Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-08 00:00:00

Позивачка за первісним позовом звернулася до суду за захистом свого права власності 20.01.2009 року. Відповідачі за первісним позовом неодноразово зверталися до суду з зустрічною позовною заявою, яка залишалася без руху на підставі ухвал суду від 25.02.2009 року (арк..справи 56 том справи 1), та від 18.11.2009 року (том справи 1 арк.справи93-94), звернулися з з позовом до Дзержинського районного суду м. Харкова від 02.03.2010 року, усунувши недоліки по позовній заяві на підставі ухвали суду від 12.03.2010 року (том справи 2 арк.справи 49) , подавши заяву про усунення недоліків до канцелярії суду 30.03.2010 року (том справи 2 арк.справи 51-52). Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.07.2010 року справи об»єднані в єдине провадження. Позивачка за первісним позовом та її представник за дорученням [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом підтримали в повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні, проти зустрічного позову заперечували, просили в його задоволенні відмовити. Відповідачі за первісним позовом [PERSON] ,діючи від свого імені та від імені [PERSON] за дорученням та [PERSON] та їх представник за дорученням [PERSON] позовні вимоги не визнали, проти первісного позову заперечували в повному обсязі, наполягаючи на задоволенні зустрічних позовних вимог. Як представник третьої особи за первісним позовом [PERSON],[PERSON] первісний позов підтримав в повному обсязі, наполягаючи на його задоволенні. Діючи від імені [PERSON], як відповідача за зустрічним позовом , [PERSON] зустрічний позов не визнала, проти первісного позову не заперечувала. Третя особа за первісним позовом , СГІРФО Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області про час розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, звернулася до суду з клопотанням про розгляд справи за відсутність представника. Третя особа за зустрічним позовом, КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» в судове засідання не з»явилася , про час розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, причини неявки суду не сповістила. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного: Позивачка за первісним позовом [PERSON] придбала у власність на підставі договору купівлі-продажу від 21.04.2006 року , який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та внесено в реєстр посвідчення нотаріальних дій за № 2573 трикімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS] загальною площею 75,4 кв.м. житловою площею 52,0 кв.метри. право власності зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 26.04.2006 року. Згідно з вищевказаним договором купівлі- продажу продавець (третя особа за первісним позовом [PERSON]В.) попередив покупця про відсутність прав третіх осіб на квартиру , що продається, завірив про ті обставини, що квартира не перебуває в даруванні, іпотеці, під судовим спором тощо. При вирішенні спору суд виходить з того, що згідно вимог ст..41 Конституції України право власності в Україні є непорушним та складається з права володіння, права користування та права розпорядження майном. Позивачка [PERSON] є добросовісним набувачем і має вимагати захисту порушеного права власності на законних підставах. Відповідачам [PERSON],[PERSON] та [PERSON] спірна квартира [ADDRESS] належала на праві власності на підставі свідоцтва про право власності № 1-98-126681 від 26.06.1998 року (том справи 1 арк.справи53). Своїм правом власності відповідачі розпорядилися, а саме : 26.01.2005 року уклали договір позики з [PERSON] , який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та внесено в реєстр посвідчення нотаріальних дій за № 167 (т.с1 арк.с74), згідно з умовами цього договору [PERSON], [PERSON],[PERSON] та [PERSON] отримали у [PERSON] 39\~000,00 доларів США з обов»язком перших 750,00 доларів США не пізніше 26.02.2006 року, наступних платежів не пізніше 26 числа кожного місяця, останні 750,00 доларів США не пізніше грудня 2005 року , розрахуватися остаточно в сумі 30\~750,00 доларів США зобов»язалися не пізніше 26.01.2006 року , п.в.4 вишевказаного договору посвідчено, що іпотекодавці усвідомлють ті обставини, що при недотриманні терміну повернення позики їх зобов»язання як позичальників будуть виконані зверненням стягнення на майно. Того ж дня , 26.01.2005 року [PERSON], [PERSON],[PERSON] уклали з [PERSON] договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та внесено в реєстр посвідчення нотаріальних дій за № 169(т.с1 арк.справи75), 19.12.2005 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] зроблено виконавчий надпис та внесено в реєстр посвідчення нотаріальних дій за № 3436(т.с1 арк.с76) , який можливо звернути до стягнення протягом одного року з дня видачі. У зв»язку з тим, що відповідачами за первісним позовом [PERSON],[PERSON] та [PERSON] зобов»язання за договором позики не були виконані, на підставі виконавчого надпису від 19.12.2005 року т, п. 9 Договору про іпотеку та ст.37 Закону України «Про іпотеку» зобов»зання договору позики припинено виконанням та стягненням на предмет іпотеки. Відповідно до вимог ст.572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем), зобов»язання забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставлено майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом. На підставі вимог ст.589 ЦК України у разі невиконання зобов»язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право на звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмету застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена в момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов»язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв»язку із пред»явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до вимог ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі вимог ч2 ст.592 ЦК України заставодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов»язання, забезпеченого заставою , а якщо його вимога не буде задоволена звернути стягнення на предмет застави : 3) в інших випадках, встановлених договором. Суд приходить до висновку, що в договорі іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] 26.01.2005 року та внесено в реєстр посвідчення нотаріальних дій за № 169(т.с1 арк.справи75) передбачені умови звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: в п. 6 договору « згідно з домовленістю сторін Іпотекодержатель самостійно, або через третіх осіб, ним призначених здійснює реалізацію майна, переданого в іпотеку за цим договором, в натурі, а також для підготовки ним (призначеними ним представниками) від імені Іпотекодавця необхідних для відчуження документів буде цей договір з виконавчим надписом будь-якого нотаріуса про передачу цього майна (віндикацію),яка вчиняється в сумі, визначеній виконавчим надписом нотаріуса на Договорі Позики. На підтвердження передачі таких повноважень Іпотекодавець передав Іпотекодержателеві на відповідальне зберігання Свідоцтво про право на власність на житло та технічний паспорт на Предмет Іпотеки. Таким чином, суд приходить до наступного: при переданні права власності на предмет іпотеки були дотримані вимоги діючого законодавства та укладеного договору іпотеки від 26.01.2005 року. На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин ,які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема , звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування . Згідно вимог ч 3 ст..61 ЦПК України підставою ,яка звільняє сторони від доказування при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо до якої встановлено ці обставини, тобто Постанова Червонозаводського районного суду м. Харкова по адміністративній справі №2-а-72/07 від 31.10.2007 року, яка набула чинності на підставі ухвали Апеляційного Адміністративного Суду Харківської області від 30.10.2008 року №22-а-1667/08, якою відмовлено в покладенні зобов»язання внести зміни до реєстру прав власності на нерухоме майно та перехід права власності на квартиру, свідчить про відсутність обов2Язку у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» на підставі Тимчасового Положення про реєстрацію права власності на нерухоме майно і ці обставини вже встановлено судом, додатковому доказуванню не підлягають. Але при оскарженні дій суб»єкта владних повноважень, яким є КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», що розглядалося Червонозаводським районним судом м. Харкова після скасування судового рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05.04.2006 року №2-а-73 , що мало місце після винесення ухвали Апеляційного Суду Харківської області від 06.09.2006 року не було враховано ті обставини, що Апеляційним судом Харківської області на підставі ухвали було поновлено строк для апеляційного оскарження, але за цей час право власності за [PERSON] було зареєстроване та на законних підставах на підставі договору купівлі-продажу перейшло до [PERSON] (позивачки за первісним позовом), бо на час відчуження цього майна заборона на його відчуження в реєстрі заборон була відсутньою і ці обставини були перевірені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] при посвідченні договору купівлі-продажу від 21.04.2006 року та внесенні його в реєстр посвідчення нотаріальних дій за № 2573. На підставі ч 4 ст .61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов»язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Суд неодноразово роз»яснював учасникам процесу вимоги ст.10,11,60 ЦПК України про ті обставини, що докази в цивільному процесі подаються сторонами, судом докази тільки оцінюються, а також ті обставини, що суд не має можливості вийти за межі позовних вимог і розглядає позов в пред»явленому обсязі вимог.. Таким чином, суд не може погодитися з твердженнями позивачів за зустрічним позовом та їх представника за дорученням [PERSON] про ті обставини, що [PERSON] є шахраєм, який ,зловживаючи довірою , безпідставно отримує житло за рахунок інших осіб, бо ці обставини є недоведеними , вирок суду, що