Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-08 00:00:00

В червні 2010 року [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на малолітню дитину, посилаючись на те, що з 3 лютого 2007р. вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем у справі. Від шлюбу мають сина [PERSON], 28.06.2007року народження, який проживає з позивачкою. Шлюбні відносини між нею та відповідачем припинені в травні 2009 року і з цього часу сторони проживають окремо. Після розірвання стосунків відповідач ухилявся від надання матеріальної допомоги на утримання сина, хоча працює водієм маршрутного таксі, угоду про добровільну сплату аліментів сторони не укладали. Так як відповідач має нерегулярний, мінливий дохід, позивачка просила суд стягнути на її користь аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі в розмірі 1000,00 грн. щомісячно до набуття дитиною повноліття. У судовому засіданні позивачка змінила свої позовні вимоги та просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина у розмірі ? частини його доходів щомісячно до набуття дитиною повноліття але не менш 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.06.2010 року, про що надала заяву /а.с. 33-34/. Відповідач у судове засідання зявився, позовні вимоги визнав частково та надав заперечення про те, що він є фізичною особою-підприємцем, працює та отримує постійний дохід в розмірі 1300,00 гривень щомісяця, тому не має можливості сплачувати аліменти в розмірі 1000,00 гривень на місяць. Виходячи з його матеріального становища він може сплачувати щомісячно аліменти в розмірі 30% його заробітку. Крім того, відповідач також заперечував проти змінених позовних вимог позивачки та наполягав на стягненні з нього аліментів в розмірі 30% його заробітку, мотивуючи це тим, що він не має можливості сплачувати аліменти в іншому розмірі /а.с.24/ Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи позивачки, письмові пояснення відповідача, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до свідоцтв про народження відповідач є рідним батьком неповнолітнього [PERSON], [INFO], /актовий запис про народження № 605 від 24.07.2007 року, виданий другим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси /а.с.4/. Із пояснень позивачки встановлено, що сторони з 03 лютого 2007 року по липень 2010 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб виданим 03.02.2007р. міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції м. Одеси, на підставі актового запису № 118 /а.с. 3/. Від сумісного проживання сторони мають сина [PERSON] [INFO] /а.с.4/. У травні 2009 році сторони припинили сімейні стосунки і проживають окремо, дитина проживає з позивачкою. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Судом встановлено, що відповідач є фізичною особою-підприємцем, працює водієм на арендованому маршрутному таксі, перебуває з 18.02.2010 року на обліку у державній податковій інспекції у Біляївському районі Одеської області /далі ДПІ у Біляївському районі Одеської області/, його дохід за I-II квартали 2010р. складав 7800,00 гривень, що підтверджується довідкою ДПІ у Біляївському районі Одеської області /а.с.32/. Відповідач згоден сплачувати аліменти на утримання свого неповнолітнього сина щомісяця у розмірі 30% від його місячного заробітку. В судовому засіданні відповідач не заперечував проти того, що він дійсно не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, не займається вихованням сина та не спілкується з ним. Але стверджував, що позивачка навмисно не надає йому спілкуватися з дитиною. Позивачка у судовому засіданні, посилаючись ст.182 СК України, наполягала на задоволенні позовних вимог у повному обсязі, стверджувала, що відповідач дитиною не цікавиться, не виховує, матеріальної допомоги не надає. Дитина повністю знаходиться на її утриманні. Тому наполягала на визначеному нею розмірі аліментів, а саме на стягненні аліментів з розмірі ? частки з усіх видів заробітку та доходу відповідача, але не менш 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця. Матеріалами справи встановлено, що з 26.06.2009 року дитина відвідує дошкільний навчальний заклад «Ясла-садок» №171, і всі витрати позивачка сплачує самостійно/а.с. 35/. Крім того, судом встановлено, що неповнолітній [PERSON], знаходиться на диспансерному обліку у алерголога у міській дитячий лікарні №1 «ім. Академіка Б.Я. Резніка», потребує обстеження та лікування, що підтверджується документами, наданими позивачкою в судовому засіданні /а.с. 26-31/. Ці обставини встановлені судом, підтверджені доказами, що є у справі, сторонами не заперечуються. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до вимог ст. 182 СК України обставинами, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів є: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. За такими обставинами суд доходить до висновку, що позов про стягнення аліментів на утримання, підлягає задоволенню частково і з відповідача необхідно стягнути на користь позивачки аліменти на утримання малолітнього [PERSON], [INFO], в розмірі 2/5 (40%) частин з усіх видів його заробітку та доходів щомісяця, але не менш 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.06.2010 року до набуття дитиною повнолітнього віку, тобто до 28.06.2025 року. Суд вважає пояснень відповідача відносно того, що позивачка навмисно не надає йому спілкуватися з дитиною необґрунтованими і не виправдовують його ставлення до своєї дитини, так як відповідач не підтвердив свої аргументи і не надав до суду ніякі докази. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір по справі становить 51,00 грн., витрати на ІТЗ складають 120,00 грн., які слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: partial