшлункової залози, йому призначались наркотичні препарати, його мати повідомила, що ніяких нотаріусів за місцем проживання батька не приїздило і заповіт не складався. У зв'язку з цим у позивача є сумнів, що заповіт від імені батька є дійсним, так як батько його не складав і свій підпис на ньому не ставив та на момент складання заповіту 26.07.1995 р. він в силу свого психічного стану не усвідомлював своїх дій та не міг керувати ними. В судовому засіданні представник відповідача проти заявленого позову заперечував, просив в його задоволенні відмовити. При цьому, в обґрунтування заперечень проти позову посилався на те, що дійсно після смерті свого брата відповідач є спадкоємцем його майна - будинку за вул. Рязанською, 13 «Б» за заповітом в розмірі 2/3 його частин, окрім цього, його мати, також і мати померлого, була спадкоємцем цього будинку за законом, так як мала право на обов'язкову долю у спадщині в розмірі 1/3 частини цього будинку. [PERSON] і [PERSON] спадщину прийняли. На момент складання заповіту [PERSON] хоча і хворів, але у силу своєї хвороби міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Заповіт складався у присутності нотаріуса без всілякого тиску та впливу на спадкодавця зі сторони відповідача та інших осіб. Позивач у цей час знаходився в місцях позбавлення волі і спадщину не прийняв у встановленому законом порядку, він не мав права на цю спадщину, бо був заповіт. Посилання позивача на проживання в одній квартирі з бабусею по вул. Клочківській є безпідставними, бо з моменту свого повернення він був прописаний на вул. Софіївській у будинку своєї матері. Померла бабуся хоча і була прописана у квартирі по вул. Клочківською, але за декілька років до своєї смерті та на момент смерті мешкала у свого сина по вул. Тимурівців, б. 38, кв. 18 в м.Харкові, де і померла, звідки її хоронили і усі її особисті речі, усе її майно залишилось у цій квартирі по вул. Тимурівців. В зв'язку з цим підстав для задоволення позову немає. Представник третьої особи - Харківської міської ради в судове засідання не з'явився, про час і місце слухання справи повідомлявся своєчасно і належним, про причини неявки суд не повідомив. Представник шостої Харківської державної нотаріальної контори м.Харкова в судове засідання з'явився, проти задоволення позову заперечував, в подальшому просив слухати справу у його відсутності про що було надано відповідну заяву. Представник восьмої Харківської державної нотаріальної контори м.Харкова надав письмові пояснення, що при оформленні заповіту ніяких порушень допущено не було. В подальшому просив розглядати справу за його відсутністю, в задоволенні заявленого позову відмовити. Суд, заслухавши учасників судового засідання, дослідивши наявні докази вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст. ст.11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого 02.08.1995 р. Харківським міським відділом реєстрації актів громадського стану - [PERSON] помер 01 серпня 1995 року у віці 50 років, про що в книзі актів про смерть зроблено запис за №13250 від 02.08.1995 р. Відповідно до заповіту, складного 26.07.1995 року [PERSON], посвідченого 26.07.1995 р. державними нотаріусом Восьмої державної нотаріальної контори м.Харкова [PERSON], все своє майно він заповів брату- Коробченко [PERSON]. Як зазначено в тексті заповіту його підписано самим [PERSON], особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено нотаріусом та посвідчено за місцем знаходження хворого за адресою : м.Харків, вул.Рязанська, б. 13 «Б» о 15-00 годин. Відповідно до матеріалів спадкової справи за №565а/43, розпочатої 15.12.1995 р. та закінченої 05.02.1997р. Шостою Харківською державною нотаріальною конторою на момент смерті майно спадкодавця складалося з : житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: м. Харків, вул. Рязанська, 13 «Б», і спадкоємцями цього майна були: за заповітом - [PERSON] і особа, яка має право на обов'язкову долю у спадщині, як непрацездатна особа, мати померлого - [PERSON], якими і було прийнято спадщину у встановленому законодавством порядку з видачею відповідного свідоцтв про право власності. Згідно до довідки КП «Харківського міськБТІ» від 30.10.2002 р. за №23-37868 вищезазначений житловий будинок зареєстровано за [PERSON] в розмірі 1/3 частини на підставі свідоцтва про право на спадкування за законом, виданого 29.03.1996 р. Шостою ХДНК за № 4-3066 і за [PERSON] в розмірі 2/3 частин на підставі свідоцтва про право власності за заповітом, виданим 29.03.1996 р. Шостою ХДНК за № 4-3068. Відповідно до свідоцтва про народження, виданого 04.01.1996 р. Дзержинським відділом РАГС м.Харкові в графі «батько» якого батьком позивача по справі [PERSON] записаний [PERSON]. Як пояснив позивач, на час відкриття спадщини після смерті свого батька 01.08.1995 року він знаходився у місцях позбавлення волі, що підтверджується довідкою від 18.12.1998 року за №008440 про те, що останній з 06.03.1992 р. по 18.12.1998 р. знаходився у установі виконання покарання №80 УМВС України у Днепропетровській області. З міст позбавлення волі ним було відправлено до шостої Харківської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, що підтверджує факт прийняття ним спадщини після смерті його батька. Однак, жодного належного доказу того факту, що ним було відправлено заяву про прийняття спадщини до шостої ХДНК позивачем суду не надано. Тоді як, відповідно до матеріалів спадкової справи за №565а/43, розпочатої 15.12.1995 р. та закінченої 05.02.1997 р. Шостою ХДНК, ніякої заяви від позивача про прийняття спадщини до цієї нотаріальної контори не надходило, що підтверджується відсутністю відповідної заяви в матеріалах спадкової справи. Позивач в своїх свідченнях, як на доказ факту прийняття ним спадщини після смерті батька, вказує на те, що батько за життя приїздив до нього у місця позбавлення волі, де він відбував покарання, провідував та привіз і передав йому деякі свої речі і документи. Серед цих речей та документів - свідоцтво про своє народження, атестат про середню освіту, профспілковий квіток, посвідчення до ювілейної медалі 20 років перемоги у ВВВ 1941-1945 років та саму медаль, особову картку водія, учбово-поспужну картку до воєнного білету, трудову книжку, свідоцтво з управління учбових закладів, ордер на квартиру, талон до посвідчення водія, військовий квиток. А потім після звільнення з місць позбавлення волі позивачем було прийнято золотий перстень, спальню «Людовік», настінні часи, картини, ікони. Допитана в ході судового розгляду справи в якості свідка мати позивача підтвердила, що привозила позивачу після смерті батька до місць позбавлення волі його спортивний костюм та жилетку з хутра опосума. Відповідно до ст. 548 ЦК України (в редакції 1963 р.) для придбання спадку необхідно, щоб спадкоємець його прийняв. Відповідно до ст.549 ЦК України (в редакції 1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину у випадках: 1). якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2). якщо він надав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищезазначені дії повинні бути проведено протягом 6 місяців від дня відкриття спадщини. Тільки ці дії свідчать про прийняття спадщини спадкоємцями майна спадкодавця. Однак, докази позивача про передачу батьком йому речей та про отримання ним цих речей базуються лише на поясненнях самого позивача і його матері, і не є підтвердженими іншими доказами по справі. Однак циз доказів недостатньо для встановлення факту отримання певних речей в спадок після смерті батька та того, що ці речі належали саме спадкодавцеві. Передача речей від батька матір'ю синові свідчить про те, що мати отримала ці речі і розпорядилась ними на свій розсуд, однак це не може свідчити про прийняття спадщини. Також отримання спадкоємцем яких би то не було речей чи документів від спадкодавця до смерті останнього не може бути розцінено як прийняття спадщини. Отримання майна спадкодавця [PERSON] його сином [PERSON] i.A. після повернення з місць позбавлення волі не може свідчити про прийняття спадщини, т.я. на момент відбуття покарання позивачем 18.12.1998р. пройшло значно більше ніж 6 місяців від дня смерті [PERSON], який помер 01.08.1995 р. Факт перебування спадкоємця на момент смерті в місцях позбавлення волі на час смерті спадкодавця, а також 18.12.1999 його необізнаність в діючому законодавстві, не можуть розцінюватись як поважні причини пропуску строків прийняття спадщини. Таким чином, належних і достатніх доказів того факту, що позивач у встановленому законом порядку фактично вступив в управління та володіння спадковим майном суду не надано, як і не надано доказів подання до державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини. Тобто, усі вищезазначені дії позивача відповідно до ЦК України (в редакції 1963 року) не вважаються діями, що свідчать про прийняття ним спадщини, а відтак, підстави для визнання за позивачем права власності в порядку спадкування на домоволодіння, що знаходиться за адресою: м.Харків, вул. Рязанська, 13 «Б», у суду відсутні. При таких обставинах, оскільки [PERSON] не здійснив у встановлені законом строки дій по прийняттю спадщини, у нього відсутні підстави для оспорювання дій інших спадкоємців незалежно від того прийняли вони чи не прийняли спадщину, оскільки він не отримав право на спадкування по незалежним від інших спадкоємців підставам, тому його права в цій частині іншими спадкоємцями не порушуються. Що стосується вимог позивача про визнання заповіту недійним суд виходить з наступного. Як зазначено позивачем, на момент складання заповіту (26.07.1995 р.) батько позивача хворів раком підшлункової залози, йому призначались наркотичні препарати, а його мати повідомила, що ніяких нотаріусів за місцем проживання батька не приїздило і заповіт взагалі не складався, в зв'язку з цим у позивача є сумнів, що заповіт від імені батька є дійсним, так як батько його не складав і свій підпис на ньому не ставив та на момент складання заповіту він в силу свого психічного стану не усвідомлював своїх дій та не міг керувати ними. Відповідно до висновку, викладеному у акті № 22 від 07.11.2006 р. посмертної психіатричної експертизи померлого [PERSON], за наданими даними [PERSON] ознак психозу, слабоумія та інших, в тому числі стійких хронічних психічних розладів, не виявляв, за своїм психічним станом на момент складання заповіту 26.07.1995 року міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Дописаний у судовому засіданні лікар - судово-психіатричний експерт висшої категорії [PERSON] підтвердив наданий ним висновок посмертної психіатричної експертизи від 07.11.2006 р. та пояснив, що усі перелічені захворювання померлого було досліджено та враховано при оформленні висновку експертної комісії, їх аналіз викладений у мотивувальній частині висновку, якщо б комісії не вистачало якихось документів для того, щоб зробити висновок, то вони були б обов'язково витребувані, а так висновок було зроблено при достатній кількості матеріалів для експертного дослідження. Дописаний у судовому засіданні [PERSON] пояснила, що на той час вона працювала державним нотаріусом восьмої ХДНК м.Харкова, однак не зможе згадати викликів 1995 року, так як у той період було дуже багато викликів додому і пройшов тривалий час. Однак, коли нотконтора отримувала виклики, то на виклик для посвідчення заповіту їде той з нотаріусів, хто зараз вільний, коли вона приїздила на виклик, то впевнювалась, що особа, яка бажає скласти заповіт є дієздатною особою, їй надавали його паспорт. Якщо заповідач дуже слабий, за його просьбою розписується інша особа у присутності нотаріуса, надавши свій паспорт. Вона уточнювала прізвище, ім'я, по-батькові заповідача, цими своїми діями вона перевіряли дієздатність заповідача, роз'яснювала право на обов'язкову долю у спадщині, обов'язково виясняли чиє діти. Час складання заповіту міг фіксуватись у книзі викликів і обов'язково відмічався у тексті заповіту. Вона впевнено може сказати, що якщо би у неї були сумніви щодо стану заповідача, який бажав скласти заповіт, при якому він не міг усвідомлювати своїх дій, то вона би заповіт не посвідчила ні в якому разі. Усі виклики нотаріусів фіксувались у книзі викликів, однак вона не є документом строгої звітності. Відповідно до реєстру реєстрації нотаріальних дій за №5 за період з липня 1995 року та наряду заповітів за період з 01.06.1996 р. по 31.07.1995 p., зазначено про вчинення певної нотаріальної дії - посвідчення заповіту [PERSON] 26.07.1995 р., про що зроблено відповідний запис за реєстровим № 5-6615. З відповіді восьмої ХДНК від 22.12.2004 р. за №4667 випливає, що книга викликів нотаріуса додому за липень 1995 року згідно номенклатури справ за закінченням строку зберігання 3 роки знищено. Що стосується вимог позивача щодо визнання заповіту недійсним з підстав того, що батько свій підпис на заповіті не ставив, а проставлений на заповіті підпис належить іншій особі, то судом задоволено клопотання позивача та його представника щодо витребування вільних зразків підпису померлого з різних інстанції з метою подальшого проведення відповідної експертизи. Однак, з вказаних ними інстанцій необхідні документи не надійшли. Позивачем не було вказано інших джерел отримання зразків підпсу померлого спадкодавця, клопотання про призначення експертизи не заявлялось, тому докази їх доводів про підробку підпису спадкодавця у заповіті суду не надані і вказане твердження суд вважає недоведеним. Судом неодноразово роз'яснювались сторонам по справі їх процесуальні права, серед яких відповідно до цивільно-процесуального кодексу України, вони мають право заявляти клопотання про призначення судом експертизи. Відповідно до ст.143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, містецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. І відповідно до ст.57 ЦПК України, висновок експерта у відповідній галузі знань є доказом по справі, на підставі якого суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовує вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають істотне значення для вирішення справи. Таким чином, позивачем суду не надано належних і достатніх доказів того, що він фактично прийняв спадщину у встановленому законом порядку, а також доказів недійсності заповіту, тому заявлені коробченко І.А. позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст.548, 549 ЦК України (в редакції 1960 року),

Outcome: dismissed