Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-18 00:00:00

Позивач звернувся до відповідача з позовом про визнання дій відповідача протиправними, зобовязання відповідача перерахувати та виплатити йому основну та додаткову пенсію з 12.01.2006 року відповідно до ст. 39,48, 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Позивач посилався на те, що є інвалідом 2 групи, категорії 1 внаслідок захворювання, повязаного з ЛHA на ЧАЕС. Відповідно до ч.4 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено звязок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими для 2 групи - 8 мінімальних пенсій за віком. Додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров*ю, особам, віднесеним до категорії 1 (інвалідам 2 групи) відповідно до ст. 50 цього ж закону складає 75% мінімальної пенсії за віком. Відповідно до ст.. 39 цього ж Закону йому, як непрацюючому пенсіонеру, який постійно проживає на території посиленого радіологічного контролю має виплачуватися грошова допомога у розмірі 1 мінімальної пенсії за віком, проте ці виплати йому проводяться у значно меншому розмірі. Також позивач просив зобовязати відповідача перерахувати недоотриману допомогу на оздоровлення, яка передбачена ст.. 48 цього Закону і має становити 5 мінімальних заробітних плат, а йому виплачено лише 120 грн. щороку. Посилаючись на те, що він є дитиною війни, позивач просив також зобовязати відповідача провести перерахунок та виплатити йому відповідну допомогу, як це передбачено ст.. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», оскільки така допомога йому також виплачувалась у значно меншому розмірі, ніж це передбачено законом. Позивач вважає відмову відповідача у перерахуванні та виплаті недоотриманих сум відповідно до визначеними Законами розмірів незаконними, просить визнати такі дії протиправними, зобовязати відповідача провести перерахунок та виплатити недотримані суми за період з 12.01.2006 року. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проте відмовилась від позовних вимог за ст.. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Представник відповідача у судове засідання не з*явився, про день і час слухання справи повідомлений вчасно, надіслали суду письмове заперечення, в якому позов не визнають, посилаючись на те, що управління Пенсійного фонду України в Іванківському районі діяло в межах чинного законодавства України, просили застосувати передбачений законом строк позовної давності, просили у задоволенні позову відмовити. Судом встановлено, що позивач потерпілим внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, інвалідом 2 групи, що підтверджено відповідним посвідченням, довідкою МСЕК ( а.с. 10, 11). Позивач народився 22.02.1940 року тому відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни» є дитиною війни ( а.с.8,12). Позивач, проживаючи в [INFO], отримує нараховану відповідачем пенсію, яка складається -розмір пенсії по інвалідності - 655 грн.; -додаткова пенсія інвалідам 2 гр. внаслідок ЧАЕНС - 141,20 грн.; -надбавка дітям війни - 49,80 грн., якого виплачуються такі видатки, є некоректним, як і посилання на те, що коштів на ч виплати Пенсійний фонд немає, оскільки вони не фінансуються з коштів пенсійного фонду. Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 08.11.2005 року по ся «Кечко проти України» в п.23 зазначив „ суд зауважує, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїх робітникам з державного бюджету. Де тла може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи зміни законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певни надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовити у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. П. 26 Суд на приймає до уваги аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки орган державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань З ст. 62 Закону слідує, що Кабінет Міністрів України дає розяснення порядки застосування Закону, і аж ніяк не встановлює розмір компенсацій, чи змінює той, ще вже вказаний в Законі. А отже постанови КМ України, на які посилається у своєму запереченні відповідач, як на підставу відповідності своїх дій чинному законодавства № 523 від 30.05.1997 року, № 530 від 28.05.2008 року, № 654 від 16.07.2008 року) є та що не відповідають нормам ст. 50 та ч.4 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальної захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що визнання базу обрахунку пенсії таким особам з розрахунку мінімальної пенсії за віком. В даному випадку мають враховуватися засади пріоритетності Законів У країн - я урядовими нормативними актами та вимоги ст. 92 Конституції України, згідно виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина ( п 1 основи соціального захисту ( п.6). Згідно з ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади й органи місце самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України коштів у розмірі, який значно менший ніж той, що встановлений ст. 50, 54 неправомірною. Відповідно до положень Конституції України, найвищою соціальною u - України є людина, її права і свободи та їх гарантії визначають зміст і спрямовуй! діяльності держави, а їх утвердження і забезпечення є головним обовязком дотяг (ст.3), права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними ( ст. 21), їх для обсяг при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не може щ звужений (ст.22). Окрім того, встановлений ч.2 ст. 95 Конституції України , ч,2 ст. 38 Бюджетного Кодексу України перелік правовідносин, які регулюються Законом про Державного бюджет України, є вичерпним, а тому цей закон не може скасовувати чи змінювати о5» прав і обовязків , пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України зокрема, Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які пострах внаслідок Чорнобильської катастрофи», та не може будь-яким чином змінювати визнання в іншими законами України правове регулювання суспільних відносин. За змістом положень ч.2 та 3 ст. 22 Конституції України конституційні з гарантуються, а держава повинна утримуватися від прийняття будь-яких актів, призводили б до скасування чи звуження змісту та обсяг існуючих прав і свобод. Подальший перерахунок та виплата пенсії та доплат позивачу має проводів відповідачем з урахуванням вимог Закону України «Про статус і соціальний зав громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Закону України соціальний захист дітей війни» та зміни мінімальної пенсії за віком. Слід зазначити, що встановлений ще у 1996 році постановою № 836 розмір догляд встановлений ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» протягом багатьох років змінювався і не відповідає розміру, встановленому іншими законами України. Строком Законами України «Про Державний бюджет» на відповідні роки встановлювався не розмір мінімальної заробітної плати, який зростав кожного наступного року. При відповідні Закони не містили обмежень застосування ст. 39 Закону № 796-ХІІ. Оскільки Верховна Рада України, ні Кабінет Міністрів України в наступному будь-яких рішень із цих питань не приймали, то виходячи із загальних засад пріоритету законів над підзаконними актами при вирішенні даного спору застосуванню підлягають саме ст. 39 Закону № 796-ХІІ та Закони України «Про Державний бюджет» на відповідні роки в частині встановленого розміру мінімальної заробітної плати, а не постанови КМ України № 836 від 26.07.1996 року та № 562 від 12.07.2005 року. На підставі викладеного, ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»,

Outcome: partial