Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи тим, що 20 жовтня 2006 року уклав з відповідачем договір № СЬ-001/620/2006 про надання кредиту в розмірі 17 294 доларів СІІІА на строк до 20.10.2012 року зі сплатою 12,49 відсотка річних. Відповідач в порушення умов договору не виконує, в зв'язку з чим, станом на 09.10.2009 року має заборгованість перед ПАТ «ОТП Банк» всього в сумі 16 048 доларів США 56 центів, яку позивач просить стягнути з відповідача. Представник відповідача в попередньому судовому засіданні, користуючись правом, наданим ст. 31 ЦПК України, звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, в якій, не згоджуючись з вимогами первісного позову, просив у його задоволенні відмовити, визнати лий договір недійсним, повернення коштів відстрочити на 30 місяців, установивши ри цьому ставку місячного платежу у розмірі 1 726 гривень. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом позов підтримав в повному обсязі за обставин викладених вище, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Представник відповідача первісний позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити, а зустрічний позов задоволити в повному обсязі. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача по первісному позову, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що вимоги позивача по первісному позову підлягають задоволенню в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити, виходячи з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем 20.10.2006 року укладено кредитний договір № СЬ-001/620/2006. За умовами даного договору банк надав позичальнику кредит у розмірі 17 294 доларів США, а позичальник, в свою чергу, прийняв його та зобов'язався використовувати за цільовим призначенням, повернути у строк до 1 .2012 року, сплативши при цьому фіксовану процентну ставку за час використання, оновлену на рівні 12.49% річних. В судовому засіданні встановлено, що відповідач в порушення умов кредитного договору свої зобов'язання щодо своєчасності погашення кредиту належним чином не виконує, в результаті чого має прострочену заборгованість по кредиту перед позивачем. З досліджуваних у судовому засіданні документів та пояснень представника позивача вбачається, що банк, маючи на меті в досудовому порядку врегулювати спірні відносини, надсилав до відповідача претензійні вимоги, однак останній жодним чином на них не відреагував. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобов'язання і зміна умов договору не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується л сідати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно до ч. 2 цієї ж статті ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики. Так, відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. При цьому ст. 1050 ЦК України визначає наслідки порушення договору позичальником - якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Відповідно до п. 3.1.1 Кредитного договору, за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити банк пеню у розмірі 1% від суми несвоєчасного виконаного зобов'язання за кожний прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно договору. З розрахунку заборгованості від 09.10.2009 року за кредитним договором № CL- 00 і 620/2006 від 20.10.2006 року вбачається, що наявна заборгованість відповідача перед позивачем складає всього 16 048 доларів США, що в гривенному еквіваленті на день подання позову складає 128 548 гривень 96 копійок, та 1 600 гривень 01 копійка, в тому числі: 11 872 долари СІЛА 65 центів це заборгованість за тілом кредиту, 4 175 доларів США 91 центів - заборгованість по відсоткам кредиту та 1 600 гривень 01 копійка - договірна пеня. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача за первісним позовом. Щодо вимог за зустрічним позовом, то вони, на думку суду, задоволенню не підлягають з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, предметом зустрічного позову є визнання кредитного договору недійсним з мотивів відсутності у банку прав на здійснення валютних операцій та істотного дисбалансу прав та обов'язків відповідача за принципом добросовісності (ч.2 ст. 18 ЗК "Про захист прав споживачів"), з погіршенням його становища. Зазначені обставини в своїй сукупності, на думку представника відповідача, суттєво погіршують становище відповідача за первісним позовом, у зв'язку з чим умови вору в цій частині, як недобросовісні, викликають недійсність договору. Однак з вказаним висновки суд погодитися не може і вважає його безпідставним. Відповідно до ч.З ст.533 ЦК України, використання іноземної валюти, також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та умовах, встановлених законом. Нормативними актами, які врегульовують сферу банківської діяльності, а саме ст.ст. 19,47,49 Закону України „Про банки і банківську діяльність", передбачено, що банк має право здійснювати банківську діяльність, зокрема операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик тільки після отримання банківської ліцензії, яка надається Національним Банком України. Відповідно до п.5.3 постанови правління НБУ від 17.07.2001 року № 275 „Про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на використання окремих операцій" письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення банком валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 02 .1993 року за № 15-93, у тому числі і операцій з валютними цінностями по залученню та І і шенню іноземної валюти на валютному ринку України. Таким чином, банк має право на постійній основі здійснювати діяльність з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від НБУ банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій без отримання індивідуальної ліцензії. Щодо доводів відповідача про необхідність отримання індивідуальних ліцензій сторонами кредитного договору для використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу, то слід виходити з наступного. Зі змісту ст. 47 та ст. 49 Закону України" "Про банки і банківську діяльність", та ст. 5 Декрету КМ України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" вбачається, що наявність у банка генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій є достатньою підставою для здійснення банком операцій з валютними цінностями, в тому числі операцій з використання іноземної валюти як засобу платежу. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на ! користання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). В зв'язку з вищевикладеним суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача за зустрічним позовом є безпідставними та необгрунтованими у зв'язку з чим задоволенню не підлягають. Крім того, у відповідності до ст.ст. 79-89 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача за первісним позовом на користь позивача судові витрати в сумі 1 421 гривня 50 копійок, а саме: судовий збір в сумі 1 301 гривня 50 копійок (а.с. 103), витрати на інформаційно-технічне забезпечення в сумі 120 гривень (а.с. 104). На підставі ст. ст. 526, 533, 554, 611, 1054 ЦК України, ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", та

Outcome: approved