Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу з позовом до Відкритого акціонерного товариства «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 1967 року працював на Криворізькому металургійному заводі «Криворіжсталь» імені [PERSON], який був перейменований в подальшому у - Відкрите акціонерне товариство «АрселорМіттал [PERSON] Ріг». Понад 16 років працював в зоні впливу таких шкідливих факторів, як: запиленість, загазованість, інфрачервоне випромінювання. Внаслідок виконання трудових обов»язків у шкідливих умовах праці у нього виникли та розвинулись профзахворювання: пилотоксичний бронхіт 2 стадії, емфізема легень 2-3 ст., загострення середнього ступеню важкості; ЛН третього ступеню, ХЛС.НК-2ст. та супутні захворювання. Про що був складений акт розслідування професійного захворювання від 31.01.2000 року. Відповідно до Акту було встановлено, що причиною професійних захворювань є саме робота в умовах важкої фізичної праці, несприятливий мікроклімат, пил, а саме: на робочому місці розливальника сталі пил 11,2 мг/м куб. при ГДК - 2,0 мг/м куб.; на робочому місці агломератника пил 19,5 мг/м куб. при ГДК - 4,0 мг/м куб.; на робочому місці ковшового пил 15,44 мг/м куб. при ГДК - 2,0 мг/м куб. Крім того, у 1995 році з позивачем стався нещасний випадок, який на підставі акту розслідування № 76/5 від 19.10.1995 року про нещасний випадок було визнано таким, що пов»язаний з виробництвом. Причиною виробничої травми, отриманої ним 16.10.1995 року - роз тяжіння зв»язок правого гомілкостопного суглобу - є незадовільне утримання робочих місць. Тобто, відповідачем було порушено вимоги ст.. 13 Закону України «Про охорону праці». За висновком медико-соціальної експертної комісії від 27.01.2006 року (повторно) позивачу було встановлено 60% втрати професіональної працездатності та визнано інвалідом 3 групи - безстроково. Позивач вважає, що втратив своє здоровя, значний відсоток працездатності та є інвалідом саме з вини підприємства - відповідача, в результаті чого постійно переносить фізичну біль та моральні страждання, наявність яких полягає в наступному: при незначному фізичному навантаженні виникає задишка, напади забруднення дихання, безперервний кашель, біль у грудях ту у між лопатковій ділянці, слабкість, підвищена втома, запаморочення, головний біль, болючість рухів за ходом хребта, яка посилюється при поворотах та нахилах тулуба, біль та обмеженість рухів у гомілково-ступеному суглобі, порушення ходи, зниження слуху. Позивач вважає, що строк звернення його до суду із зазначеними вимогами не сплив, оскільки заявлений ним спір є спором,що виникає із трудових правовідносин. Спричинену моральну шкоду позивач оцінює в розмірі 288 000 гривень та просить стягнути цю суму з відповідача - Відкритого акціонерного товариства «АрселорМіттал- Кривий Ріг». У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник позивача - [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав повністю, при цьому послався на обставини вказані в позовній заяві, а саме зазначив, що саме з вини підприємства, позивачу заподіяна шкода, йому встановлено 60% втрати професійної працездатності та визнано інвалідом 3 групи, позивач часто змушений звертатися за допомогою лікарів. Вважає, що строк звернення до суду із зазначеними вимогами позивачем не пропущений. Представник відповідача\~-\~Відкритого акціонерного\~товариства «АрселорМіттал\~[PERSON] Ріг»\~позов не\~визнав та\~пояснив,\~що у\~2000\~році,\~саме за\~заявою позивача\~та на\~підставі письмового\~розпорядження останньому\~вже було\~відшкодовано моральну\~шкоду в сумі 340 грн., крім того, представник відповідача вважає, що позивачем пропущено тримісячний строк для звернення до суду із зазначеними позовними вимогами та вважає, що наданими доказами позивач не довів свої вимоги належним чином. Тобто, позивач не обґрунтував розмір компенсації моральної шкоди, не надав доказів, які б свідчили про перенесений ним психологічний стрес. Враховуючи вищезазначене просить в позові відмовити.Вислухавши позивача, представників сторін, свідка, вивчивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню за таких підстав.При обговоренні питання щодо спричинення позивачу [PERSON] моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, з урахуванням характеру, обсягу, тривалості та наслідків заподіяних позивачеві моральних страждань, стан його здоров'я, втрату професійної працездатності, інвалідність, вину підприємства в заподіянні шкоди, а також ті істотні зміни, які вимушено відбулись у його життєвих стосунках. Як було встановлено у судовому засіданні, і цей факт підтверджено копією трудової книжки позивача (а.с.20, 22-25) та архівною довідкою з місця роботи (а.с.21), [PERSON] 06.06.1967 року був прийнятий на роботу до Криворізького металургійного заводу «Криворіжсталь» імені [PERSON], який в подальшому був перейменований у Криворізький металургійний комбінат «Криворіжсталь» імені [PERSON] наказом Міністерства Чорної Металургії СРСР від 16 січня 1984 року №40. Реорганізований у: - Криворізький державний горно - металургійний комбінат «Криворіжсталь» (наказ Міністерства промисловості України від 08 жовтня 1996 року № 179; - Відкрите акціонерне товариство Криворізький горно - металургійний комбінат «Криворіжсталь» (наказ Міністерства промислової політики України від 07 квітня 2004 року № 166; - 3 12.01.2006року Відкрите акціонерне товариство Криворізький горно - металургійний комбінат «Криворіжсталь» реорганізований у Відкрите акціонерне товариство «[PERSON] Стіл [PERSON] Ріг» на підставі рішення загальних зборів акціонерів ВАТ «Криворіжсталь» № 2 від 12.01.2006 року; - Відкрите акціонерне товариство «[PERSON] Стіл [PERSON] Ріг» реорганізовано у Відкрите акціонерне товариство «[PERSON] [PERSON] Ріг» підстава - рішення загальних зборів акціонерів ВАТ «[PERSON] Стіл [PERSON] Ріг» № 4 від 14.06.2007року. З 20 березня 1979 року позивач був переведений до конверторного цеху учнем слюсаря мехмайстерні. З червня 1971 року до листопада 1973 року працював у конверторному цеху № 2 підручним розливальника сталі, з листопада 1973 року до березня 1974 року у доменному цеху № 1 жолобщиком, горновим, з березня 1974 року до серпня 1974 року у вогнетривно- вапняному цеху слюсарем, з серпня 1974 року до січня 1975 року мартенівському цеху ковшовим, з вересня 1987 року у СПЦ № 1 прибиральником гарячого металу, з листопада г \~ \~ \~ \~1987 року до вересня 1989 року у СПЦ № 1 слюсарем з ремонту металургійного обладнання, з серпня 1989 року до лютого 1995 року у конвертерному цеху ковшовим, з лютого 1995 року до серпня 1997 року на аглофабриці агломератником, з вересня 1997 року до січня 2000 року у фасоносталеливарному цеху розливальником сталі. На час розгляду справи у суді позивач продовжував перебувати у трудових відносинах з відповідачем (а.с.25) та працює слюсарем- сантехником служби автоматизації технологічних процесів. За час роботи у відповідача, позивач [PERSON] 16 років знаходився у зоні впливу таких шкідливих факторів як запиленість, загазованість, інфрачервоне випромінювання. Внаслідок виконання трудових обов'язків у шкідливих умовах в мене виникли і розвинулися профзахворювання: пилотоксичний бронхіт 2 ступеню, емфізема легень 2-3 ст., хронічне легеневе серце, фаза субкомпенсації СН-2А ст.ст., про що був складений акт розслідування професійного захворювання 31.01.2000 року. 16 жовтня 1995 року з позивачем стався нещасний випадок пов»язаний з виробництвом, про що було складено акт № 76/5 від 19.10.1995 року про нещасний випадок за Формою Н-1 (а.с.5-6). Пунктом 11.3 зазначеного акту причиною нещасного випадку є незадовільне утримання робочих місць. Внаслідок нещасного випадку позивач отримав - розтяжіння зв»язок правого гомілкостопного суглобу. Крім того, рішенням лікувальної експертної комісії Українського науково-дослідного інституту промислової медицини у 2000 році було встановлено позивачу професійні захворювання - діагноз: пило токсичний бронхіт 1 ст. Емфізема легень 1 ст. ДН - 1-11 ст. Даний факт підтверджено актом розслідування професійного захворювання від 31 січня 2000 року (а.с.7-8). Причино. Професійного захворювання позивача була визначена робота в умовах важкої фізичної праці, несприятливий мікроклімат, пил, а саме: на робочому місці розливальника сталі пил 11,2 мг/м куб. при ГДК - 2,0 мг/м куб.; на робочому місці агломератника пил 19,5 мг/м куб. при ГДК -4,0 мг/м куб.; на робочому місці ковшового пилу 15,44 мг/м куб. при ГДК - 2,0 мг/м куб. Як було встановлено в судовому засіданні, і дана інформація відсутня в позовних вимогах позивача, за висновком медико-соціальної експертної комісії від 21.02.2000 року позивачу первинно встановлено 25% втрати професіональної працездатності (20% по профзахворюванню і 5% по проф. травмі). 04.04.2000 року, позивач звернувся з письмовою заявою на адресу генерального директора КДГМК «Криворіжсталь» [PERSON] про виплату йому моральної шкоди у звязку з встановленим профзахворюванням - пиловий бронхіт, а також у зв»язку з отриманою травмою ноги, після якої було встановлено 5% втрати професійної працездатності. Розпорядженням по КДГМК «Криворіжсталь» від 18 квітня 2000 року за № 361 «Про відшкодування моральної шкоди [PERSON]В», було запропоновано виплатити [PERSON] в рахунок моральної шкоди - 340 грн. з розрахунку 17грн.х 20 = 340 грн. Відповідно до вимог ст.. 12 Закону України «Про охорону праці» (а.с.42,44). Факт виплати позивачеві в добровільному порядку підприємством - відповідачем суми моральної шкоди підтверджено також довідкою від 19.03.2010 року за № 811-15/1-2835 (а.с.43) наданої на адресу суду. Після повторного переогляду, за висновком МСЕК від 27.01.2006 року (а.с.9), позивачу( на безстроково: було збільшено відсоток втрати працездатності по профзахворюванню - до 55%, а відсоток втрати працездатності по трудовому каліцтву було залишено без змін - 5%, а всього було встановлено 60% втрати професійної працездатності. Крім того, з 01.03.2006 року позивачу було встановлено 3 групу інвалідності. Зазначеним висновком Позивачеві протипоказано: праця в умовах виробничого пилу, переохолодження. Рекомендовано: санаторно-курортне лікування 1 раз на 3 роки, медичне лікування, ВМТ.Тобто, за наслідками переогляду нового пофзахворювання первинно не було встановлено позивачу. Наданими до суду копіями виписок з медичних карт та історій хвороб позивача (а.с.Ю- 19) встановлено, що він неодноразово знаходився в медичних закладах. Як зазначено в медичних документах, лікарями йому рекомендовано: медикаментозне лікування, уникати фізичних навантажень, уникати переохолоджень, щорічні курси амбулаторного та стаціонарного лікування, санаторно-курортне лікування. \~ \~ \~ \~Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] підтвердила, що знає позивача приблизно з 1974 року, зазначила, що з того часу стан його здоров»я значно погіршився, у зв»язку з чим, позивач часто змушений звертатись до лікарів. Вважає, що стан здоров»я позивача погіршився саме через наявні у нього професійні захворювання і від цього він переносить значні моральні страждання.Крім того, як вбачається з письмових матеріалів справи та пояснень сторін позивач є застрахованою особою відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку пов»язаного з виробництвом...», у зв»язу з травмою отриманою під час виконання своїх трудових обов»язків, а також встановленим профзахворюванням йому здійснювались відповідні виплати на підприємств^ а пізніше, після передачі особової справи до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області позивачу були продовжені призначені виплати щомісячних страхових сум. Підставою для відмови у задоволенні вказаного позову, оскільки виплата зазначених сум і суми у відшкодування моральної шкоди передбачені Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у якості самостійних виплат. Отримання позивачем пенсії за віком також не впливає на право позивача отримати і обов'язок відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду, спричинену ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків та профзахворюванні, оскільки ця пенсія виплачується позивачу не із зазначених підстав. Також, суд відхиляє доводи представника відповідача щодо допустимого засобу доказування факту моральної шкоди через їх неспроможність і суперечність змісту приписів ч. 2 ст. 59 ЦПК України, що базуються на законодавчій презумпції про високий ступінь вірогідності даних, гарантований суворим дотриманням правил, передбачених законом для форми (джерел) отримання певного роду даних, тоді як за п. 1.1 затвердженого наказом МОЗ України № 212 від 22.11.1995 Порядку на МСЕК лише покладається обовязок встановлювати факт спричинення моральної шкоди, а не виключається можливість доводити такий факт іншими доказами, що підтверджують положення п. 3.8 цього Порядку про комплексний розгляд лікарських висновків з іншими документами і наявними відомостями про потерпілого. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен вправі заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, що забезпечується в тому числі належними, безпечними і здоровими умовами праці, обовязок створити які з впровадженням сучасних санітарно-гігієнічних засобів для запобігання виникненню професійних захворювань покладений ст. 153 КЗпПУ за трудовим договором на роботодавця. Небезпечні та шкідливі умові праці і фактори на робочому місці, про які згідно зі ст. 29 КЗпПУ попереджається працівник до фактичного допуску до роботи, за своєю природою є обставинами, що свідчать про ступінь ймовірності виникнення внаслідок виконання обумовленої трудовим договором роботи професійного захворювання з втратою працездатності, про виникнення якого сторонам трудового договору (ст. 21 КЗпПУ) заздалегідь невідомо, бо воно не є неминучим. У звязку з цим працівник, даючи розписку, засвідчує лише свою обізнаність з ризиком захворювання, виникнення якого припускається і не залежить від волі осіб, та з яким повязана втрата здоровя і працездатності, як професійної, так і загальної, а не дає згоду на втрату цієї працездатності. Вжиття з свого боку всіх можливих заходів для створення безпечних і нешкідливих умов праці для запобігання таким обставинам відповідач не довів, не спростувавши презумпцію своєї вини за ст. 614 ЦК України. Відповідно до вищевказаного вбачається виникнення у позивача права, а у відповідача обовязку за ст. 237-1 КЗпПУ на виплату грошової суми за моральну шкоду, як про це відзначав Пленум Верховного Суду України в п.п. 6, 13 постанови № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Однак, відповідно до вимог ч.5 ст.. 23 ЦК України вбачається, що моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, оскільки відшкодування моральної шкоди є компенсацією за втрати немайнового характеру, вона відшкодовується одноразово. Правилами ст.. 1168 ЦК України передбачені способи відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров»я. До них віднесені: - одноразове відшкодування; - здійснення щомісячних платежів. Отже, в судовому засіданні було встановлено, що питання відшкодування моральної шкоди між сторонами було врегульовано добровільно в досудовому порядку (а.с.42-44). Після виплати відповідачем суми моральної шкоди у позивача не з»явилось нових підстав для повторного звернення до суду із зазначеною вимогою. Розпорядження на підставі якого було виплачено позивачу моральну шкоду та сам розмір відшкодованої відповідачем моральної шкоди, у встановлений законом строк, позивачем не було оскаржено. Відповідно до вимог ст.. 60 ЦГЖ України суду не були надані позивачем належні докази в обґрунтування заявлених вимог та заперечень проти наданих представником відповідача доводів. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що у позивача відсутні підстави щодо повторного звернення до суду із зазначеними вимогами, у зв»язку з чим вимоги позивача не підлягають задоволенню. Крім того, суд зазначає, що відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Проте, в ході розгляду справи ні позивачем, ні його, представником не було заявлено клопотання відповідно до ч. 2 ст. 80 ЦК УРСР 1964 року щодо поновлення строку позовної давності для звернення до суду із зазначеними вимогами, а лише були надані заперечення проти доводів представника відповідача із зазначеного питання. Так, відповідно до ст.9 ЦК України 2003 року положення цього Кодексу застосовуються до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Згідно з п.З ст.268 ЦК України 2003 року, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди ,завданої каліцтвом,іншим ушкодженням здоров»я або смертю. Проте за п.16 Прикінцевих та перехідних положень правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів ,строк пред»явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач тривалий час пропрацював в тяжких, шкідливих та 4 небезпечних умовах праці на Криворізькому металургійному заводі «Криворіжсталь» імені [PERSON]», правонаступником якого є ВАТ «[PERSON] [PERSON] Ріг». 16 жовтня 1995 року при виконанні своїх трудових обов»язків з позивачем стався нещасний випадок пов»язаний з виробництвом, про що було складено акт № 76/5 від 19.10.1995 року про нещасний випадок за Формою Н-1 (а.с.5-6). За висновком первинної МСЕК від 21 лютого 2000 року йому встановлено 25% втрати професійної працездатності з наступним переоглядом. Саме із цього часу з 21 лютого 2000 року в нього виникло право на звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди. На той час спірні правовідносини були врегульовані ст..ст.440,456 ЦК України 1963 року, ст..237-1 КЗпП У країни,Законом України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року, та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди,заподіяної працівникові ушкодженням здоров»я, пов»язаним з виконанням трудових обов»язків, затверджених Кабінетом Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 з послідуючими змінами та доповненнями, які не містили норми, відповідно до якої позовна давність не поширювалася на вимогу про відшкодування' шкоди,завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров»я. \~ \~ \~ \~ Згідно до ст.71 ЦК в редакції 1963 року, який діяв на момент виникнення спірних відносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки, тобто строк позовної давності у позивача закінчився 21 лютого 2003 року, тоді як позивач звернувся до суду 14 грудня 2009 року, тобто з пропущенням строку позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав. Оскільки, на момент введення в дію ЦК України 2003 року з 01 січня 2004 року, який не передбачає строків позовної давності по справах такої категорії, у позивача трьохрічний строк позовної давності по вказаній травмі ноги від 16 жовтня 1995 року та первинному висновку МСЕК від 21 лютого 2000 року про втрату 25% професійної працездатності збіг 21 лютого 2003 року, тобто до 01 січня 2004 року на момент введення в дію ЦК України 2003 року, який не передбачає строку позовної давності в справах такої категорії, тоді як позивач звернувся до суду 14 грудня 2009 року, тобто зі значним пропущенням строку позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав. Заяви про поновлення строку позовної давності та поважних причин його пропуску позивач та його представник суду не надали. Відповідно до ст.80 ЦК України ( 1963 р.) закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. З \~ \~ \~ \~врахуванням викладеного суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] у зв»язку з пропущенням строку на звернення до суду. Судовий збір у справі слід віднести за рахунок держави,оскільки позивач звільнений від сплати судового збору,а також суд вважає за можливе звільнення позивача від сплати витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи враховуючи його пенсійний вік та майновий стан на підставі ч.ч.1,3 ст.82, 88 ЦПК України, Постанови КМУ від 21.12.2005 року за № 1258, ст.. 4 Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито.

Outcome: dismissed