Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому зазначає, що з 09.10.1976р. вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі. 23.03.1994р. їх шлюб було розірвано. 29.09.1995р. вони знову зареєстрували шлюб, а 03.08.1998р. його було розірвано. В період сумісного проживання за спільні кошти ними було придбано наступне майно: шафа трьохстворчата з антресолями, письмовий стіл двотумбовий, набір меблів «Алеко» (диван, 2 крісла, журнальний стіл), набір корпусних меблів (диван, 2 крісла, журнальний стіл обідній стіл, 6 стільців, тумба для радіоапаратури), набір меблів для спальної кімнати (ліжко, 2 шафи з антресолями, 2 прикроватні тумбочки, туалетний столик з дзеркалом, м який стілець), набір меблів для кухні (5 навісних шаф, 4 тумбочки, шафа-пенал), телевізор «Електрон», холодильник двохкамерний «Донбас», диван розкладний «Малютка», килим 3.5мх2.4м, килим 2.0x1.5м, кухонна машина «Мрія», швейна машина, пральна машина «Волна», - всього майна на загальну суму 10 130грн. Все зазначене майно знаходиться за місцем проживання відповідача, його наявність підтверджується актом від 30.06.2000р. Про добровільний розподіл майна між ними угоди не досягнуто. Також позивач в своєму позові зазначає, що в серпні-вересні 1998р. для потреб сім'ї він отримав на своє ім'я кредит в ВАТ «ДКПК» на суму 5000грн., гроші були використані за домовленістю з відповідачем. Після припинення подружніх відносин з відповідачем частину кредиту в сумі 2000грн. він погасив особистими коштами в 1999р. Він вважає, що половину кредиту повинна погасити відповідач, тому на половину погашеного ним кредиту в сумі 1000грн. повинна бути збільшена частина майна, яка буде виділено йому в натурі, а 1500грн. заборгованості по кредиту необхідно стягнути з відповідача на його користь в рахунок погашення кредиту. Позивач [PERSON] просить суд розподілити придбане в період шлюбу з відповідачем майно і виділити йому у власність наступне майно : шафу для одягу трьохстворчату з антресолями, набір корпусних меблів, набір меблів для кухні, холодильник двохкамерний «Донбас», диван розкладний «Малютка», кухонну машину «Мрія», а відповідачу виділити решту майна, а також стягнути з неї на його користь 1500грн. в порядку розподілу заборгованості за отриманий кредит і відшкодувати за її рахунок понесені витрати по сплаті державного мита. Відповідач [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON], в якому зазначає, що позивач в своєму позові назвав не все майно, придбане ними сумісно, а саме - він не зазначив будинок з надвірними будівлями, розташований в м. Верхньодніпровську по вул. Щелепова, №1, право власності на який зареєстровано на його ім'я, автомобіль «Фольксваген Гольф» держномер 31311 АН, який ними придбано у мешканця [INFO], касетний відеомагнітофон «Фішер», стереомагнітофон «Фішер», простирадло хутрове виробництво Японія, вентилятор, - всього на суму 42 082грн. Відповідач [PERSON] просить в порядку розподілу майна визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного будинку та виділити їй ? будинку в натурі, розподілити земельну ділянку на дві рівні частини, стягнути з позивача на її користь 1/2 частину вартості автомобіля, відео- та стереомагнітофонів «Фішер», простирадла, вентилятора, залишивши це майно у власності позивача, тому що воно знаходиться у його розпорядженні. