Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-14 00:00:00

В травні 2010 року [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовною заявою до Вознесенської міської ради Миколаївської області про визнання права власності на земельну ділянку в якій вказували, що 06 квітня 2000 року помер їхній батько [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку №248 по вул. Папаніна в м. Вознесенську, земельної ділянки, площею 0,1000 га., розташованої за цією ж адресою та призначеної для обслуговування будинку, а також іншого майна. Спадщина була прийнята їхньою матірю [PERSON], яка в подальшому отримала відповідні правовстановлюючі документи щодо всього майна за винятком земельної ділянки. В подальшому (05 травня 2009 року) [PERSON] за нотаріально посвідченим договором подарувала позивачам в рівних частках (по ? частці кожному) житловий будинок №248 по вул. Папаніна в м. Вознесенську. 12 червня 2009 року [PERSON] померла. При цьому позивачі вказували на те, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на ту частину земельної ділянки на якій вони розміщені та яка необхідна для їх обслуговування, просили врахувати ту обставину, що [PERSON] отримала спірну ділянку в порядку спадкування, однак належним чином право власності щодо неї не оформила, що не змінює її статусу власника ділянки. Враховуючи неможливість вирішення спору в іншому, зокрема адміністративному порядку, позивачі просили визнати за ними в рівних частках право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га., призначену для обслуговування будинку №248 по вул. Папаніна в м. Вознесенську. В попередньому судовому засіданні позивачі та їх представник [PERSON] свої вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення, аналогічні викладеним в позові. Представник відповідача в попереднє судове засідання не зявився, однак надіслав на адресу суду письмову заяву про розгляд справи без його участі та повне визнання позовних вимог. Представник третьої особи в попереднє судове засідання не зявився, судом належним чином про час та місце розгляду справи повідомлений, причину неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення позивачів, їх представника, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до висновку про необхідність застосування наслідків визнання позову відповідачем, передбачених ст. 174 ЦПК України, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує права третіх осіб. Зокрема, судом встановлено, що 06 квітня 2000 року помер [PERSON] (а.с. 15). Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку №248 по вул. Папаніна в м. Вознесенську Миколаївської області, земельної ділянки, площею 0,1000 га., розташованої за цією ж адресою та призначеної для обслуговування будинку, а також іншого майна. Спадщина була прийнята [PERSON], яка в подальшому, як спадкоємець, отримала відповідні правовстановлюючі документи щодо всього майна за винятком земельної ділянки (а.с. 13, 17). Незважаючи на цю обставину, вона стала власником спірної ділянки, оскільки до спадкоємців переходять всі права та обовязки спадкодавця, що належали йому на момент смерті останнього. В подальшому (05 травня 2009 року) [PERSON] за нотаріально посвідченим договором подарувала позивачам в рівних частках (по ? частці кожному) житловий будинок №248 по вул. Папаніна в м. Вознесенську Миколаївської області (а.с. 10-12). 12 червня 2009 року [PERSON] померла (а.с. 14). Відповідно до чинної на час укладення правочину редакції ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Аналогічне правило викладене й в чинній на час укладення правочину редакції ст. 120 ЗК України та п.п. «ґ» п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами та доповненнями, внесеними постановою №2 від 19 березня 2010 року). Згідно зазначеної постанови до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. № 997-V і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. За таких обставин, враховуючи неможливість вирішення спору в іншому, зокрема адміністративному порядку, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, а цивільне право позивачів підлягає захисту шляхом визнання їх співвласниками спірного майна.

Outcome: approved