Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що квартира [ADDRESS] належить йому на праві приватної власності. 1/3 квартири належить на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02.08.2001 року, виданого згідно з розпорядженням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 02.08.2001 року № 56-1096 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна від 07.08.2001 року в реєстровій книзі за № 137. 2/3 квартири належать на підставі договору дарування від 17.06.2003 року, укладеного між ним та [PERSON] і [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об»єкти нерухомого майна 18.06.2003 року в реєстровій книзі за № 137. На даний час в квартирі зареєстровані він, відповідач та їх мати [PERSON] В червні 1999 року відповідач добровільно виселився з квартири, забрав всі свої речі. Неприязних відносин між ними не було, ні він, ні їх мати не перешкоджали відповідачу проживати в спірній квартирі. Після того, як спірна квартира у серпні 2001 була ними приватизована, відповідач до неї не вселився. Оскільки його брат постійно мешкав за іншою адресою, спірна квартира йому потрібна не була, то він подарував йому свою частину. Але з реєстрації в спірній квартирі він не знявся. До ЖРЕО та до Дніпровського РУ ГУ МВС України зі скаргами та заявами з приводу того, що йому перешкоджають проживати в спірній квартирі відповідач не звертався. Так як [PERSON] не проживав в квартирі, що належить йому на праві приватної власності, без поважних причин понад один рік, то він з липня 2004 року втратив право на користування цим житлом. Однак 20 вересня 2009 року відповідач у його відсутність і без його згоди вселився до спірної квартири. На вимогу звільнити квартиру, оскільки він втратив право користування нею в зв'язку із своїм тривалим не проживанням в ній, відповідач не тільки не виселився, а й вчинив скандал, погрожував йому і членам його сім'ї фізичною розправою. Він чинить перешкоди в користуванні його особистими речами в квартирі, робить його проживання і проживання його вагітної дружини в спірній квартирі неможливим. В зв'язку із вказаними обставинами 10.11.2009 року звернувся до Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві із відповідною заявою. Оскільки відповідач після своєї тривалої відсутності вселився в квартиру без згоди та перешкоджає йому в користуванні квартирою, то він має право на захист свого права власності від порушень, шляхом виселення відповідача без надання йому іншого житла. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. В своїх поясненнях повністю підтримав усі обставини, викладені в позовній заяві, додатково пояснив, що ще задовго до приватизації відповідач не проживав в спірній квартирі, але оскільки був зареєстрований, то ввійшов у приватизацію. В 2003-2006 роках ним (позивачем) за власні кошти робився ремонт в квартирі. Відповідач обіцяв добровільно знятися з реєстрації, але до цього часу не зробив. Ніяких домовленостей між ними про зберігання за відповідачем житлової площі не було. Згоди на вселення відповідача в 2009 році він не давав, не згоден з його проживанням і на даний час. Відповідач був зареєстрований та проживав до 1999 року в спірній квартирі як член сім»ї наймача на той час наймачами були їх батьки. Відповідач не проживав в спірній квартирі з 1999 року по вересень 2009 року. Представник позивача підтримала позов, просила його задовольнити. Пояснила, що позивач є власником спірної квартири, за власні кошти робив ремонт, проживав в ній. Відповідач не проживав за місцем реєстрації з 1999 року, виселився добровільно з квартири. Вважає, що відповідач втратив право на проживання як член сім»ї власника, оскільки був відсутній за місцем реєстрації з часу укладення договору дарування більше року. Жодних домовленостей між позивачем та відповідачем щодо зберігання права на користування відповідачем житла не було. У вересні 2009 року останній без згоди позивача вселився до спірної квартири, чим чинить перешкоди в користуванні квартирою позивачу-власнику квартири. Просили розглянути справу по матеріалам, наявним у справі, з постановленням заочного рішення. Допитані в судовому засіданні свідки, підтвердили викладені в позовній заяві обставини справи. Свідок [PERSON], який є сусідом позивача по спірній квартирі, показав, що проживає в цьому будинку з часу народження. Бував в квартирі позивача. Відповідача не бачив ні в квартирі, ні на подвір»ї будинку приблизно з 2000 року, а після нового року, в 2010 році, бачив кілька разів. За власні кошти позивачем робився ремонт. Ніколи не чув, щоб відповідача зі спірного помешкання хтось виганяв. Свідок [PERSON], товариш і кум позивача, пояснив, що вони знайомі з 1992 року, спілкуються дуже тісно, в спірній квартирі буває кілька разів на рік. Брата позивача бачив останній раз в кінці 90-тих років, оскільки той вже років десять не мешкає в спірній квартирі, відсутні сліди його перебування. За ці десять років в квартирі жодного разу відповідача не бачив. Як йому відомо, позивач став власником квартири десь в 2003-2004 році. Восени 2009 року, коли він з товаришем допомагали позивачу перевозити речі, тільки тоді він побачив відповідача, який перешкоджав позивачу та його вагітній дружині бути в квартирі, погрожував їм. Відповідач вселився до помешкання без згоди власника. Свідок [PERSON] пояснив, що позивач його давній друг, спілкуються щільно десь років двадцять, в спірній квартирі буває приблизно раз на півтора два місяці. Відповідача ні разу, до його самовільного вселення в 2009 році, не бачив, речей його також. Десь півроку тому, відповідач вселився у квартиру позивача, без згоди останнього. Відповідач в судове засідання не зявився, перед судовим засіданням через свого представника вкотре надав заяву про відкладення розгляду справи у зв»язку з загостренням хронічної хвороби. Судом не приймається до уваги надана відповідачем довідка, видана поліклінікою сімейного лікаря «Русанівка», відділення невідкладної медичної допомоги, оскільки в даній довідці не міститься даних про неможливість відповідача з»явитися до суду. Крім того, з часу знаходження справи в суді, з 30.11.2009 року, відповідач жодного разу не з»явився в судові засідання для надання особистих пояснень, заперечень та документів на підтвердження своїх заперечень на позовну заяву позивача. Окрім того, на передодні або в день судового засідання, відповідач сам або через свого представника надавав заяви про відкладення розгляду справи за станом здоров»я. Дані обставини підтверджують те, що відповідач знає про даний спір всі півроку, час - який знаходиться справа в суді; кожна подана відповідачем заява є підтвердженням того, що він належним чином повідомлявся про день та час судових засідань. Враховується і те, що відповідач видав довіреність на [PERSON] (а.с. 45), якій надав права передбачені ЦПК, окрім участі в судових засіданнях. Враховується і те, що на судове засідання, призначене на 02.04.2010 року була надана медична довідка, в якій вказано про рекомендацію амбулаторного лікування та спокою протягом п»яти днів. На судове засідання, призначене на 17.05.2010 року, надано з відділення швидкої медичної допомоги лист з записом ліків, діагноз не вказано. Враховуючи вкладене вище, та враховуючи строки розгляду справи, визначені вимогами ЦПК України, суд ухвалив розглянути дану справу по суті у відсутності відповідача з постановленням заочного рішення. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, відмовний матеріал, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню. В суді встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 02.08.2001 року, виданого Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва, квартира [ADDRESS] була приватизована в рівних долях на [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Відповідно до договору дарування частини квартири, укладеного 17.06.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 2233, [PERSON] мати позивача та [PERSON] брат позивача подарували [PERSON] 2/3 частини спірної квартири. Відповідно до ст. 227 ЦК України, даний договір дарування був зареєстрований у Київському міському бюро технічної інвентаризації 18.06.2003 року та записаний у реєстрову книгу № д. 961-263 за реєстровим № 137. Тобто, з 18.06.2003 року позивач став одноособовим власником спірного житла. З довідки форми № 3, виданої ЖРЕО № 406 від 11.11.2009 року, встановлено, що власником особового рахунку є [PERSON], в квартирі зареєстровані позивач, відповідач та їх мати [PERSON] З пояснень позивача, допитаних свідків в суді встановлено, що відповідач не проживав в квартирі приблизно з кінця дев»яностих років минулого століття до вересня 2009 року. Відповідно до довідки, датованої 25.11.2009 року, виданої ЖРЕО № 406, слідує, що від відповідача [PERSON] ніяких документів та заяв щодо реєстрації чи усунення перешкод в його проживанні за спірною адресою не надходило. В вересні 2009 року відповідач самовільно заселився до квартири, згоди власника даного житла не запитував, чим створює перешкоди у користуванні квартирою позивачу. Будь-яких доказів про існування домовленостей між сторонами на проживання відповідача на власності позивача, суду надано не було. З матеріалів, за формальними ознаками злочину, передбаченого ст. 129 КК України, на підставі яких прийняте рішення про відмову в порушенні кримінальної справи № 17261, встановлено, що 10.11.2009 року до Дніпровського РУГУ МВС України звернувся позивач з заявою про те, що 07.11.2009 року його брат, відповідач по справі, перебуваючи в спірній квартирі погрожував йому фізичною розправою. Тобто, між сторонами по справі виникли неприязні стосунки. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник квартири має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном. По даній справі встановлено, що позивач став одноособовим власником квартири в 2003 році. На вселення відповідача в вересні 2009 року на власність позивача, відповідач згоду власника не отримував, тобто самовільно поселися в спірній квартирі, чим чинить перешкоди позивачу на здійснення власником права користування своєю власністю. Встановлено, що відповідач не є членом сім»ї наймача, власника спірної квартири позивача. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів сімї. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначаться його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В суді встановлено, що відповідач [PERSON] не проживав в спірній квартирі протягом десяти років. Доказів про чинення йому перешкод в проживанні за місцем реєстрації протягом зазначеного періоду суду не надано. Вказаний період не проживання відповідача в спірній квартирі складається з часу коли він був членом сім»ї наймача (матері) та період (з 2003-2009 роки) коли власником та наймачем вже був позивач, який не давав згоду відповідачу на вселення та користування спірною квартирою. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved