Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-15 00:00:00

[PERSON] 10 вересня 2007 року звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] і [PERSON] про визнання права власності, позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові, а його представник в ході судового засідання посилався на те, що позивачу і його матері [PERSON] належала на праві власності квартира [ADDRESS]. Вказана квартира була продана і відповідачами придбане інше житло: квартира [ADDRESS]. Але в останній квартирі не передбачено право на житло саме позивача; гроші від продажу першої квартири відповідачі використали спільно (а там були і його кошти від продажу його частки житла), а іншого житла йому не надано і власності позбавлено. Вважає вказане незаконним, рішеннями судів визнано, що спірна квартира є спільною для відповідачів і він не заперечує їх право на це житло, але і він має право на частину власності в цій квартирі, він позбавлений житла незаконно. В добровільному порядку спір не вирішено. Просив визнати за позивачем право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] та визначити право власності відповідачів у вказаному житлі в рівних частках кожного по 1/3 відповідно, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала, підтвердивши пояснення представника позивача та мотиви позовних вимог і просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що на підставі рішення суду він має у власності ? частину спірної квартири, кошти від продажу квартири, де частка власності була і позивача, відповідачкою були використані на свій розсуд, до спірної квартири позивач ніякого відношення не має, це власність відповідачів, вважає позовні вимоги безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідачів, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обґрунтованою та підлягаючою задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] і його матері відповідачці [PERSON] на праві загальної спільної власності належала квартира [ADDRESS]; вказана квартира належала їм на підставі свідоцтва про право власності на житлі, виданого Дніпропетровським міськвиконкомом 02 лютого 1998 року і зареєстрованого в КП ДМБТІ Дніпропетровської обласної ради під реєстровим № 301п-74; ця вказана квартира складалася з: 1-коридор, 2-кладовая, 3 - житлова кімната, 4 - житлова кімната, 5 - житлова кімната, 6-кухня, 7-вбиральня, 8-кладовая, загальною площею 56.4 кв. м., житловою площею 36.1 кв. м.. З 1996 року відповідач [PERSON] і відповідач [PERSON] перебували фактично в шлюбних стосунках, вели спільне господарство, мали єдиний сімейний бюджет, ніяких письмових угод, що обмежують права або що розділяє обов'язки кожного з відповідачів, між ними ув'язнено не було. Ця обставина була встановлена в судовому засіданні і підтверджена судовим рішенням колегії суддів судової палати по цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2006 року по справі № 22ц-5054. Фактично позивач знаходився на утриманні обох відповідачів. 10 квітня 1998 року [PERSON], діючи від свого імені, а також як законний представник позивача зробила відчуження квартири [ADDRESS]. Продаж квартири був здійснений за 9\~310.00 (дев'ять тисяч триста десять грн.) гривен. Після відчуження вказаної квартири сторони по справі в складі: позивач та відповідачі на протязі тривалого часу жили на зйомник орендованих квартирах. На початку жили в районі пр. Кірова на вул. Мініна (квартира двокімнатна, де у позивача була окрема кімната, а відповідачі проживали в окремій, позивач відвідував СШ № 33). Пізніше вони переселилися на ж\\м Перемога в м. Дніпропетровську і стали мешкати за адресою [ADDRESS], там була трикімнатна квартира, в якій у позивача також була окрема кімната. Короткий термін сторони жили в двокімнатній квартирі [ADDRESS]; у цій квартирі у позивача так само була окрема кімната, відповідачі займали окрему другу кімнату. Відповідачі завжди надавали позивачу окрему кімнату в квартирах, які орендували чи знімали до придбання у власність окремої квартири. При цьому ні відповідач [PERSON] ні відповідач [PERSON] ніколи не сперечалися за право позивача на окрему кімнату в квартирах, які знімали до придбання у власність окремої квартири, фактично визнаючи за ним право на частину квартири. У цей період часу відношення між відповідачами були дійсно сімейними: вони разом мешкали, разом відпочивали, разом проводили свята, займалися спільним бізнесом, придбавали спільно майно, бюджет у них був загальний. Вказані обставини в судовому засіданні, крім пояснень представника позивача, підтвердили свідки: [PERSON], [PERSON] та інш.. 05 жовтня 2001 року відповідачкою була придбана квартира [ADDRESS]. Купівля квартири була здійснена за 15600 (п'ятнадцять тисяч шістсот грн.) гривен. Вказана квартира складається з: трьох коридорів, туалету, ванної кімнати, чотирьох житлових кімнат, кухні і лоджії. Житлова площа квартири 49.1 кв. м., загальна площа 81.6 кв. м.. 16 листопада 2001 року в КП ДМБТІ ДОР відповідачкою було отримано реєстраційне свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS]. З моменту вселення у вказану в квартиру позивачу була виділена для проживання окрема кімната, яку він займає і по теперішній час. Позивач вважає, що він має право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS], оскільки: квартира [ADDRESS] належала йому і відповідачці на праві загальної спільної власності; продаж квартири був здійснений за 9310 гривен; придбання спірної квартири було здійснене за 15600 гривен; отримані гроші від продажу квартири [ADDRESS] на протязі декількох років використовувалися для своїх потреб, ведення спільного бізнесу і лише в 2001 році були витрачені на придбання квартири [ADDRESS]; будь-якого іншого нерухомого майна на ім'я позивача не отримувалося; відповідно до ст. 175 СК України, майно придбане батьками і дітьми за рахунок їх спільної праці або загальної засобів, належить їм на праві загальної спільної власності. Оскільки згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України долі співвласників в праві загальної спільній власності є рівними, позивач вважає, що в проданій квартирі [ADDRESS] належала 1/2 частина, що еквівалентно 28.2 кв. м. загальної площі та 18.05 кв. м. житлової, то вважає, що в спірній квартирі він має право користуватися такою ж площею, що з незначним відступом від рівності часток, що відповідає 1/3 частини спірної квартири. Суд вважає вказане обґрунтованим, виходячи з наступного. 21 грудня 2006 року рішенням колегії суддів Судової палати по цивільних справам апеляційного суду Дніпропетровської області за відповідачем [PERSON] було визнано право власності на 1\\2 частини спірної квартири, при цьому суд виходив з того, що доказів того, що «доводів участі однієї із сторін в придбанні майна була більшою часткою немає і долі були визначені рівними», тобто по 1\\2 частини. Але обидва відповідачі, при розгляді апеляційним судом вказаної цивільної справи по суперечці про право власності на квартиру [ADDRESS] приховали від суду той факт, що позивач також є співвласником квартири, він не був залучений до участі в справі; виходячи з конкретних обставин справи на обох відповідачах лежав обовязок з придбання на ім'я позивача у власність частини нерухомості, замість проданої, належної йому частини власності в квартирі [ADDRESS]. З яких причин відповідачка разом з відповідачем оформили тільки на своє ім'я квартиру [ADDRESS] невідомо. Відповідач [PERSON] приховав від суду той факт, що на придбання квартири були витрачені гроші позивача, які були отримані відповідачами при продажі долі, що належала йому в квартирі [ADDRESS]. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, позивач має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права, і зокрема про визнання права власності на частину майна, а саме на 1/3 частину квартири [ADDRESS], на час продажу і оформлення нової квартири позивач був неповнолітнім і не міг самостійно використати своє конституційне право на захист та житло. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…» Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тому, у звязку з необхідністю узаконити вищевказане позивач вимушений звернутися з позовом до суду. Відповідно до ст. 321 ГК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Об'єкт права власності (спірна квартира) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в нім регулюється нормами Житлового кодексу України. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ГК України, при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Згідно ст. 47 ЖК України норма житлової площі в Українській РСР встановлюється у розмірі 13.65 кв. м. на одну людину. Позивач не може претендувати на більшу житлову площу, оскільки це приведе до порушення прав відповідачів. Згідно ч. 3 ст. 16 ЦК України, суд може відмовити в захисті прав і інтересу особи у разі порушення ним положень ч. 2 - 5 ст. 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають в частині власності квартиру користуються нею для особистого мешкання і мешкання членів їх сімей. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника квартири, які проживають з ним в квартирі, яка йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування даним приміщенням. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом було визнано право власності відповідачів на спірну квартиру, але не враховано частково і порушено право позивача і позбавлено власності. Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі. Відповідач [PERSON] як співвласник спірної квартири не порушує прав фізичних та юридичних осіб, з позовом погодився і вважає за необхідне поновити порушене право позивача, відповідач [PERSON] заперечує проти позову лише з питань наявності рішення суду про визнання за ним права власності на вказане житло. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості, спори і зобовязання стосовно відповідачів, а відповідачі цього не довели, твердження відповідача про наявність таких зобовязань є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача [PERSON] стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим визнати за позивачем право власності на 1/3 частину спірної квартири [ADDRESS] та визначити право власності [PERSON] і [PERSON] в квартирі [ADDRESS] в рівних частках кожного по 1/3 відповідно. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання права власності ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved