Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, договору купівлі-продажу стосовно покупця недійсним і покупцем іншу особу. В обґрунтування позовних вимог позивачка вказує на те, що у жовтні 1997 року вона продала отриману у спадок % житлового будинку у м. Сочі, РФ, виручені кошти є її особистою власністю. В січні 1998 року вона вирішила придбати за вказані кошти земельну ділянку і 8/100 будинку по вул. Шевченка, 33-в у м. Житомирі і домовив¬шись з продавцем гр. [PERSON] щодо продажу, виїхала до м. Сочі забрати свої речі з проданого будинку. В цей період їй зателефонував її чоловік [PERSON] і повідомив, що прода¬вець вимагає укладення угоди купівлі-продажу або продажу даного майна іншій особі. Вона до¬зволила чоловіку оформити придбання за її особисті кошти вказаної нерухомості та зареєструвати на її ім'я. Після повернення до м. Житомира, вона дізналась, що [PERSON] уклав договір купів¬лі - продажу земельної ділянки і 8/100 будинку по вул. Шевченка, 33-в у м. Житомирі, але право власності оформив не на неї, а на своє ім'я. Це суперечить домовленості як з гр. [PERSON], так і з [PERSON]. На той час коштів на переоформлення права власності вже не було, а [PERSON] її особистого права на вказану нерухомість ніколи не оспорював. Проте, після смерті [PERSON], відповідачі у даній справі заперечують щодо її прав, а тому [PERSON] просить визнати частково недійсним, стосовно покупця, договір купівлі-продажу, укладений 16.11.1998 року між [PERSON] і [PERSON], згідно якого, [PERSON] продав, а [PERSON] купив 8/100 частин домоволодіння та приватизовану зе¬мельну ділянку розміром 205 м2 для будівництва та обслуговування жилого будинку та господар¬ських будівель, які розташовані в м. Житомирі по вул. Шевченка, 33-в та визнати покупцем вище¬зазначеного будинку її - [PERSON]. Представник позивача - адвокат [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, посилався на обставини звернення до суду, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] позов визнала повністю і проти його задоволення не запе-речувала. Співвідповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилася, згідно протоколів судових засідань від 02 і 09 червня 2009 р. Виселковського райсуду Краснодар¬ського краю і Калінінського райсуду Санкт-Петербургу, РФ, проведених на виконання відповідно¬го доручення Корольовського райсуду, відповідачі позов не визнали і зазначили, що свої інтереси в суді будуть захищати за участю представника. їх представник - адвокат [PERSON] позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити за безпідставністю, наголошував про матеріальну спроможність [PERSON] придбати спірну нерухомість, отримання їм у той період відповідних прибутків і також пропущення позивачем строку позовної давності. Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд, вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають задоволенню, виходячи ,з наступ¬ного.? Відповідно до п. 1 Прикінцевих положень СК України вказаний Кодекс набрав чинності з 01.01.2004 р. і застосовується до сімейних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки в даній справі спірні правовідносини щодо прав на майно виникли в період шлюбу з 1976 р. по 1999 р., тобто під час дії КпШС України, то суд застосовує норми цього Кодексу для вирішення даного спору. В судовому засіданні встановлено, що 30 липня 1976 року позивач [PERSON] уклала шлюб з [PERSON]. 08 вересня 1997 року, перебуваючи у шлюбі. [PERSON] вступила в спадщину і отримала ? житлового будинку № 49, розташованого по вул. Леніна в м. Сочі, Краснодарського краю, Російської Федерації (підтверджується свідоцтвом про вступ у спадщину за законом). 07.10.1997 року [PERSON] продала отриману в спадщину 1/2 житлового будинку № 49 по вул. Леніна в м. Сочі, за 60000000,00 (шістдесят мільйонів) російських рублі що на час продажу складало 10350,00 $ доларів США. У січні 1998 року [PERSON] домовилась, з гр. [PERSON] щодо придбання, за свої особисті кошти з продажу будинку в м. Сочі, останнього 8/100 частин домоволодіння та приватизованої земельної ділянки у м. Житомирі п вул. Шевченка, 33-в за 11955 грн., що на той час складало 5980.00 $ доларів США. Після домовленості, [PERSON] виїхала у Росію забрати речі з проданого в м. Сочі будинку. В цей період до [PERSON] зателефонував [PERSON] і повідомив, що продавець [PERSON] вимагає негайного оформлення договору купівлі-продажу нерухомості або про¬дажу її іншій особі. За цих обставин [PERSON] дозволила [PERSON] здійснити оформлення договору купівлі на своє ім'я. Проте, після повернення з Росії, позивач дізналась, що [PERSON] оформив купівлю нерухомості на себе. В цей період у [PERSON] не було коштів на переоформ¬лення спірної нерухомості на своє ім'я, а [PERSON] ніколи за життя проти її особистого права на це майно не заперечував. 