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги, зустрічний позов відповідача не визнав, він пояснив суду, що всі меблі, килими, побутову техніку він придбавав за спільні кошти під час перебування їх у шлюбі, ніяких подарунків у вигляді меблів та килимів батьки відповідача їх дочці не робили, це є вигадки відповідача. Він стверджує, що будинок не є їх спільною, сумісною власністю, оскільки він його придбав за гроші, які він отримав у дар від своєї матері. Він просить задовольнити його позов, а в задоволенні зустрічного позову, на його думку, слід відмовити. Представник позивача-адвокат [PERSON] по всім розглянутим судом питанням по обом позовам повністю підтримав позицію свого довірителя, вважає, що його позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Відповідач [PERSON] пред'явлений до неї позов визнала частково, не згодна з поділом того майна, що подарували її батьки дочці та стосовно ніби-то виплаченого позивачем кредиту на КПК, оскільки в той час вони разом не проживали. Свої позовні вимоги вона підтримала, суду пояснила, що її батьки подарували їх спільній дочці набір меблів «Алеко» та килими, тому вона просить це виключити із поділу. Будинок вони з позивачем будували спільно, при проживанні у шлюбі, за сумісні кошти. Спочатку на будівництво 4-х будинків були виділені кошти із бюджету, але цього було недостатньо і добудовувати будинок довелось за власні кошти. В листопаді 1991р. виконком передав їм будинки у власність, тому кошти в розмірі 5 тис.грн. їм довелось повернути в бюджет. На той час навіть тільки її заробітна плата дозволяла повернути ці кошти, а такого не було, щоб його мати їм дарувала чи давала гроші для цих потреб. Будинки були майже готові, за виключенням східців, які вона сама будувала. Крім цього, вони наймали людей, внутрішні роботи виконували самі, вона особисто все фарбувала, готувала обіди для працівників, яких наймали. Вона просить задовольнити її зустрічний позов у такому викладенні, як в ньому зазначено. Представник відповідача-адвокат [PERSON] висловив заперечення проти позову [PERSON] Він зауважив, що за встановлених судом обставин виключено той факт, що позивач придбав спірний будинок одноособово, судом доведено та підтверджено матеріалами справи, що будинок будувався сторонами (колишнім подружжям) спільно, при спільному проживанні в шлюбі. В матеріалах справи відсутній будь-який документ, який свідчив би про купівлю [PERSON] будинку. Доведено, що його будівництво було розпочато, а завершували будівництво громадянами, бо було припинено фінансування цього будівництва. Факт дарування грошей матір'ю позивача не знайшов свого підтвердження, більш того сума, яку позивач вважає такою, що на неї він придбав спірний будинок, далеко не відповідає вартості будинку, визначеної експертним шляхом. Представник просить відмовити позивачеві в задоволенні його позову, а зустрічний позов він вважає таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Матеріалами справи встановлено наступне. 09.10.1976р. між сторонами було зареєстровано шлюб, який розірвано 23.03.1994р., вдруге шлюб було зареєстровано 29.09.1995р., а розірвано 03.08.1999р., що підтверджується довідками ЗАГСу Верхньодніпровської райдержадміністрації Дніпропетровської області (т.1 а.с.7,8). 30.06.2000р. депутатом Верхньодніпровської ради було складено акт, яким констатується наявність майна, яке зазначене в позовній заяві позивача [PERSON], у висновку судової товарознавчої експертизи №612 від 27.05.2005р. зазначена дійсна вартість цього майна (т.1 а.с.180-184). Згідно довідки ВАТ «ДКПК» позивачу 08.12.1998р. видано позику грошей у розмірі 5000грн. 10.08.1998р. між ВАТ «ДКПК» та позивачем було укладено договір видачі безвідсоткової споживчої позики в сумі 5000грн. терміном на 1 рік з зобов'язанням погашення боргу рівними частинами протягом року (т.1 а.с.14). Квитанціями до прибуткового касового ордеру підтверджується погашення позики позивачем [PERSON] (т.1 а.с. 15,94). Дублікатом свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданим 12.01.2001р., підтверджується належність [PERSON] жилого будинку, який розташований в м. Верхньодніпровську по вул. Шелепова, 1, на підставі рішення Верхньодніпровської міської ради №431 від 16.12.1991р. Згідно квитанції №025 від 25.11.1991р. [PERSON] внесено на користь міської ради 2566.58грн. за жилий будинок (т.1 а.с.37). З висновку судової будівельно-технічної експертизи вбачається, що дійсна вартість спірного жилого будинку 25 332грн., вартість 1/2 ідеальної долі - 17666грн. У висновку наводяться варіанти розподілу жилого будинку та земельної ділянки (т.1 а.с.41-53). Повідомленнями архітектурного відділу адміністрації Верхньодніпровського району (т.1 а.с. 123, т.2 а.с.38), управління з експлуатації газового господарства (т.1 а.с. 124, т.2 а.с.40), державної пожежної частини (т.1 а.с. 125, т.2 а.с.39), головного державного санітарного лікаря (т.2 а.с.37) надається згода на переобладнання спірного жилого будинку відповідно до висновку експертизи. Довідками КП «ВВУВКГ» (т.1 а.с. 168), Дніпропетровських електромереж (т.1 а.с. 169), управління газового господарства (т.1 а.с. 170) констатується наявність заборгованості по комунальним платежам та за користування електроенергією і газом, яка нарахована станом на грудень 2004р. Згідно з квитанціями від 03.11.2005р. заборгованість за газ погашена відповідачем [PERSON] та її сестрою [PERSON] (т.1 а.с.230). Згідно з договором дарування грошей від 25.11.1991р., посвідченого державним нотаріусом Верхньодніпровської держнотконтори [PERSON], [PERSON] подарувала своєму синові [PERSON] належні їй гроші в сумі 2566крб. для придбання жилого будинку, договір зареєстрований в реєстрі під №2-2659, стягнуто держмита 128.30грн. (т.1 а.с.36,93). За повідомленням завідуючою Верхньодніпровською держнотконторою договір дарування грошей від 25.11.1991р. відсутній, реєстр №2-2659 є тільки за 27.11.1991р. і по ньому зареєстровано іншу нотаріальну дію від імені іншої особи, 25.11.1991р. договір дарування грошей не реєструвався (т.1 а.с.91). У відповідності до особистого рахунку №2416 в Ощадбанку №2990043 на ім. я [PERSON] значиться видаток суми 2566крб. -25.11 - 28.11.1991р. (т.1 а.с.116,117). В постанові помічника прокурора Верхньодніпровського району від 30.07.2004р. (т.1 а.с. 146) за результатами перевірки законності посвідчення договору дарування грошей між [PERSON] та [PERSON] зазначено, що згідно повідомлення завідуючою обласним державним нотаріальним архівом договір дарування грошей від 25.11.1991р. від імені [PERSON] [PERSON] Верхньодніпровською держнотконторою не посвідчувався, в діях колишнього державного нотаріуса [PERSON] вбачаються ознаки діяння, передбаченого ст.167 ч.І КК України - недбалість, але враховуючи те, що відповідно до ст.48 КК України закінчились строки притягнення її за цей злочин до кримінальної відповідальності, в порушенні кримінальної справи було відмовлено. Згідно з витягом оперативної бази даних щодо транспортних засобів приватних власників (а.с.21) автомобіль «Фольсваген Гольф» держномер 31311АН належить [PERSON] мешканцю м. Новомосковська Дніпропетровської області. Своєю довіреністю від 26.03.1998р. [PERSON] уповноважив [PERSON] керувати належним йому автомобілем «Фольсваген Гольф» (т.1 а.с.95). Пізніше, згідно з відповіддю на запит суду УМВС України в Дніпропетровській області повідомило, що 13.12.1998р. реєстрацію автомобіля на [PERSON] було анульовано, (т.2 а.с.77). Згідно з відмовним матеріалом №397 Верхньодніпровського РВ УМВС [PERSON] своєю заявою від 20.06.1999р. просила притягти до кримінальної відповідальності [PERSON], який проявив самоправство і вивіз без її відому частину майна з належного їм домоволодіння. Постановою органу дізнання від 05.07.1999р. в порушенні кримінальної справи відносно [PERSON] було відмовлено за відсутністю в його діях складу злочину. В матеріалах про відмову в порушенні кримінальної справи прокуратури Вехньодніпровського району №1/166 Пр-04 за фактом перевірки законності посвідчення договору дарування між [PERSON] та [PERSON] знаходяться пояснення [PERSON] та [PERSON], які раніше працювали у Верхньодніпровській держнотконторі, пояснення [PERSON], [PERSON], [PERSON], повідомлення зав.обласним державним нотаріальним архівом [PERSON], договір дарування грошей від 25.11.1991р., витяг з реєстру для реєстрації нотаріальних дій Верхньодніпровської ДНК за 1991р. Постановою помічника прокурора Верхньодніпровського району Дніпропетровської області від 30.07.2004р. в порушенні кримінальної справи відносно колишнього державного нотаріуса Верхньодніпровської держнотконтори [PERSON] за ознаками діяння, передбаченого ч.І ст.167 КК України відмовлено у зв'язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності за вчинений злочин. Свідок [PERSON] суду показала, що вона є матір'ю позивача. їй відомо, що міліція будувала для своїх працівників будинки, спочатку будинок був державним. Коли його добудували в листопаді 1991р., син приїхав до неї і повідомив, що можна будинок викупити, але дружина йому не дає грошей і вона запропонувала йому подарувати 2566грн., зняла їх з ощадної книжки і дала синові, сусідам вона сказала, що подарувала сину ці гроші. Свідок [PERSON] суду показала, що з 1986р. вона працювала головним бухгалтером в міліції. їй відомо, що було рішення міської ради про будівництво будинків для працівників міліції. Будівництво було розпочато, а потім люди самостійно його завершували. Ті кошти, які затратила міська рада, люди повертали, вносили на рахунок свої кошти, вона їх приймала і відносила в міську раду. Коли дозволили приватизувати будинки, то вони були добудовані приблизно на 70%. [PERSON] їй говорив, що в будівництві будинку йому допомагали його батьки. Свідок [PERSON] суду показав, що в той час він був куратором від тресту по будівництву будинків для працівників міліції. В процесі будівництва він познайомився з позивачем, його дружину на будівництві він не бачив. При його роботі на цьому будівництві готовність будинків була приблизно 60-70%, далі люди самостійно закінчували їх будувати. Свідок [PERSON] суду показав, що він приймав участь у будівництві будинку [PERSON], клав стіни, бо тоді працював у будівельному управлінні, це було приблизно в 1986р. Відділ міліції перераховував їм гроші, а вони виконували будівельні роботи. Він не пам'ятає, - чи була на будівництві дружина [PERSON]. Свідок [PERSON] суду показала, що приблизно в 1991р. був випадок, що її підвозив своїм автомобілем [PERSON] Він тоді був разом із своєю матір'ю, і вони їй сказали, що були в ощадній касі, мати зняла гроші і подарувала йому, оформляли цей договір у нотаріуса. Свідок [PERSON] суду показала, що вона є дочкою сторін по справі. їй відомо, що слухається справи про поділ будинку, який її батьки разом будували, при спільному проживанні, поки були в шлюбі. Батьки її матері подарували їм гроші і за ті гроші в її кімнату батьки купили меблі. їй відомо, що будинок батьки будували разом, було таке, що для цього гроші позичали, також батьки брали кредити. Коли заселились в будинок, їй було 14 років. їй не відомо, - яким чином вводився будинок в експлуатацію. Заслухавши пояснення сторін, доводи їх представників, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які посилались сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про часткове задоволення обох позовів з наступних підстав. Відповідно до ст.ст.10,11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що між сторонами склались правовідносини, які виникли в зв'язку з перебуванням їх в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано, а через невеликий проміжок часу шлюб був знову зареєстрований. При розгляді спірних питань, пов'язаних з поділом придбаного за період перебування в шлюбі майна, слід керуватись нормами КпШС України, який діяв на час виникнення та продовження спірних правовідносин. Згідно із ст.ст.22, 28 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпоряджання придбаним майном. У разі поділу такого майна частки подружжя визнаються рівними. Ст.24 КпШС України передбачає, що майно, одержане одним з подружжя під час шлюбу в дар, є його особистою власністю. Позивач [PERSON] в своєму позові зазначає, що вони спільно з відповідачем придбавали предмети побутової техніки та набори меблів. Також він вважає, що відповідач має спільне з ним зобов'язання по виплаті ним грошової позики як такої, яка використана на спільні потреби сім'ї. Він висловив категоричні заперечення проти того, що спільною сумісною з відповідачем власністю є жилий будинок і автомобіль «Фольксваген», які є предметом спору по зустрічному позову і які відповідач пропонує розподілити. Здійснивши глибокий, всебічний аналіз доказів, які були надані сторонами в ході розгляду справи в обґрунтування своїх вимог і заперечень, суд дійшов до наступних висновків. Майно, що перелічене в позові [PERSON], і яке він пропонує до розподілу, було придбане подружжям [PERSON] в період з 1976р. по 1992р., тобто за час їх перебування в першому шлюбі, який тривав з 09.10.1976р. до 23.03.1994р. Як пояснили в судовому засіданні сторони, після розірвання вказаного шлюбу поділ майна не відбувся, оскільки сторони досягли примирення, кожен з них звернувся з клопотанням про відмову від позову і провадження по справам, тобто по обом позовам, були закриті. В подальшому сторони повторно зареєстрували шлюб і продовжували проживати спільно, однією сім'єю. За таких обставин все майно, яке було нажите ними за час шлюбу, незалежно від часу його придбання, є спільною сумісною власністю подружжя у відповідності до ст.22 КпШС України, а згідно зі ст.ст.28,29 цього Кодексу поділ спільного майна може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після його розірвання. З переліку перелічених позивачем речей, предметів побуту та техніки суд дійшов до висновку, що йому слід виділити наступне: шафу тридверну з антресолями, набір корпусних меблів, набір меблів для кухні, холодильник «Донбас», диван розкладний «Малютка», - всього на суму 3 221 грн. Кухонну машину «Мрія» та швейну машину з розподілу слід виключити, оскільки в висновку експертизи зазначено, що ці речі не підлягають оцінці, крім того сторонами не доведено, - чи є спільною власністю швейна машинка, з цього приводу надані суперечливі показання як сторонами, так і свідком [PERSON], більш того невідоме місце їх знаходження. [PERSON] виділити наступне майно : стіл письмовий двотумбовий вартістю 324грн., набір меблів «Алеко» - 840 грн., набір меблів для спальні - 840 грн., телевізор «Електрон» - 152грн., пральна машина «Волна» 288 грн., килими - 2 шт. - 349грн., всього на суму 2 793 грн. Різниця в вартості майна складає 428грн. (3221-2793), тому з позивача [PERSON] слід стягнути на користь відповідача [PERSON] 214грн. в якості грошової компенсації за різницю в вартості Уг розподіленого майна. Доводи відповідача стосовно виключення з поділу килимів, шафи та набору меблів «Алеко», як таких, що подаровані їх дочці її батьками, суд не приймає до уваги, ставиться до них критично, оскільки такі твердження є непереконливими та бездоказовими, вони підтверджені лише показаннями свідка [PERSON], (дочкою сторін по справі), яка є зацікавленою особою. Стосовно показань по цим предметам є розбіжності, відповідач пояснила, що ці меблі та килими були подаровані їх дочці її батьками, а дочка, допитана в якості свідка ([PERSON]В.) суду показала, що дід та баба подарували гроші, а потім купувались меблі. Однак, суд дійшов до висновку, що зазначене майно є спільним, сумісним, придбаним за час перебування в шлюбі сторін по справі, тому воно підлягає поділу на загальних підставах. Зустрічний позов [PERSON] про розподіл спільного сумісного майна подружжя підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Пропонуючи до поділу частину майна (відео-та стереомагнітофони «Фішер», вентилятор, хутрове простирадло), в своєму зустрічному позові [PERSON] зазначила, що