Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Лубенському районі про перерахунок та виплату підвищення до пенсії, як інваліду війни. У позові вказав , що йому 29.05.2000 року була встановлена 2 група інвалідності по захворюванню , пов»язаному з виконанням обов»язків військової служби по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС. 12.06.2003 року йому була встановлена безстроково 1 група інвалідності по даному захворюванню в зв'язку з чим являється інвалідом війни згідно ЗУ "Про статус ветерані війни, гарантії їх соціального захисту " з дня встановлення йому групи інвалідності з 29.05.2000 року. Позивач вважає, що йому, як інваліду війни повинно було нараховувати і виплачувати УПФ у Лубенському районі підвищення до пенсії за 2000 -2003 роки згідно ст. 13 ЗУ "Про статус ветерані війни, гарантії їх соціального захисту "від 29.10.1993 року у розмірі 350% мінімальної пенсії за віком , а з 01.06.2003 року по 31.12.2006 року , як інваліду 1 групи 400% мінімальної пенсії за віком. При зверненні до відповідача з заявою про перерахунок та виплату недонарахованого підвищення до пенсії йому було відмовлено і зазначено , що дане підвищення до пенсії йому виплачувалося в установленому розмірі за періоди встановлення груп інвалідності відповідно 350 процентів та 400 процентів мінімальної пенсії за віком , розрахунковою величиною якої являлися суми в розмірі 16,62 грн. та 19,91 грн. мінімальної пенсії за віком , передбачених постановою КМУ від 26.07.1996 року та постановою КМУ "Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету". З даною відповіддю позивач не погоджується , вважає відмому УПФ України в Лубенському районі протиправною. Позивач прохає суд визнати відмову управління Пенсійного фонду України в Лубенському районі в перерахунку та виплаті недонарахованого підвищення до пенсії протиправною, зобов"язати управління Пенсійного фонду України в Лубенському районі провести перерахунок та виплатити на його користь недонараховане підвищення до пенсії як інваліду війни 2 групи за період з 01.01.2000 року по 01.06.2003 року, як інваліду війни 1 групи , за період з 01.06.2003 року по 31.12.2005 року з урахуванням ст. 28 ЗУ « Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування» та ЗУ «Про затвердження прожиткового мінімуму на відповідний рік» у відповідності зі ст. 13 ЗУ " Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" з урахуванням виплачених сум. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримв повністю, прохає їх задовольнити при цьому вважає, що строк позовної давності на цей спір не розповсюджується. Представник відповідача УПФ Украни в Лубенському районі позовні вимоги не визнав, вважає, що позивач пропустив строк зверення до суду з цим позовом в зв'язку з чим прохає застосувати строк позовної давності. Суд заслухавши сторони, дослідивши матеріали, докази справи, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити . Встановлено, що позивач, являючись ліквідатором аварії на ЧАЕС 1 ї категорії , маючи 2-тю групу інвалідності з 29.05.2000 року , а з 12.06.2003 року 1 групу інвалідності бестроково внаслідок захворювання, повязаного з виконанням обовязків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС отримував підвищення до пенсії, як інвалід війни 2 групи за період з 01.01.2000 року по 01.06.2003 року , як інвалід війни 1 групи за період з 01.06.2003 року по 31.12.2005 року згідно ст. 13 ЗУ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту "від 29.10.1993 року у розміріах 350% та 400% мінімальної пенсії за віком , розрахунковою величиною якої являлась сума - 16, 62 грн. та 19,91 грн. мінімальної пенсії за віком , передбачених постановою КМУ від 26.07.1996 року та постановою КМУ "Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фівнансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету". З розміром даної виплати позивач не погоджується так як дане підвищення не відповідає вимогам ст. 28 ЗУ «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування» , ст.13 ЗУ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту "від 29.10.1993 року, оскільки виплата підвищення інваліду війни 2 групи в розмірі 350 процентів , інваліду війни 1 групи в розмірі 400 процентів повинно застосовуатися прожитковий мінімум , а не розміри мінімальної пенсії.Позивач, вважаючи невірним нараховане йому підвищення до пенсії у 2010 році звернувся до відповідача з заявою про перерахунок та виплату йому недонарахованого підвищення до пенсії в розмірі 350 процентів мінімальної пенсії за віком за період з 2000 по 2003 року та в розмірі 400 процентів мінімальної пенсії за віком за період з 2003 року по 2006 рік у відповідності зі ст. 13 ЗУ " Про статус ветерані війни, гарантії їх соціального захисту "від 29.10.1993 року., в чому йому було відмовлено . Суд визнає вимоги позивача правомірними так як згідно ст. 17 ЗУ 'Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії' мінімальний розмір пенсії за віком відноситься до основних державних соціальних гарантій. Основні державні соціальні гарантії, які є основним джерелом існування, не можуть бути нижичими від прожиткового мінімуму, встаноленого законом. Отже суд вважає, що КМ України не уповноважений встановлювати мінімальні розміри пенсій. В судовому засіданні представник відповідача прохав застосувати строк позовної давності при розгляді даної справи, мотивуючи тим, що позивач його пропустив. [PERSON] вважає, що строк позовної давності на дані правовідношення не розповсюджується у відповідності з ст. 46 ЗУ 'Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування' де зазначено,нараховані суми пенсій неотримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачується за минулий час без обмежень будь яким строком. з чим суд не погоджується так як пенсію УПФ у Лубенсьокму районі за той період позивачу виплачувало , він її отримував, що не оспорює [PERSON] Згідно ст. 257 ЦК України передбачено можливість звернення до суду в межах строку звернення, встановленого цим Кодексом. Для звернення до суду за захистом свого цивільного права або інтересу встановлюється тривалістю у три роки . Згідно ч.4, ч.5 ст. 267 ЦК України вказує на те, що сплив позовної давності , про застосування якої заявлено стороною у спорі , є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважими причинами пропущення позовної давності,порушене право підлягає захисту. Позивач ніяких поважних причин пропуску строку не надав, питання про поновлення строку не ставив, вважаючи, що строк позовної давності не пропустив. На підставі вищевикладенного, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити у зв"язку з пропуском позивачем трирічного строку звернення з позовом до суду.

Outcome: dismissed