Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь [PERSON] суму недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення, як постраждалій внаслідок Чорнобильської катастрофи, яка стала інвалідом 1 групи внаслідок Чорнобильської катастрофи за період часу з 2007 року по 2009 рік включно в розмірі 7 850 гривень. В судовому засіданні позивач заявлений позов підтримав і пояснив, що він представляє інтереси [PERSON], яка являється особою, яка постраждала в наслідок Чорнобильської катастрофи та стала інвалідом 1 групи. Відповідно до ст.48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» вона маг право на отримання щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі п"яти мінімальних заробітних плаї, яка визначається щорічно на момент виплати і дані виплати їй відповідно до вищезазначеного закону повинен проводити відповідач, який в добровільному порядку не бажає виплатити недоплачені суми щорічної допомоги на оздоровлення, а тому при таких обставинах вона і змушена була звернутися до прокурора з проханням надання допомоги звернутися до суду за захистом своїх прав. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, посилаючись на те. що Управління пікші та соціального захисту населення діяло в межах законодавства, порушень по питанню нарахування щорічної допомоги на оздоровлення не було. В своїй робочі при нарахуванні вони керувались Постановою Кабінету Міністрів № 562 від 12.07.2005 року та № 836 від 26.07.96 р., де зазначено розмір щорічних допомог на оздоровлення, які і були виплачені [PERSON] Вислухавши сторони та вивчивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до повного задоволення з наступних підстав. Згідно з частиною 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-ХИ щорічна допомога на оздоровлення інвалідам І групи виплачується в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат і відповідно до ч.5 ст.48 вищезазначеного Закону щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам за місцем їх проживання органами соціального захисту населення, і відповідно до ч.7 ст.48 даного Закону розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати. В суді встановлено, що [PERSON] дійсно являється потерпілою внаслідок Чорнобильської катастрофи, яка стала інвалідом І групи, що підтверджується копією посвідчення серія А № 441576 та довідкою МСЕК за № 091118. Відповідно до ст.48 України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» вона має право на щорічну допомогу на оздоровлення у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат, а розмір мінімальної заробітної плати відповідно до ч.4 ст.48 вищезазначеного закону визначається на момент виплати. Мінімальна заробітна плата на момент проведення [PERSON] виплат в 2007 році становила -400 гривень, в 2008 році - 605 гривень, в 2009 році становила 625 гривень, що в пятикратному виразі буде становити суму в 2007 році - 2000 гривень, в 2008 році - 3025 гривень в 2009 році - 3125 гривень. Всього за вказаний період відповідач повинен був виплатити [PERSON] 8150 гривень допомоги на оздоровлення, однак за даний період відповідачем було виплачено лише 300 грн., що стверджується довідкою відповідача, тобто недоплачена сума щорічної допомоги на оздоровлення за вищевказаний період часу складає 7 850 гривень (8150-300 = 7850). В рішенні Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 вказано, що Конституційний Суд України вважає, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня, який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом, то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст.22 Конституції України не допускається. Крім цього в п.5.4. рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року вказано, що Конституція України не надає закону про Держбюджет вищої юридичної сили стосовно інших законів. Таким чином Конституційний Суд України дійшов висновку, що законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з обєктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. Твердження відповідача щодо неможливості провести виплату допомоги [PERSON], по причині відсутності коштів з Державного бюджету, суд не може взяти до уваги з огляду на наступне. Реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання відповідача на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов'язань, судом до уваги не приймається. Так, у справі "Кечко проти України" Європейський Суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань. Таким чином, невиконання або неналежне виконання законів, якими передбачено певні соціальні гарантії та зобов'язання держави щодо їх виконання, через відсутність коштів для їх виплати не є підставою для виправдання дій відповідача. Крім того, суд також вважає, що державний орган не може посилатися на відсутність коштів по невиплаті заборгованості, оскільки відсутність коштів не може бути визнана, як виключна обставина. Такі доводи відповідача суперечать п. 1 ст. б, ст. 13 Європейської Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованої Верховною Радою України згідно Закону України від 11.09.1997 року. На підставі викладеного та

Outcome: approved