перелічене майно знаходиться у користуванні позивача, її колишнього чоловіка, але доказів цьому вона не навела. Позивач, навпаки, суду пояснив, що вказане майно із спірного будинку вивезла відповідач і місце його знаходження йому не відомо. Крім того, відповідач не доклала заходів для визначення дійсної вартості вказаного майна, для вирішення цього питання експертним шляхом вона в судовому засіданні такого клопотання не заявляла. Отже, з врахуванням перелічених обставин є неможливим вирішення питання про розподіл і визначення вартості половини вказаного майна, тому неможливо стягнути з позивача грошову компенсацію в якості сплати половини вартості зазначеного відповідачем майна. Суд знаходить обґрунтованими заперечення відповідача [PERSON] проти вимоги позивача сплатити частину грошової позики, отриманої ним в грудні 1998р. за договором, укладеним з ВАТ «ДКПК» 10.08.1998р. Адже в своєму позові про розірвання шлюбу він зазначав, що по причині постійних сварок з січня 1998р. між ними припинено подружні стосунки, це встановлено судом і відображено в судовому рішенні про розірвання шлюбу від 19.05.1999р., долученому до матеріалів справи. Позивачем не було спростовано своїх тверджень стосовно даного питання. Ним також не надано підтвердження розміру залишку непогашеного боргу за договором про видачу грошового кредиту, строк якого сплинув 10.08.1999р. З врахуванням вищенаведеного у суду відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. Стосовно поділу між подружжям автомобіля суд приходить до наступних висновків. Відповідачем не надано доказів місця знаходження спірного автомобіля, не надано доказів того, що саме позивач [PERSON] є його власником, також відсутні дані про дійсну вартість вказаного автомобіля. Згідно з випискою з оперативної бази даних щодо транспортних засобів приватних власників (т.1 а.с.21), власником спірного автомобіля є [PERSON], який 26.03.1998р. видав доручення на ім'я позивача [PERSON] лише на право керування вказаним автомобілем строком на 3 роки. При вирішенні питання про обрання заходів забезпечення позову судом було здійснено запит до УМВС України в Дніпропетровській області і отримано відповідь, з якої вбачається, що 13.12.1998р. реєстрацію автомобіля на [PERSON] було анульовано, (т.2 а.с.77). Всі вище перелічені обставини унеможливлюють вирішення питання про виділення відповідачу [PERSON] частини вартості автомобіля в порядку розподілу майна, оскільки предмет (об'єкт) поділу фактично відсутній. Вирішуючи спір стосовно жилого будинку, суд дійшов до висновку про наявність законних підстав для визнання його спільним сумісним майном подружжя [PERSON], отже він підлягає розподілу між подружжям. Спірний будинок розташований за адресою - Дніпропетровська область, м. Верхньодніпровськ вул. Щелепова, 1. Свідоцтво на право власності на цей будинок було видано позивачу [PERSON] на підставі рішення Верхньодніпровської міської ради №431 від 16.12.1991р. Даний будинок було збудовано і немає жодних підстав вважати, що даний будинок придбано позивачем одноособово, як він це стверджує. В процесі судового розгляду було встановлено, і це пояснили сторони по справі, що земельна ділянка під будівництво жилого будинку була виділена в 1986 році, будівництво тривало до 1991р., тобто під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі і їх сумісного проживання. Відповідач [PERSON] та свідок [PERSON] (дочка сторін по справі) в суді пояснили, що відповідач приймала участь в будівництві будинку як власними силами, так і матеріально шляхом внесення грошових коштів, оскільки у вказаний період часу сімейний бюджет сторін по справі був спільним. Відповідач суду пояснила, що вона брала кредит в розмірі 5тис.крб., який вони використали на будівництво будинку, придбання сантехніки та шпалер. Позивач не надав суду доказів, які б спростовували дану обставину. Позивач посилався на те, що він отримав від своєї матері у дар грошові кошти і сплатив їх за спірний будинок. Однак, суд не поділяє тверджень позивача з цього питання і ставиться до них критично, оскільки відповідно до наданих документів вартість будинку складає 35332грн. (а.с.47). Позивач надав суду докази того, що 25.11.1991р. він вніс на рахунок Верхньодніпровської міської ради 2566крб за жилий будинок. Як видно, вказана сума є далеко не співмірною з вартістю будинку, вона навіть вказана в іншій одиниці вимірювання, в карбованцях, а вартість будинку зазначена в гривнях, тобто грошова сума 2566крб. не є вартістю спірного будинку. Суд не має підстав визначити вказану позивачем грошову суму, як дар його матері з наступних підстав. Позивачем надано суду копію та оригінал договору дарування грошей, який було укладено між ним та його матір'ю [PERSON] і посвідчений державним нотаріусом. Однак, шляхом прокурорської перевірки факту укладання вказаного договору було встановлено, що примірник вказаного договору в нотаріальних архівах відсутній, по реєстрації такий договір не значиться, тобто виникають сумніви в тому, - чи він взагалі укладався, тобто є підстави вважати, що такий договір в дійсності не укладався. В діях колишнього державного нотаріуса [PERSON], яка виготовила договір, наданий позивачем до справи, вбачаються ознаки злочину, але за спливом строків давності вона не була притягнута до кримінальної відповідальності. Показання свідка [PERSON] в судовому засіданні стосовно того, що вона дійсно дарувала своєму синові [PERSON] гроші, суд не може вважати цілком відвертими та правдивими, оскільки вона є зацікавленою особою. Вона не могла з точністю підтвердити, що саме ці гроші позивач використав на придбання будинку. Крім того, згідно з записами в особовому рахунку в її ощадній книжці гроші в сумі 2566крб. видавались їй в період з 25.11.1991р. по 28.11.1991р., що ставить під сумнів укладання договору дарування грошей 25.11.1991р. А позивач [PERSON] стверджував в судовому засіданні, що саме 25.11.1991р. він вніс саме таку суму грошей на рахунок Верхньодніпровської міської ради. І, як було вище зазначено, вказана сума грошових коштів не є навіть приблизною вартістю спірного будинку. В судовому засіданні мати позивача (свідок [PERSON]О.) не зауважувала на тому, що договір дарування оформлявся нотаріально, вона сказала, що зняла гроші і дала синові. Відповідач [PERSON] пояснила, що вказана сума коштів була внесена ними спільно за рахунок коштів сімейного бюджету, який у них був сумісним, ця сума не була на той час для них значною і не було жодної необхідності позивачеві брати у його матері ці кошти. Таким чином, твердження позивача, що будинок придбавався ним особисто за належні йому грошові кошти, нічим не доведено. Тому будинок слід визнати спільною сумісною власністю сторін по справі (колишнього подружжя) як такий, що придбано ними за спільні кошти під час перебування в зареєстрованому шлюбі, тому у відповідності до положень КпШС України відповідач [PERSON] має право на 1/2 частину спірного будинку. В рішеннях виконавчого комітету Верхньодніпровської міської ради народних депутаті Дніпропетровської області №389 від 21.11.1991р. та №420 від 06.12.1991р. зазначено, що спірний будинок будувався за рахунок коштів бюджету та забудовника [PERSON] і що цей будинок саме збудовано [PERSON], а не придбано (т.1 а.