19.03.1999 року [PERSON] розлучилася з [PERSON], проте фор¬мально продовжувала жити з останнім однією сім'єю, розподіл майна після розлучення в судово¬му порядку не здійснювали за відсутністю спору. 28.11.2007 року [PERSON] помер, відповідачі [PERSON] та [PERSON] заперечують її право на вищенаведене майно. Встановлені судом вищенаведені обставини, підтверджуються поясненнями співвідпо-відача [PERSON] та показами свідків [PERSON]. [PERSON] та [PERSON]. Також дані факти знайшли своє підтвердження і у письмових доказах представлених стороною позивача, а саме довідка РАЦС № 1583/02-91. свідоцтво про право на спадщину по закону - реєстр № Н-1462, договір купівлі-продажу від 07.10.1997 р., договір купівлі-продажу від 16.01.1998 р., реєстраційний напис у книзі № 131 за № 3180 у інвентарній справі № 1483, довідка МСЕ № 069268, свідоцтво про розірвання шлюбу № 034610, свідоцтво про смерть № 079101. Як встановлено з пояснень відповідача [PERSON] і свідків, [PERSON] будучи інвалідом третьої групи загального захворювання, мав незначний заробіток і його на період вчи¬нення оспорюваного правочину, вистачало лише на харчування і лікування останнього. Відповідно до ч. 4 ст. 13, ч. 4 ст. 41 Конституції України держава забезпечує захист усіх суб'єктів права власності. Відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених ви¬мог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі і кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. За ст. 235 ЦК України в разі встановлення того, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків , а підставою його недій¬сності є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановле¬ні ст. 203 ЦК України. Недійсність правочину може бути визнана судом. Згідно ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Статтею 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чо¬ловіка є майно, набуте ними за час шлюбу, але на підставі договору дарування, в порядку спадку¬вання або набуте за кошти, які належали їй, йому особисто.? Відповідне положення мала і ст. 24 КпШС України, яка діяла на момент придбання спі¬рних квартир. Враховуючи, що стороною співвідповідачів [PERSON] та [PERSON] не на¬дано доказів, що мали б достовірно свідчити про джерело коштів, за рахунок яких було придбано 8/100 частин домоволодіння та приватизованої земельної ділянки у м. Житомирі по вул. Шевчен¬ка, З 3-в, у суду з огляду на встановлені факти є підстави визнавати це майно в розумінні ст. 57 СК України (положення ст. 24 КпШС України) об'єктом особистої приватної власності [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЦК 1963 року правочин, визнаний недійсним вважається не¬дійсним з моменту його укладення. Відповідно до ст. 60 ЦК УРСР 1963 року недійсні частини правочину не тягнуть за собою недійсність інших його частин, якщо можливо припустити, що правочин був би укладений і без включення недійсної його частини. Згідно зі ст. 48 Закону України «Про власність», власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володін¬ня, і відшкодування завданих цим збитків. Відповідно до ст. 328 ЦК України 2003 р., право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не ви¬пливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України 2003 р., кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захи¬сту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права та визнання правочину не¬дійсним. Згідно зі ст. 257 ЦК України 2003 р., загальна позовна давність встановлюється трива¬лістю у три роки. Згідно зі ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, ко¬ли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його по¬рушила. За ч. 5 ст. 267 ЦК України 2003 р., якщо суд визнає поважними причини пропущення по¬зовної давності, порушене право підлягає захисту. Отже, судом зроблений висновок, що позивач пропустила строк для звернення до суду з вимогами про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири з поважних при¬чин, оскільки як встановлено в суді [PERSON] ніколи за життя не оспорював особисте право позивача на спірне майно і лише після його смерті 28.11.2007 року, позивач дізналася, що помил¬кова позиція [PERSON] під час укладення спірної угоди у нотаріуса за її відсутністю, що не від¬повідало його внутрішній волі, призвело до порушення її прав власника після смерті [PERSON], а тому строк для її звернення до суду має бути поновлений. Приймаючи до уваги, що [PERSON] не є покупцем, в судовому засіданні встановле¬но, що фактично, покупцем є позивач [PERSON], тому договір в частині покупця може бути ви¬знаний недійсним без визнання недійсним всього договору, і позивач може бути визнана покупцем за цією угодою.

Outcome: approved