Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-02 00:00:00

Згідно поданої позовної заяви та заяви про уточнення позовних вимог (а.с.1-2, 73-74) позивачка вказала, що з 28.06.2006 року до 12.09.2007 року працювала техніком-лаборантом у відповідача. Підприємство заборгувало їй 1661,35 грн. При звільнені з роботи нарахована заробітна плата не була виплачена з мотивів відсутності коштів. Після звільнення ця заборгованість не погашалася і не виплачена по даний час, незважаючи на неодноразові усні звернення позивачки. На підставі викладеного, позивачка просила стягнути з ДП ДАК «Хліб України» Черняхівський комбінат хлібопродуктів на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 1661,35 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку або по день винесення рішення та моральну шкоду в розмірі 1500 грн. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала з підстав, наведених в позовній заяві та уточнюючій позовній заяві, просила позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування моральної шкоди зазначила, що невиплата зарплати викликала необхідність шукати засоби до існування, змінювати усталений спосіб життя, що завдавало страждань. Представник відповідача позов визнала частково, вважала що слід стягнути на користь позивача заборгованість по заробітній платі. В задоволенні інших вимог просила відмовити, вважаючи, що вони позивачем не доведені. Також посилалася на відсутність вини відповідача у невиплаті зарплати. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази на умовах змагальності в межах заявлених позовних вимог суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити частково, виходячи із наступного. Відповідно до ст.43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю і право на своєчасне одержання винагороди за неї. Частиною 3 ст.15 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року №108/95ВР визначено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобовязань щодо оплати праці. Статтею 24 цього ж закону визначено строки виплати заробітної плати, яка виплачується не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, і що своєчасність та обсяги її виплати не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів і їх черговості. Аналогічні положення містить ст.115 КЗпП України. Стаття 110 КЗпП України, крім того, зобовязує власника підприємства регулярно повідомляти працівника про розміри його заробітної плати. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. В разі спору про розмір сум належних працівникові при звільненні власник або уповноважений ним орган мають виплатити у вказаний вище строк неоспорювану суму. З поданої позивачем позовної заяви (а.с.1-2, 73-74) та копії трудової книжки (а.с.3-4) вбачається, що у відповідача вона працювала з 28.08.2006 року по 12.09.2007 року, а тому розрахунок мав бути проведений 12.09.2007 року, а відповідно довідки ДП ДАК «Хліб України» Черняхівський комбінат хлібопродуктів заборгованість по заробітній платі перед позивачкою станом на 06.11.2009 року становила 1661 грн. 35 коп. (а.с.14). Таким чином суд знаходить підстави для стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в сумі 1661 грн. 35 коп. Інших доказів про суму заборгованості до суду не подано. Стаття 117 КЗпП України встановлює відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні і вказує, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, встановлені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Згідно п.20 розяснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у Постанові №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи\~ по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідачем до суду представлені ряд документів, які, на його думку, доводять відсутність його вини у невиплаті зарплати. Оцінивши подані докази, суд вважає їх непереконливими і такими що не доводять відсутності вини підприємства у невиплаті зарплати. Поданий наказ про відновлення роботи підприємства лише констатує певні зміни в керівництві підприємством (а.с.29), представлена довідка про банкрутство не може братися судом до уваги, оскільки вона не містить даних про відсутність реальної можливості підприємства виплатити кошти (а.с.26-28). Відсутність бухгалтерських документів, неправильне ведення бухгалтерського обліку, що зафіксовано в поданих актах та документах (а.с.30-33), незбереження документів щодо нарахування зарплати, обліку робочого часу тощо не може розглядатися як поважна причина для невиплати зарплати, оскільки саме підприємство зобовязане забезпечити збереження цих документів. Відсутність документів може бути визнана поважною причиною для невиплати зарплати лише за умови втрати їх поза волею юридичної особи (крадіжки, знищення в силу пожежі тощо). Сам факт банкрутства підприємства не може розглядатись як відсутність його вини у невиплаті зарплати, оскільки чинним законодавством його керівництву надані широкі можливості для уникнення цього: підприємство вправі звертатися з позовами про погашення заборгованості, приймати рішення про скорочення штату, за згодою працівників переводити їх на неповний робочий день тощо. До суду відповідачем не представлено доказів, що керівництвом підприємства вжиті всі можливі заходи для цього. Навіть якщо банкрутство підприємства сталось через непрофесійність його керівництва чи внаслідок його свідомих неправомірних дій, це не виключає вини та відповідальності підприємства як юридичної особи та самостійного учасника правовідносин. З представленої довідки про рух коштів, банківських виписок з рахунків, вбачається, що з червня 2007 року та по вересень 2008 року видатки відповідача йшли виключно на виконавчу службу (а.с.48-50). Натомість згідно банківської виписки 10.01.2008, 11.02.2008, 11.03.2008, 14.04.2008, 07.05.2008, 09.06.2008, 08.07.2008, 08.08.2008, 15.09.2008 року, відповідачем сплачувалось по 1200 грн. як попередня оплата послуг по утриманню обладнання на користь ЗАТ «Київстар-GSM», а 08.05.2008 року сплачено 4573,59 грн. заборгованості Народицькому споживчому товариству (а.с.55-63). Наведене дає підстави поставити складену відповідачем та надану до суду довідку під сумнів. В будь-якому випадку підприємство мало змогу провести розрахунок з позивачкою протягом 2009 року та 2010 року, так як за поясненнями представника відповідача відновило діяльність з січня 2009 року. Незважаючи на це заборгованість перед позивачкою не погашена до завершення розгляду справи в суді. Витрачених відповідачем в порушення вимог закону про першочерговість оплати праці коштів на господарські потреби було цілком достатньо для погашення заборгованості перед позивачкою, однак відповідач вимоги закону не виконав. Лист відділу ДВС Черняхівського РУЮ теж не може братися судом до уваги, оскільки з нього неможливо встановити, в які конкретно періоди часу накладався арешт на рахунки підприємства, в ньому лише вказано, що 24.09.2010 року винесено постанову про зняття арешту з залишку коштів на рахунках в ЖОД «Райффайзен банк «Аваль» у звязку з фактичним виконанням постанови про арешт коштів від 15.09.2009 року (а.с.34). З цього листа фактично слідує, що арешт був накладений з 15.09.2009 року по 24.09.2009 року. Крім того, достовірних даних про те, скільки відкритих рахунків відповідач має у різних установах банків суду не подано, як і не подано доказів, що у спірний період не відбувалося руху коштів по всіх його рахунках. Відповідно до ст.11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданими відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається правами на власний розсуд. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60, ч.3 ст.27 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази мають бути надані до або під час попереднього судового засідання. Статтею 213 ЦПК України визначено, що законним і обґрунтованим є рішення суду, яке ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд сприяв сторонам у реалізації їхніх прав, в попередньому судовому засіданні визначав юридичні факти, які необхідно встановити для вирішення спору згідно п.3 ч.6 ст.130 ЦПК України, детально розяснював визначений порядок подання доказів та строки їх подання. Незважаючи на це, інших доказів до суду сторонами не подано. Суд погоджується, що протиправними діями відповідача позивачці завдано моральної шкоди, оскільки невиплата заробітної плати очевидно погіршила її матеріальне становище, змусила змінювати звичний спосіб життя, шукати засобів для існування, та стягує цю шкоду з відповідача в розмірі 1000 грн., оскільки така сума відповідає глибині фізичних та душевних страждань позивачки, завданих протиправною поведінкою відповідача. Враховуючи викладене, суд стягує з відповідача на користь позивачки заборгованість з заробітної плати, моральну шкоду та середній заробіток за час затримки розрахунку по день постановлення рішення. Визначаючи суму компенсації за затримку розрахунку при звільнені, суд виходить з таких розрахунків: сума середньоденної заробітної плати судом мала би визначатися за останні два повних місяці роботи позивачки. Враховуючи, що дані про її заробітну плату цей період у справі відсутні суд визначає її виходячи з даних за травень-червень 2007 року. Як вбачається із довідки ДП ДАК «Хліб України» Черняхівський КХП про заробітну плату позивачки (а.с.13), загальна сума її зарплати за цей період становила 480 грн. 53 коп. (328,05+152,48). Середньоденну зарплату суд визначає відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів №100 від 08.02.1995 року, діленням зарплати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи робочі дні на число відпрацьованих робочих днів: травень 2007 року 19, червень 2007 року 20, разом 39 робочих днів. Середньоденна зарплата складає: 480,53 грн./39=12,32 грн. При визначенні кількості робочих днів суд враховує положення ст.73 КЗпП України та листи Мінпраці та соціальної політики про норми тривалості робочого часу. Кількість робочих днів за час затримки розрахунку (з 18.11.2007 по 03.08.2010 року) з урахуванням святкових та неробочих днів визначених ст.73 КЗпП України, листів Мінпраці та соціальної політики, зазначених вище, складає 727. Виходячи з середньоденної зарплати, сума середнього заробітку за вказаний період, яка підлягає до стягнення з відповідача, складає 12,32х727=8 тис. 956 грн. 64 коп. В звязку із задоволенням позову суд стягує з відповідача судовий збір в розмірі 114 грн. 68 коп. (1% х (8956,64+1661,35)+8,50)=106,18+8,50) та витрати з інформаційно-технічного розгляду справи в розмірі 120 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial