Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ВАТ «Ольга» в останній редакції якого просить стягнути з відповідача на його користь 5000 грн. середнього заробітку за затримання видачі трудової книжки з 12.09.2009 року по 27.11.2009 року, а також 1000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Крім того, позивач просить внести запис в трудову книжку стосовно дня його звільнення, вважаючи днем звільнення дату видачу трудової книжки. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що працював електромонтером в ВАТ «Ольга». 11.09.2009 року був звільнений з займаної посади за власним бажання, але в порушення приписів трудового законодавства керівництво підприємства видало йому трудову книжку лише 27.11.2009 року. В судовому засіданні [PERSON] вимоги підтримав, наполягав на задоволенні позову. Представник відповідача в судовому засідання, заперечуючи проти задоволення позову вказав, що підприємством не порушувалося трудове законодавство при звільненні позивача, оскільки трудова книжка була отримана позивачем з запізненням з вини останнього. Вивчивши матеріали позовної заяви, дослідивши докази, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Матеріалами справи достовірно підтверджується, що [PERSON] працював на посаді електромонтера в ВАТ «Ольга» з 17.08.2008 року по 11.09.2009 року. У відповідності з наказом № 54-к від 11.09.2009 року [PERSON] був звільнений з займаної посади згідно зі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Крім того в судовому засіданні було встановлено, що позивач отримав трудову книжку лише 27.11.2009 року. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно п. 4.1 розділу 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58, де закріплений порядок видачі трудової книжки у разі звільнення, власник або уповноважений ним орган зобовязаний видати працівнику його трудову книжку в день звільненні з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Водночас слід звернути увагу на п. 4.2 вказаної Інструкції в якому закріплено, що якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Суд звертає особливу увагу на те, що згідно табелю робочого часу за 01.09.2009-15.09.2009 року [PERSON] не працював на підприємстві в день звільнення, тобто 11.09.2009 року. Матеріали справи містять підтвердження того, що виконуючи вимоги вищеназваної Інструкції 11.09.2009 року відповідачем було направлено позивачеві листа за № 19 з проханням зявитися до відділу кадрів для отримання трудової книжки, який останній отримав 19.09.2009 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. З наведених підстав суд не приймає до уваги твердження позивача стосовно того, що він не отримував зазначеного листа підприємства. Окрім цього, матеріали справи містять підтвердження того, що відповідач повторно направляв листа позивачеві від 12 жовтня 2009 року № 23, просячи направити на адресу підприємства заяву з проханням надіслати трудову книжку останньому. Суд аналізуючи наведене звертає увагу те, що позивач не надав жодних доказів які б спростували позицію відповідача та підтвердили б позицію позивача. Сприяючи всебічному і повному зясуванню обставин справи, суд, відповідно до ст. 10 ЦПК України, яка вказує на принцип змагальності сторін, розяснював позивачеві текст ч. 3 цієї статті та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, згідно якого, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, також в ч. 2 ст. 60 ЦПК України зазначено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, але позивачем, як вже зазначено вище, в супереч вищенаведених вимог, будь-які відомості, щодо конкретизації пошкодженого майна, суду надані не були. Також, суд звертає увагу на те, що нині діючий ЦПК України закріплює незалежність, безсторонність та обєктивність суду, який не може бути ініціатором витребування доказів, оскільки такий обовязок законодавцем покладений на сторони, суд не виявляючи ініціативи, може лише сприяти сторонам на їх клопотання у витребуванні доказів, при цьому він зобовязаний розяснити особам, які беруть участь у справі їх процесуальні права та обовязки, попередити про наслідки вчинюваних процесуальних дій та розяснити наслідки у випадку не вчинення ними тих процесуальних дій виконання яких згідно із законом є обовязковим. Саме тому, розяснюючи позивачеві процесуальні права, які закріплені у ст. 27 ЦПК України, одне з яких право на подання доказів, суд звертався до ч. 3 ст. 10 ЦПК України акцентувавши увагу на тому, що кожному праву кореспондуються обовязки, тобто, що особа повинна довести суду свої вимоги або заперечення, а для цього потрібно подати суду докази, бо в противному разі, якщо вимоги позивача не будуть доведені, суд відмовить у задоволенні позову. Стаття 11 ЦПК України закріплює принцип диспозитивності цивільного процесу, ч. 1 зазначеної статті вказує, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З положення цієї статті також випливає, що суд, за загальним правилом, не повинен виявляти ініціативи у збиранні доказів, про докази, їх кількість та якість повинні піклуватися сторони, оскільки саме на них законом покладений обовязок доказування суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд, знову таки, тільки сприяє сторонам у витребуванню таких доказів. Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, з матеріалів справи вбачається, що доводи заявника окрім позовної заяви та поясненнях останнього не на чому не ґрунтуються. Таким чином, з врахуванням наведених обставин суд також відмовляє в задоволення вимог позивача щодо стягнення моральної шкоди та внесення змін в трудову книжку. З огляду на вищевикладене, враховуючи наведені норми,

Outcome: dismissed