Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-21 00:00:00

[PERSON], звернувся до суду із позовом до управління Пенсійного Фонду України у Львівській області покликаючись на те, що відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» він є дитиною війни . Згідно статті 6 цього ж Закону йому повинна виплачуватись щомісячна соціальна допомога у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, однак така допомога не виплачувалась. Просить суд зобов'язати відповідача провести перерахунок і виплатити недоплачену щомісячну державну соціальну допомогу «Дітям війни» за період з 1 січня 2007 по 31грудня 2009 р.р., в сумі 5319 грн. 00 коп. Крім цього, просить поновити строк звернення до суду із позовом на захист своїх прав, та визнати причини його пропущення поважними, оскільки йому не було відомо про порядок нарахування допомоги та належні їй виплати. Про факт порушення своїх прав йому стало відомо лише після висвітлення зазначених подій у пресі в звязку з ухваленням рішення Конституційного Суду України від 9.07.2007 року. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав. В обґрунтування яких зіслався на обставини викладені в позовній заяві. Просить позов задовільнити у повному обсязі. Представник Управління Пенсійного фонду України у м. Червонограді Львівської області в судове засідання не зявилася. Подала заяву в якій просить справу розглядати без представника управління. Також просять при прийнятті рішення прийняти до уваги заперечення управління праці по даній справі. Оглянувши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав. Законом України «Про соціальний захист дітей війни» від 18 листопада 2004 року № 2195-VI установлено правовий статус дітей війни, визначено основи їх соціального захисту та гарантовано їх соціальну захищеність шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки. Статтею першою цього Закону визначено, що дитиною війни є особа, яка являється громадянином України та якій на час закінчення (2 вересня 1945 року) Другої світової війни було менше 18 років. Позивач народився у 1933 році, і є дитиною війни. Статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» передбачено, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується на 30% мінімальної пенсії за віком. Частина 2 статті 8 Конституції України встановлює вимогу щодо законів України усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Частиною 3 статті 22 Конституції України встановлено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Законами України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» та «Про Державний бюджет України на 2008 рік» дію ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» було обмежено. Однак, Рішеннями Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» та «Про Державний бюджет України на 2008 рік», якими обмежується дія ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни ...». З дня ухвалення Конституційним Судом України Рішень № 6-рп/2007 та № 10-рп/2008 визнані неконституційними згадані положення Законів України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», «Про Державний бюджет України на 2008 рік» втратили чинність. Отже, з цього часу відновлено дію статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 та від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 мають преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у звязку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей, що визнані неконституційними. Судом встановлено, що всупереч Рішень Конституційного Суду України Управління Пенсійного фонду України в м. Червонограда Львівської області оспорюване позивачем підвищення з 09 липня 2007 не виплачувалось, а з 22 травня 2008 року виплачувалось частково, тому позов в цій частині підлягає до задоволення. Що стосується позовних вимог позивача в частині зобов'язання відповідача нарахувати позивачу недоплачену соціальну допомогу за період з 01.01.2006 р. по 09.07.2007 р. та з 1.01.2008 р. по 22.05.2008 р., то такі до задоволення не підлягають, поскільки відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 та Рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, положення закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» та положення закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік», визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним судом цього Рішення, тобто з 09 липня 2007 року та 22.05.2008 року. Тому, саме з 09.07.2007 року і з 22.05.2008 року відновлено дію статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2009 рік", якими було встановлено порядок виплати даної допомоги Конституційним Судом України неконституційними не визнавались. Тому відповідачем правомірно проведено виплату позивачу допомоги за цей період відповідно до встановленого порядку. Враховуючи наведені вище обставини, суд вважає, що управління Пенсійного фонду України у м. Червонограді Львівської області не проводило відповідно до вимог статті 6 Закону України „ Про соціальний захист дітей війни за період з 9.07.2007 р. по 1.01.2008 р., та з 22.05.2008 р. по 31.12.2008 р. нарахування доплати до пенсії в повному обсязі. Тому, відповідача слід зобовязати провести нарахування та перерахунок даної допомоги та її виплату. Позивач просить продовжити строк звернення до суду, виходячи з того, що в силу свого віку та необізнаності він не знав про належне йому підвищення до пенсії, і про це дізнався лише повідомлень засобів масової інформації. Тоді і звернувся до суду. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки. Тому на думку суду, щодо задоволених заявлених вимог, то останні подані позивачем до спливу трьох річного терміну і відтак зазначений строк ним не пропущений.

Outcome: partial