набув чинності і яким визнано відповідача за зустрічним позовом [PERSON] винним у скоєнні злочину відсутній і суд погоджується з доводами представника відповідача [PERSON] за дорученням [PERSON], яка зверталася до суду з клопотанням обмежити висловлювання представника позивачів за зустрічним позовом на адресу її довірителя. Як стало відомо з пояснень сторін в судовому засіданні та з матеріалів справи і проти чого не заперечували позивачі за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] та їх представник за дорученням [PERSON] в судому засіданні 09.08.2010 року про ті обставини, що їхня квартира була проданою їм стало відомо 03.07.2006 року, коли вони з»явилися додому та побачили, що в квартирі встановлено броньовані металічні двері та пришпилено записку з вимогою зателефонувати власнику квартири, що ними й було зроблено. На підставі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється судом у три роки, але, на підставі ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропуску строку позовної давності порушене право підлягає захисту. З клопотанням про поновлення пропущеного строку відповідачі за первісним позовом, позивачі за зустрічним позовом [PERSON] ,[PERSON], [PERSON] та їх представник [PERSON] не зверталися. Суд підстав для поновлення пропущеного строку не вбачає, бо позивачі за зустрічним позовом [PERSON] ,[PERSON], [PERSON] з 03.07.2006 року були усвідомлені з тими обставинами, що спірна квартира їм не належить, але не вжили ніяких заходів щодо судового захисту свого права власності, яке вони вважали порушеним, тобто не зверталися до суду загальної юрисдикції з заявою про поновлення порушеного права до 20.01.2009 року, після цього неодноразово не виконували вимоги суду щодо усунення недоліків, і як пояснив в судовому за сіданні [PERSON] до подачі позову, який розглядається цим складом суду як зустрічний, вони вважали, що звернення з апеляційною скаргою на постанову адміністративного суду Червоно заводського району м. Харкова від 05.04.2006 року в повному обсязі поновило їх права(судове засідання від 21.01.2010 року). Суд приходить до наступного: Навіть при наявності умови для поновлення пропущеного строку для звернення , позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON], [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа- КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 21.04.2006 року та анулювання запису в реєстрі права власності на нерухоме майно, поновлення їх права ,як співвласників у правах на квартиру [ADDRESS] не можуть бути задоволені з тих підстав, що представник позивачів за зустрічним позовом [PERSON], даючи пояснення позовних вимог не пояснив суду з яких підставі він та його довірителі вимагають визнати недійним саме договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] , який укладено між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як Покупцем, тобто стороною якого вони не перебували. В своїх поясненнях представник позивачів за зустрічним позовом [PERSON] посилався на недійсність договору позики та договору іпотеки, але про те, щоб визнати їх недійсними до суду ніхто з позовом не звертався. Стосовно стверджень позивачів за зустрічним позовом щодо незаконного проникнення в їхню квартиру 03.07.2006 року та викрадення в них особистих речей та доказів тим обставинам ,що вони сплатили за договором позики в повному обсязі, суд вважає їх ствердження такими, що не знайшли своє підтвердження при судовому розгляді справи, бо в порушенні кримінальної справи за їх заявою було відмовлено, а дати суду відповідні пояснення тим обставинам, чому ,будучи усвідомленими про наявність договору позики від 26.01.2005 року, термін дії якого збігав в грудні 2005 року та маючи у себе ,як стверджують [PERSON] та [PERSON] розписки про повернення боргу в повному обсязі , вони не пред»явили вищевказані розписки приватному нотаріусу Харківського міського нотаріального округу [PERSON] для скасування виконавчого надпису, а тримали в себе вдома, усвідомлюючи ті обставини, що на предмет іпотеки може бути звернено стягнення пояснити суду так і не змогли. Згідно вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття ,зміну або припинення цивільних прав та обовязків, на підставі вимог ч 4 ст.202 ЦК України заповіт є одностороннім правочином. На підставі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин , якщо його недійсність встановлена законом(нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч 3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Ст..203 ЦК України 2003 року передбачає наступне: 1)зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу ,іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2)Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності 3)Волевиявлення учаснику правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4)Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5)Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків 6)Правочин, що вчиняється батьками(усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. На підставі ст.229 ч 1 Цивільного Кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення , такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину , прав та обов»язків сторін , таких властивостей т і якостей речі, які значно знижують її чинність або можливість використати її за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Таким чином, підстав для визнання договору купівлі-продажу від 21.04.2010 року недійсним ,суд не вбачає. На підставі вимог ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним право чином права та обов»язки передбачалися на лише майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Таким чином, правочин є таким правочином , в якому на підставі договору має місце обумовлення настання або зміну прав та обов»язків обставиною, щодо якої невідомо настане вона чи ні (відкладальна обставина), як передбачено ч 1 ст 212 ЦК України. Згідно вимог ст..230 ЦК України якщо одна з сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст..229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона ,яка застосувала обман, зобов»язана відшкодувати другій стороні збитки в подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв»язку з вчиненням такого правочину. На підставі вимог п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «[PERSON] відповідно до ст 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша ст219, частина перша ст.220,частина перша ст.224 ЦК тощо), та оспорювані правочини , якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах встановлених законом (частина друга ст.222, частина друга ст.223, частина перша ст.225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.» На підставі вимог п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» « Відповідно до ст.215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину(договору)недійсним не може бути його розірвання ,оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтованості іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена ,як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права і інтереси якої порушено вчинення правочину.». В пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» вказано, що « судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов»язань, які виникли із правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визначення правочину недійсним. У разі уколи правочин невиконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша ст.216 ЦК).» На підставі п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» вбачається, що « Згідно зі ст.217 ЦК правочин не може бути визнано недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише окремі його частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до ст.217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з»ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підставі,з яких він визнаний недійсним». Відповідно п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» Відповідно до статей 229-230 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, або внаслідок впливу тяжкої обставини ,є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа, на підтвердження своїх вимог повинна довести, що така помилка мала місце, а також вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання, або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов»зань, які виникли з правочину,і не пов»язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону, чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним». Таким чином, дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку , що підстав для задоволення зустрічного позову не має і в задоволенні зустрічного позову [PERSON] , [PERSON], [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа- КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 21.04.2006 року та анулювання запису в реєстрі права власності на нерухоме майно, поновлення їх права ,як співвласників у правах на квартиру [ADDRESS] - слід відмовити. На підставі ст..41 Конституції України кожен має право володіти ,користуватися та розпоряджатися майном. На підставі ст..319 Цивільного Кодексу України право власності в Україні складається з права володіння, права користування та права розпорядження та може набуватися тільки на законних підставах. На підставі ст..ст..321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні, власник вправі вимагати захисту порушеного права власності в судовому порядку ( ст.16 Цивільного Кодексу України). На підставі вимог ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема з правочинів. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] на законних підставах, вимагає захисту порушеного права власності у відповідності до вимог ст.16 ЦК України, бо вона є власником житла ,що придбане за власні гроші, зареєстроване належним чином та протягом певного період часу не має можливості зареєструватися за власним помешканням , користуватися ним та розпоряджатися належним чином. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved