Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-27 00:00:00

У березні 2008 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, який згодом уточнив, до Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, НВПБП «Карс», НВПБП «Курс», ТОВ «Скайнет», ПП [PERSON], про визнання договорів недійсними, стягнення моральної шкоди який, містив наступні вимоги: 1) визнати недійсними: - договір купівлі-продажу майна від 14.09.2006 року, укладений між ПП [PERSON] та ТОВ «Скайнет»; - передачу товару ПП [PERSON] з ТОВ «Скайнет» у відповідності до накладної № РН-0000247 від 14.09.2006 року; - договір оренди майна від 15.09.2006 року, укладений між ПП [PERSON] та директором НВПБП «Курс» [PERSON]; - передачу ПП [PERSON] ліквідаційною комісією НВПБП «Карс» майна у відповідності з [PERSON] від 10.09.2007 року; 2) стягнути на його користь відшкодування моральної шкоди: - з Головного управління юстиції 7000 грн.; - з Приватного підприємця [PERSON] 14000 грн.; - з ТОВ «Скайнет» 14000 грн.; - з НВПБП «Карс» 7000 грн.; - з НВПБп «Курс» 7000 грн. Позивач у судове засідання не зявився, повідомлений належним чином. Суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності. У судове засідання зявився представник відповідача Головного управління юстиції у Дніпропетровській області. Представники інших сторін по справі не зявились, проте під час попередніх судових засідань від них були отримані пояснення, необхідні для розгляду справи повно, обєктивно та всебічно. У судовому засіданні представник Головного управління юстиції у Дніпропетровській області заперечував проти позову у повному обсязі. Заслухавши доводи сторін, оцінивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з наступних підстав. Як зазначалось, [PERSON] у своєму позові просив визнати недійсними наступні угоди: договір купівлі-продажу майна від 14.09.2006 року, укладений між П [PERSON] та ТОВ «Скайнет; передачі товару ПП [PERSON] Товариством з обмеженою відповідальністю «Скайнет» у відповідності з Накладною № РН-0000247 від 14.09.2006 року; договір оренди майна від 15.09.2006 року, укладений між ПП [PERSON] та директором НВПБП «Курс» [PERSON]; передачу ПП [PERSON] ліквідаційною комісією НВПБП «Карс» майна у відповідності з [PERSON] від 10.09.2007 року. В обґрунтування зазначеної позовної вимоги Позивач наполягав на наявності факту підроблення оскаржуваних угод, а відтак їх недійсності. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За приписами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. У Розділі 4 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) законодавцем визначено основні ознаки угоди, а саме надано дефініцію угоди, яка є дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до статті 204 ЦК України угода є правомірною, якщо її недійсність прямо не встановлено законом або якщо вона не визнана судом недійсною. Статтею 215 ЦК України підставою недійсності угоди є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлено законом (нікчемній правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Крім того, Цивільним кодексом України, визначено перелік підстав визнання правочину недійсним. Як попередньо зазначалось, підставою для визнання перелічених угод недійсними, на думку Позивача, є наявність факту їх підроблення, а відтак їх фіктивність. Відповідно до ст. 234 ЦК України під фіктивною угодою розуміється правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» надано наступне розяснення, яке суд має ураховувати під час розгляду справ за позовами про визнання правочинів недійсними з підстав його фіктивності, а саме зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Крім того, судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків, у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Таким чином, обовязковими умовами для встановлення фіктивності правочину є наявність наміру та відсутність дій щодо його виконання. Під час судового засідання, судом були досліджені наявні докази та встановлено наступне. 14 вересня 2006 року між ТОВ «Скайнет» та ПП [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу компютерної техніки відповідно до накладної від 14 вересня 2006 року № РН-0000247. Даний договір укладено в письмовій формі, містить підписи сторін та печатки. Крім того, безпосередньо в договорі передбачено термін його дії, а саме до грудня 2007 року. Зазначена накладна від 14 вересня 2006 року оформлена належним чином та не містить ознак підробки. До того ж наявність даної накладної додатково підтверджує факт відсутності ознак фіктивності договору купівлі-продажу від 14 вересня 2006 року. 15 вересня 2006 року між ПП [PERSON] та НВПБП «Курс», укладено договір оренди майна, яке ПП Скрипка придбала відповідно до вищезазначеного договору купівлі-продажу від 14 вересня 2006 року. Зокрема, до такого висновку прийшов порівнявши накладну від 14 вересня 2006 року № РН-0000247 та додаток № 1 до Договору оренди майна від 15.06.2010 року. Крім того, додатковим доказам дійсності укладених договорів є акт передачі ПП [PERSON] ліквідаційною комісією НВПБП «Карс» майна у відповідності з [PERSON] від 10.09.2007 року, що додатково підтверджує реальність вищезазначених угод та спростовує твердження [PERSON] щодо недійсності самого [PERSON] від 10.09.2007 року. Таким чином, у звязку з відсутністю ознак фіктивності зазначених договорів, а навпаки за наявності доказів дійсного його виконання, також у звязку з ненаданням Позивачем доказів існування умислу щодо укладення оскаржуваних договорі суд прийшов до висновку про відсутність підстав задоволення вимоги Позивача щодо визнання недійсними договору купівлі-продажу майна від 14.09.2006 року, укладений між ПП [PERSON] та ТОВ «Скайнет; передачі товару ПП [PERSON] Товариством з обмеженою відповідальністю «Скайнет» у відповідності з Накладною № РН-0000247 від 14.09.2006 року; договір оренди майна від 15.09.2006 року, укладений між ПП [PERSON] та директором НВПБП «Курс» [PERSON]; передачу ПП [PERSON] ліквідаційною комісією НВПБП «Карс» майна у відповідності з [PERSON] від 10.09.2007 року. Також, [PERSON] вимагав стягнути з Головного управління юстиції у Дніпропетровській області відшкодування моральної шкоди у розмірі 7000 грн. Суд оцінивши доводи [PERSON], дослідивши у судовому засіданні оригінали скарг [PERSON] та відповідей на них за період 2007-2010 років, які відповідач Головне управління юстиції у Дніпропетровській області надав для огляду дійшов наступного висновку. В обґрунтування позовних вимог до Головного управління юстиції у Дніпропетровській області [PERSON] наполягав на наявності тайної домовленості між Головним управлінням юстиції у Дніпропетровській області та Бабушкінським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції щодо невиконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.02.2006 року та передачу арештованого майна ліквідаційній комісії НВПБП «Карс». Суд у даному випадку відноситься критично до таких доводів Позивача, оскільки в порушення вимог ст. 60 ЦПК [PERSON] не надав жодного доказу існування такої домовленості, а відтак й наявності підстав для визнання її недійсності (нікчемності) та застосування відповідних наслідків. Крім того, суд, дослідивши скарги [PERSON] направлені до Головного управління юстиції у Дніпропетровській області та відповіді на них за період 2007-2010 років, не знайшов підстав для задоволення позовних вимог, оскільки зі змісту відповідей Головного управління юстиції у Дніпропетровській області не вбачається наявності зазначених домовленостей. До того ж, слід звернути увагу, що суд не досліджував повноту та обґрунтованість відповідей Головного управління юстиції у Дніпропетровській області з підстав відсутності публічно-правового спору між Головним управлінням юстиції у Дніпропетровській області та [PERSON], на чому Позивач зауважив у п.7 позовної заяви. Крім того, дослідження повноти та обґрунтованості відповідей Головного управління юстиції у Дніпропетровській області порушувало б принцип спеціалізації судів, оскільки встановлення таких обставин, за наявності сторони субєкта владних повноважень Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, відноситься до юрисдикції адміністративних судів. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болі та стражданнях, які фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, яленів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У даному випадку [PERSON] також не надав у відповідності до ст. 60 ЦК України належних доказів такої шкоди. Крім того, для встановлення підстав відшкодування моральної шкоди згідно принципів цивільно-правової відповідальності суд повинен встановити наявність причинно-наслідкового звязку між діями Відповідача та шкодою завданою Позивачу. Оскільки судом не встановлено вини Відповідачів у спричиненні моральної шкоди [PERSON] та Позивачем не доведено завдання йому такої шкоди, суд прийшов до висновку про відсутність підстав задоволення позовних вимог стосовно відшкодування моральної шкоди щодо всіх Відповідачів по справі. Також позивачем не доведено та не додано жодних доказів стосовно спричинення йому з боку НВПБП «Карс», НВПБП «Курс», ТОВ «Скайнет», ПП [PERSON] моральної шкоди, тому суд надавши оцінку всім доказам, які знаходяться в матеріалах справи, вважає, що вимоги позивача в цій частині також задоволенню не підлягають. На останок, суд зазначає на відсутності звязку між ухвалами Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, на які посилається [PERSON] та предметом розгляду по даній справи, а тому судом вони не враховані з підстав їх неналежності. Згідно ст. 88 ЦПК України з позивача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 17 грн. та 37 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved