Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-27 00:00:00

[PERSON] Х,В. звернулась до суду з позовом до відповідача та просила постановити рішення, відповідно до якого усунути перешкоди у вихованні дитини та визнати право на тимчасові виїзди за межі території України із неповнолітньою дитиною посилаючись на те, що вона з 18.01.2002 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]С.М. Від данного шлюбу 20.08.2005 року народилась донька [PERSON]. 20.02.2009 року шлюб було розірвано, після чого відповідач не надає згоди до виїзду доньки з матір'ю за межі України. Позивач у судове засідання з'явилась, просила позовні вимоги задовольнити для надання їй вільного безперешкодного виїзду за кордон з її донькою. Відповідач по справі у судове засідання не з'явився, згідно довідки адресно-довідкового бюро від 29.04.2010 року у м. Одесі та Одеській області не зареєстрований. Про розгляд справи сповіщався належним чином у за допомогою оголошення у пресі, що не суперечить вимогам ч.9 ст.74 ЦПК України, умови неявки суду не відомі, заяв та клопотань про відкладання судового засідання не заявляв. Представник Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації ОМР у судове засідання не з'явився, про слухання справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, сповіщеного про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою позивача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Відповідно до ст. 225 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Суд, вислухавши позивача по справі та її представника, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги [PERSON] підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Правовідносини між сторонами є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ст. 150,154,155 Сімейного Кодексу України. Насамперед, суд розглядаючи справу ставився до спору з порозумінням, усвідомлюючи цінності мирного вирішення сімейних проблем, з шанобливим ставленням до матері, до батька, до дитини, до тих, хто поруч, хто очікує на піклування і має на це право. У судовому засіданні встановлено, що позивач перебував у шлюбі з 18 січня 2002 року з відповідачем [PERSON] [PERSON], шлюб був розірваний, що підтверджується свідоцтвом серії № 1 -ЖД № 071591, від і 9.02.2009 року, актовий запис № 104( а.с.8). В період шлюбу у сторін народилась донька, [PERSON], 20.08.2005 року, свідоцтво про народження серії 1-ЖД. № 174339 виданого Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції від 24,04.2009 року( а.с.7). Позивач пояснила суду, що родичі малолітньої дитини мешкають за межами території України, у зв'язку з чим вона бажає разом з донькою навіщати родичів, без перешкод з боку відповідача, знайомити доньку з культурою інших країн, оглядати архітектурні та інші визначні пам'ятки, що буде сприяти освітньому вихованню та культурному розвитку дитини, однак відповівдач відмовляється добровільно надавати згоду на виїзди. Більш того, після розірвання шлюбу позивачці взагалі не відомо, де знаходиться відповідач Позивач має постійне місце проживання в Україні, м. Одесі, адреса реєстрації [PERSON], 6.18, кв.17( а.с.5) має постійну роботу та не має наміру на постійне мешкання разом з дитиною в іншій країні без повідомлення відповідача. Відповідно до ст. 159 Сімейного Кодексу України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає, способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спального відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров'я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. З урахуванням п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № N 16 від 12.06.98р. „Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України Із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду N 3 від 15.05.2006\, у частині яка не суперечить Сімейному Кодексу України при вирішенні таких спорів суди повинні виходити не з формальних міркувань, а з фактичних інтересів дітей та розумів їх нормального виховання. [PERSON] про права дитини, говорять про те, що кожна дитина має право на захист зі сторони держави від всіх форм фізичного або психологічного насильства, образи, відсутність піклування або недбайливого ставлення, грубого звернення або експлуатації. Батьки зобов'язанні піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також батьки зобов'язані поважати дитину. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 [PERSON] про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Обов'язок виховувати дитину, ростити дитину - найважливіший обов'язок матері та батька. Виховання почуття любові може здійснюватися лише засобами любові. Цивільний кодекс України услід за міжнародно-правовими документами, ратифікованими Україною, визначає здоров'я як стан повного фізичного, духовного і соціального благополуччя, а не лише як відсутність хвороб чи фізичних вад. Повага до дитини має базуватися на визнанні незаперечної істини: дитина - це маленька людина, зі своїм внутрішнім світом, своїми уподобаннями, своїми бажаннями та потребами. Повага до дитини - це повага її прав, визначених [PERSON] про права дитини та іншими законодавчими актами. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Як записано у ст. 5 Хартії прав сім'ї від 1983 року, оскільки батьки дали життя своїм дітям, вони мають первинне і невід'ємне право виховувати їх; отже їх слід вважати первинними та головними вихователями власних дітей. Відповідно до 2 принципу Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом та іншими засобами повинні бути забезпечені спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б йому розвиватися фізично, розумово, морально та духовно. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону Дитинства» батьки або особи, які їх заміняють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний духовний і моральний розвиток навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей поважити гідність дитини, готувати її до самостійного життя і праці. Відповідно до ст.154 ч. 2 СК України батьки мають право звертатися за захистом прав та інтересів дитини. Охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Система заходів щодо охорони дитинства в Україні включає: забезпечення належних умов для охорони здоров'я, навчання, виховання, фізичного, психічного, соціального.'духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності. Держава гарантує дитині право на охорону здоров'я, сприяє створенню безпечних умов для життя і здорового розвитку дитини. Враховуючи інтереси дитини, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] та усунути перешкоди у вихованні дитини та визнати за позивачкою право на тимчасові виїзди за межі території України з неповнолітньою дитиною без дозволу батька. На підставі викладеного та

Outcome: approved