Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-22 00:00:00

Позивач в липні 2009 року звернувся в Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська з позовом до приватного підприємства "Електро-сервіс-плюс" - про визнання наказів недйсними, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсацій та моральної шкоди, при цьому зазначив, що прийнятий на роботу до відповідача на посаду керівника робіт з 02.02.2009 року; його було звільнено з вказаної посади наказом від 10.07.2009 року за п.4 ст.40 КЗпП України за прогули. Зазначив, що до його посадових обовязків входило організація та виконання робіт на певних об`єктах, з обов`язками був ознайомлений в усній формі і конкретного робочого місця йому визначено не було, але у травні 2009 року керівництво відповідача поставилось до нього упереджено, тому він звернувся до адміністрації з заявою щодо визначення йому конкретного робочого місця, а у відповідь його листом було повідомлено, що його робоче місце розташовано у офісі підприємства за адресою вул.Березинська, 66"д" у м. Дніпропетровську. На виконання цього листа він щоденно їздив 7 робочих днів з 01 липня по 10 липня 2009 року до вказаного офісу. Вважає таку зміну робочого місця фактично відрядженням, тому вимагає компенсації витрат на проїзд в сумі 126 грн. Крім того, при працевлаштуванні йому у центрі зайнятості повідомили, що заробітна плата, заявлена до центру зайнятості відповідачем, складатиме 2000 грн., але у дійсності з часу працевлаштування і до дня звільнення його заробітна плата була значно нижчою, тому просить стягнути різницю в сумі 6905 грн. за весь відпрацьований час. 10 липня 2009 року знайшов на своєму робочому місці три накази про оголошення йому доган за самовільне залишення робочого місця - від 26.02.2009 № 3, від 11.03.2009 № 4 і від 07.07.2009 № 7; від 10.07.2009 року виданий наказ № 10/к про його звільнення за прогули. З цими наказами не ознайомлювався у встановленому порядку, пояснення від нього не відбирались, усі накази отримав в один день, тому вважає їх незаконними і просить визнати недійсними та поновити його на роботі, стягнути з відповідача середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу, а також стягнути моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. та судові витрати на правову допомогу в сумі 250 грн. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, надала письмові заперечення проти позову (л.с.22-24), пояснила, що згідно наказу по підприємству від 22.07.2009 року № 14/к позивач був поновлений на роботі за приписом територіального управління інспекції з охорони праці, про що йому було повідомлено листом від 24.07.2009 року, згідно наказу йому нараховано компенсацію за вимушений прогул, про поновлення на роботі та нарахування компенсаціі він також був повідомлений телефоном, комісія підприємства виїзджала до нього додому за місцем реєстрації, однак було встановлено, що він там не мешкає, про що складений відповідний акт за участю завідуючого гуртожитком; про поновлення на роботі йому також повідомлено інспектором з охорони праці. Також представник відповідача повідомила, що головним офісом підприємства є вул.Березинська, 66-д у м. Дніпропетровську, що підтверджується договором оренди і про що позивачу було повідомлено одразу після працевлаштування, а також на його прохання письмово листом від 01.07.2009 року, тому підстав вважати його поїздки до офісу підприємства відрядженнями немає. Розмір заробітної плати на посаді позивача був йому повідомлений при працевлаштуванні і відповідав штатному розпису, при наявності заказів на виконання робіт повинні були виплачуватись по закінченню роботи преміальні, але за місяці роботи [PERSON] обсягів роботи не було у звязку з кризою в економіці; позивач пропрацював 5 місяців і отримував своєчасно заробітну плату, з приводу її розміру будь-яких претензій з його боку не виникало, вважає його вимоги щодо стягнення різниці у заробітній платі між зазначеною у заявці до центру зайнятості, де зарплата могла вказуватись з урахуванням премій, і фактично отримуваної ним зарплати, безпідставними. Крім того, вважає вимоги позивача про стягнення моральної шкоди не доведеними і безпідставними, оскільки його поновлено на роботі через 11 днів після звільнення, нараховано середній заробіток за час вимушеного прогулу, але він до роботи не приступає, за грошима не з`являється, ці гроші виплачені йому вже під час судового розгляду справи восени 2009 року після того, як позивача вдалося переконати в судових засіданнях прийти за коштами; не надає трудову книжку для внесення в неї запису і на роботу взагалі не з`являється; його робоче місце залишається вакантним, так як підприємство налаштоване на співпрацю з позивачем; крім того, пояснила, що з проханням видати йому наказ про звільнення або ознайомити з його текстом позивач не звретався, в наказі про поновлення позивача на роботу було допущено технічну помилку щодо зазначення про поновлення його на посаді виробника робіт, насправді ж цю помилку одразу було виправлено відповідним наказом і фактично позивач поновлений на тій же посаді керівника робіт, що він і працював; посадові обовязки на цих двох посадах майже ідентичні, різниця полягає в тому, що для зайняття посади керівника робіт вимогою є наявність тільки вищої освіти, яку мав позивач, а для посади виробника робіт - як вищої, так і середньої технічної, обдиві ж посади є керівними. Вважає, що позивач навмисно ухиляється від поновлення трудових відносин з підприємством, намагаючись за рахунок підприємства отримати певні кошти, і просить у його позові відмовити у зявзку з необгрунтованістю заявлених вимог. Під час розгляду справи в суді позивач заявою від 22.06.2010 року уточнив та доповнив позовні вимоги; пояснив, що з приводу порушення його трудових прав одразу ж звернувся до територіальної інспекції з охорони праці, але стверджує, що відповіді він не отримував, про своє поновлення на роботі дізнався під час судових засідань, середній заробіток за час вимушеного прогулу отримав за 11 днів липня 2009 року вже під час розгляду справи судом, стверджує, що не поновлений на роботі на своїй посаді, тому просить визнати накази про притягнення його до дисциплінарної відповідальності недійсними, визнати недійсними накази про його звільнення та поновлення на роботі, так як поновлений він не на тій посаді, визнати недійсним наказ про внесення виправлення до наказу про його поновлення на роботі, поновити його на роботі на посаді керівника робіт з 10.07.2010 року, стягнути з відповідача середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з дня звільнення до дня поновлення на роботі за рішенням суду, стягнути різницю між посадовим окладом згідно заяви відповідача до центру зайнятості населення і фактичною заробітною платою на загальну суму 6905 грн., витрати на проїзд до місця роботи за період з 01 липня 2009 року по 10 липня 2009 року в сумі 126 грн., моральну шкоду 10000 грн., витрати з отримання правової допомоги в сумі 1250 грн.; просив позов задовольнити у повному обсязі. Також пояснив, що трудову книжку він отримав на підприємстві 13.07.2009 року, розписався у її отриманні, тоді ж отримав розрахунок по заробітній платі; про те, що поновлений на роботі дізнався у жовтні 2009 року під час судового розгяду справи, повідомлень від відповідача та територіального управління охорони праці не отримував, при цьому постійно не мешкає, а лише зареєстрований у гуртожитку по пр.Аношкіна, 148, а проживає на пр.Ювілейному, стверджує, що працівники відповідача повинні були знати де він фактично проживає, так як під час роботи декілька разів забирали його з дому машиною. Пояснив, що з посадовими обов`язками його не ознайомили при прийнятті на роботу, тому він вважав, що під час виконання його підлеглими робіт він не зобов`язаний знаходитись постійно поряд і відійшов у власних справах, не думав, що це стане причиною його звільнення; вважає, що дійсною причиною його звільнення стало упереджене ставлення до нього з боку керівництва підприємства; просить задовольнити позов і стягнути витрати на правову допомогу в сумі 1250 грн. з відповідача. Представник позивача [PERSON] заявлений позов підтримав у повному обсязі і просив його задовольнити. Допитана в суді у якості свідка [PERSON] пояснила, що працює інспектором з охорони праці, до неї на прийом звернувся 13.07.2010 року позивач, за його зверненням було проведено перевірку підприємства відповідача, складено акт про порушення трудових прав позивача, підприємство добровільно усунуло ці порушення, поновивши його на роботі та нарахувавши середній заробіток за час вимушеного прогулу; 27.07.2009 року позивач знову прийшов до інспекції, акт був на той час сформований і вона йому повідомлиа, що підприємство його поновлює на роботі та рекомендувала йому звернутись до роботодавця, відповідний письмовий лист з відповіддю на його звернення запропонувала прийти та отримати в інспекції 03.08.2009 року, але оскільки він не прийшов, відправила листа поштою; з`явився позивач лише 16.10.2009 року і повідомив, що письмову відповідь на своє звернення він не отримував, тоді йому була вручена копія відповіді. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що позивач працював під його керівництвом на підприємстві; згідно записів у його трудовій книжці він підійшов за вимогами до займаної посади; на той час у виконувались роботи безпосередньо на офісі у м. Дніпродзержинську по вул.Васил`єва, і позивач безпідставно залишав місце роботи до кінця робочого дня, потім пояснював, що відійшов у своїх особистих справах; пояснення від нього вимагали в усній формі, але він відмовлявся їх давати, накази про накладення на нього дисциплінарних стягнень підписувати відмовлявся, про що складались відповідні акти. Також свідок пояснив, що дійсно підприємство має основний офіс у м. Дніпропетровську на вул.Березинській, 66-д, де ведеться договірна робота, облік робочого часу, все діловодство тощо; особисто він як правило двічі на тиждень буває на даному офісі, потреба в цьому визначається керівництвом і залежить від виробничої необхідності; повідомив, що заробітна плата на підприємстві іскладається зі ставки та премій, у разі якщо є достатній обсяг виконаних робіт; різниця в посадах виконавця та керівника робіт полягає у вимогах до освіти. Суд, вислухавши позивача, представника відповідача, свідків, дослідивши докази у справі, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] працював на приватному підприємстві "Електро-сервіс-плюс" на посаді керівника робіт з 02 лютого 2009 року по 10.07.2009 року ; звільнений наказом № 10-к від 10.07.2009 року згідно п.4 ст.40 Кодексу законів про працю України за прогули. Як видно з наказу № 14/к від 22.07.2009 року (л.с.31) позивача поновлено на роботі у якості виробника робіт з 22.07.2099 року з оплатою вимушеного прогулу з 13.07.2009 по 22.07.2009 року згідно оклада; згідно наказу № 15-к від 24.07.2009 року наказ № 14-к від 22.07.2009 змінено у звязку з технічною помилкою та п.1.2. викладено у наступній редакції : поновити керівника робіт [PERSON] на робочому місці з 22.07.2009 року (л.с.117). Згідно витягу з книги наказів відповідача (л.с.128) наказ про виправлення технічної помилки у наказі № 14-к зазначений за порядковим № 17 одразу після наказу № 14-к, тому твердження позивача стосовно недійсності зазначених наказів на думку суду не відповідають обставинам справи. Таким чином станом на день винесення судового рішення позивач поновлений на роботі на тій посаді, на якій він працював, йому виплачені кошти за час вимушеного прогулу (л.с.32), що сам позивач не заперечував в суді. Твердження позивача про те, що йому не було повідомлено належним чином про поновлення на роботі, з наказом про поновлення його не ознайомили суд сприймає критично, оскільки вони спростовуються відповідними доказами по справі. Так допитана у якості свідка в суді інспектор територіального управління охорони праці [PERSON] повідомила, що здійснювала перевірку порушення трудових прав за зверненням позивача у липні 2009 року, про що складений нею акт від 21.07.2009 року № 04-03-8/98 (л.с. 63-66) і про результати перевірки повідомлено позивачу листом за адресою [ADDRESS], де, як він пояснив у суді, він і мешкає фактично, також позивачу з питання поновлення на роботі з ініціативи підприємства було рекомендовано звернутись до адміністрації підприємства (л.с.27), тоді ж під час його відвідування територіального управління свідок повідомила йому, що він поновлений на роботі і порадила звернутись на підприємство. Також на думку суду відповідачем вжито достатніх заходів щодо повідомлення позивача про його поновлення на роботі: йому направлено відповідного листа за місцем реєстрації, комісією складено акт щодо непроживання позивача за цією адресою, що підтверджується і довідкою житлово-комунального підприємства (л.с.27а-30). Доказів повідомлення адміністрації відповідача про зміну свого місця проживання позивач суду не надав. Крім того, позивачу вже під час розгляду справи представником відповідача пропонувалось з`явитись на підприємство та отримати гроші за час вимушеного прогулу, що позивач зробив лише в листопаді 2009 року, відмовившись надати трудову книжку для внесення відповідного запису про його поновлення на роботі (л.с.67); дізнавшись, як стверджує сам позивач, про своє поновлення на роботі в попередньому судовому засіданні, до роботи він не став до теперішнього часу, при цьому в тому ж засіданні не акцентував увагу на незгоді з посадою, на якій його поновлено, відповідні доповнення до позову виклав у заяві тільки від 09.06.2010 року (л.с.123-125), доказів відмови відповідача у ознайомленні з цими наказами суду не надав, тому суд не знаходить підстав для скасування наказів відповідача № 14-к та № 15-к відповідно від 22.07.2009 року та від 24.07.2009 року про поновлення позивача на роботі та про усунення технічної помилки у вказаному наказі. Згідно ст.147 Кодексу законів про працю України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана та звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. У відповідності до ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. На підставі ч.1 ст.151 КЗпП України якщо протягом року з дня накладення дисциплінарного стягнення працівника не буде піддано новому дисциплінарному стягненню, то він вважається таким, що не мав дисциплінарного стягнення. Аналізуючи зміст наказів про накладення на позивача дисциплінарних стягнень за прогули від 26.02.2009 року, від 11.03.2009 року, від 07.07.2009 року та порядок винесення цих наказів, свідчення допитаного у якості свідка працівника відповідача [PERSON], суд вважає, що усі зазначені накази винесені з порушенням порядку встановленого ст.149 КзпП України в частині відібрання пояснень робітника перед тим, як вирішити питання про накладення стягнення, оскільки такі пояснення у всіх випадках не відбирались у письмовій формі, відмова позивача дати такі пояснення не фіксувалась шляхом складання відповідних актів за участю очевидців; відмова позивача від ознайомлення з наказами зафіксована відповідними актами за участю працівників підприємства, однак допитати їх усіх у судовому засіданні виявилось неможливим з об`єктивних причин (звільнення, тривале відрядження -л.с.93 - 98), а допитаний судом свідок [PERSON] підтвердив, що позивач відмовлявся розписатись у наказах про оголошення доган. Тому суд вважає недоведеними твердження позивача щодо вручення йому одночасно у липні 2009 року усіх трьох наказів про притягнення до відповідальності, і вважає, що позивачем безпідставно на день звернення до суду пропущений передбачений ст.233 КзпП України місячний строк для оскарження наказів 26.02.2009 року та від 11.03.2009 року про оголошення йому доган, тому у задоволенні його вимог про визнання цих наказів недійсними та їх скасування слід відмовити. Також суд враховує, що на день розгляду справи по суті минуло більше року і позивач вважається таким, що не притягувався до дисциплінарної відповідальності за цими наказами, оскільки наказ № 7 від 07.07.2009 про оголошення йому догани суд вважає необхідним скасувати як такий, що протирічить вимогам ч.1 ст.149 КзпП України, так як за її змістом слід було відібрати письмове пояснення позивача щодо порушення трудової дисципліни або зафіксувати складанням відповідного акту його відмову дати таке пояснення, при цьому свідок [PERSON] пояснив у суді, що з позивачем з приводу причин його відсутності на роботі спілкувались в усній формі і письмове пояснення не відбирали. Згідно ч.1 ст.19 КзпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. На підставі ст.110 КзпП України при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. Тому враховуючи, що позивач пропрацював на підприємстві відповідача понад пять місяців, при укладенні трудового договору з відповідачем про включення до цього договору у якості однієї з умов розміру заробітної плати не заявив, заробітну плату отримував кожного місяця у розмірі згідно штатного розпису і з ініціативою щодо розірвання трудового договору з підстав невідповідності розміру заробітної плати його умовам не виступав, суд вважає необхідним відмовити у заявлених вимогах щодо стягнення різниці між посадовим окладом позивача, розмір якого міститься у заяві підприємства до міського центру зайнятості населення (л.с.92) і фактичною заробітною платою, встановленою згідно штатного розпису підприємства (л.с.54). Також суд вважає необгрунтованими вимоги позивача щодо стягнення його витрат на проїзд до офісу підприємства у м. Дніпропетровськ на вул.Березинську, 66д, оскільки за вказаною адресою розміщено офіс підприємства, що підтверджується договором оренди (л.с.47-49), крім того позивачем не надано будь-яких доказів щодо розміру понесених витрат, як того вимагає ст.121 КзпП України. Згідно ст.237-1 КзпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог і заперечень. З урахуванням часткового задоволення позовних вимог стосовно порушення трудових прав позивача, беручи до уваги той факт, що поновлення позивача на роботі відбулося з ініціативи підприємства, але після проведеної територіальним управлінням охорони праці перевірки, накази про накладення на позивача дисциплінарних стягнень винесені з порушенням вимог закону, але не скасовані відповідачем, суд,

Outcome: partial