с.306,307). В своїй зустрічній позовній заяві відповідач [PERSON] просить поділити будинок в натурі згідно з варіантом №1, запропонованого в висновку судової будівельно-технічної експертизи, яка була проведена під час судового розгляду справи (41-53), і виділити їй квартиру №2 з приміщеннями загальною вартістю 19391грн., з присудженням до виплати компенсації на користь позивача в сумі 1725.71грн. Суд вважає можливим та доцільним погодитись з таким варіантом розподілу жилого будинку, оскільки позивач, як чоловік, має більш реальну можливість, в порівнянні з відповідачем, для проведення необхідних переобладнань в будинку, пов'язаних з розподілом, йому надається у власність гараж, оскільки він пояснив, що має у власності автомобіль. Крім того, позивач також пояснив, що в даний час він в спірному будинку не проживає, а проживає за межами м. Верхньодніпровська, в м. Скадовську. В матеріалах справи наявні всі документи, що підтверджують дозвіл виконкому Верхньодніпровської міської ради на переобладнання будинку та узгодження з газовою та пожежною службами, з головним державним санітарним лікарем, з архітектором, як це передбачено п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991р. (зі змінами, внесеними постановами від 25.12.1992р.. №13, та від 25.05.1998р. №15) «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» (т.1 а.с. 123,124,125, т.2 а.с.37,38,39,40.41). На виконання ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.06.2006р. та за клопотанням відповідача [PERSON] судом була призначена додаткова судова будівельно-технічна експертиза для визначення вартості робіт, пов'язаних з переплануванням та переобладнанням спірного будинку по кожному з двох визначених варіантів поділу будинку в натурі на 2 частини. Однак, в зв'язку з тим, що роботи по переплануванню та переобладнанню в спірному будинку не виконані, а в питанні не вказано з яких матеріалів, коли, за допомогою підрядної організації або самовільно будуть виконуватись будівельні роботи, експерту не надається можливим визначити вартість робіт, пов'язаних з переплануванням та переобладнанням спірного будинку по кожному з двох визначених варіантів поділу будинку в натурі на 2 частини, (т.2 а.с.282). Стосовно поділу земельної ділянки суд приходить до наступного висновку. З отриманих на неодноразові запити суду документів вбачається, що відповідно до рішення виконавчого комітету Верхньодніпровської міської ради №92 від 07.04.1986р., земельна ділянка загальною площею 0.18га по вул. Шелепова була виділена Верхньодніпровському РВВС для будівництва 4-х одноквартирних житлових будинків. Рішень про виділення земельної ділянки по вул. Шелепова, 1 м. Верхньодніпровська для будівництва та обслуговування житлового будинку безпосередньо гр.-ну [PERSON] Верхньодніпровською міською радою не виносилось. Згідно технічного паспорту на жилий будинок по вул. Шелепова, №1 до вказаного жилого будинку відноситься земельна ділянка площею 0.0527га (по фактичному користуванню). Міська рада також повідомила, що стосовно встановлення меж земельної ділянки та складення її плану в натурі, - вирішення цього питання не належить до повноважень міської ради, оскільки відповідно до ст.ст.26,55 Закону України «Про землеустрій» зазначені роботи проводять юридичні та фізичні особи, які мають ліцензію на проведення робіт із землеустрою (т.2 а.с.35,41,82,106,107,208,209). Виконавчий комітет Верхньодніпровської міської ради повідомив, що можливість прийняття рішення стосовно дозволу на розробку технічної документації на земельну ділянку, яка використовується для обслуговування житлового будинку по вул. Шелепова, 1 для подальшої її приватизації буде розглянута після надходження відповідного звернення від власника житлового будинку (т.2 а.с.82). Як пояснила в судовому засіданні відповідач [PERSON] від неї така заява не приймається, а позивач [PERSON] з такою заявою цілеспрямовано не звертався. Отже, стосовно поділу земельної ділянки суд приходить до висновку, що оскільки земельна ділянка по вул. Шелепова, №1 в м. Верхньодніпровську не виділялась, рішення органом місцевого самоврядування з цього питання не виносилось, то на даний момент вирішення цього спору (тобто поділу земельної ділянки) є неможливим, його належить залишити без розгляду.

Outcome: partial