Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-24 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи тим, що їй на праві власності належить земельна ділянка загальною площею 0,18га, з яких 0,15га - для ведення особистого селянського підсобного господарства та 0,03га - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, і це її право посвідчено свідоцтвом про право власності на спадщину за заповітом. Право спадкодавця на вказану земельну ділянку було підтверджено рішенням [PERSON] міської ради від 20.03.1998 року «Про передачу громадянам земельних ділянок у приватну власність». Навесні 2008 року для виготовлення державного акту на право приватної власності на земельну ділянку вона звернулася до землевпорядних органів, які прибувши на місце розташування ділянки та зробивши відповідні заміри встановили, що частина земельної ділянки, яка належить їй, площею 0,0537 перебуває у користуванні відповідача [PERSON], при цьому останній надав рішення міської ради від 13.04.1995 року, про те що вказана земельна ділянка передана йому в користування. Посилаючись на те, що спадкодавець заяв про відмову від вказаної частини земельної ділянки не подавав, а вона належним чином оформила свої спадкові права, просила зобовязати [PERSON] звільнити земельну ділянку площею 0,0537га для ведення особистого селянського підсобного господарства та визнати рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 13.04.1995 року №62, в частині передачі [PERSON] земельної ділянки площею 0,05га у тимчасове користування, таким, що втратило чинність. В судовому засіданні позивачка свої вимоги підтримала і в своїх поясненнях підтвердила обставини викладені в позовній заяві, уточнивши та доповнивши, що спадкодавець - [PERSON] з 1975 року користувалася вказаною земельною ділянкою, і не повідомляла їй, що вона відмовлялася від її частини на користь [PERSON] чи іншої особи. Дружина [PERSON] в той час працювала головним бухгалтером в міській раді, а тому яким ся чином без погодження з [PERSON] вирішила питання про користування частиною її земельної ділянки. Про те, що її право порушено вона дізналася тільки навесні 2008 року, коли робили обміри для видачі їй Державного акту, а тому вважала, що строків позовної давності вона не пропустила. Рішення виконкому про надання земельної ділянки [PERSON] є не конкретним, не зазначено адресу ділянки і воно порушує її право а тому просила визнати його незаконним та скасувати. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та звернувся із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON] міської ради та державного нотаріуса [PERSON] РДНК [PERSON], зазначивши, що на підставі рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 13.04.1995 року №62 він користується земельною ділянкою площею 0.05га під городництво по вулиці Демяна Бідного, яка була вилучена з користування [PERSON]. У жовтні 2008 року йому стало відомо, що на неї претендує і [PERSON]. яка оформивши спадщину після смерті [PERSON] отримавши свідоцтво про право на спадщину на неї. При цьому право спадкодавця було підтверджено рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради №51 від 20.03.1998 року «Про передачу громадянам земельних ділянок у приватну власність». Однак в рішенні під цим номером взагалі відсутні будь-які посилання на передачу цієї землі [PERSON], а насправді це рішення було під номером 52. Але [PERSON] надала виписку нотаріусу з рішення №51 і той видав на цій підставі свідоцтво про право на спадщину. Однак вважає, що цього він не мав право робити, так як спадкодавець не отримав за життя Державного акту на цю земельну ділянку, а номер рішення взагалі був іншим. Крім того приймаючи рішення про передачу земельної ділянки [PERSON] міська раде не вилучила її з його користування, а тому просив скасувати рішення виконкому [PERSON] міської ради від 20.03.1998 року №52 в частині передачі земельної ділянки площею 0,05га у приватну власність [PERSON] та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 16.08.2000 року зареєстроване в реєстрі за номером 1552. Представник відповідачів [PERSON] міської ради та виконавчого комітету [PERSON] міської ради [PERSON] не визнаючи позову [PERSON] та визнаючи вимоги [PERSON] покладався на рішення суду, обґрунтованих пояснень, щодо суті спору не надав, однак зазначив, що договір оренди земельної ділянки із [PERSON] не укладався. Відповідач [PERSON] пояснив, що після смерті [PERSON] була заведена спадкова справа. Спадкоємцем майна останньої за заповітом була [PERSON]. Видаючи їй свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку він жодних порушень не вчинив, так як в даному випадку норми земельного законодавства, які діяли та той час, при прийнятті земельної ділянки в спадщину не вимагали від спадкодавця наявності державного акта на землю. При цьому [PERSON] успадкувала житловий будинок і разом з ним до неї перейшло і право власності на земельну ділянкою без зміни її цільовогс призначення. Видане ним свідоцтво про право на спадщину є підставою для одержання [PERSON] державного акту на право приватної власності на землю. Просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити. Свідок [PERSON] пояснив, що зазначена сторонами земельна ділянка колись відносилась до земель [PERSON] радгоспу, на які велися земельно - шнурові книги. В 1988 році землі були передані міській раді Свідок [PERSON] пояснив, що він мав дружні відносини з [PERSON] приблизно у 1985 році вона передала йому близько пяти соток свого городу для його користування, при цьому вона написала заяву, якою відмовилася від цієї частини земельної ділянки. Межі земельної ділянки як такої не було, він показав [PERSON] де фактично вона знаходилася і той приступив до її використання. Свідок [PERSON] пояснив, що він працює заступником начальника [PERSON] районного відділу земельних ресурсів. [PERSON] мав право приступити до користування спірною земельною ділянкою тільки після встановлення її меж в натурі. Рішення виконавчого комітету про передачу [PERSON] земельної ділянки площею 0,05 га взагалі не конкретизоване, до нього обовязково повинен був бути абрис. Свідок [PERSON] пояснив, що на протязі 1991-1997 років працював землевпорядником [PERSON] міської ради. Після рішення виконавчого комітету про передачу [PERSON] земельної ділянки під городництво він особисто ходив до [PERSON] та уточняв чи не заперечує вона щоб останній її використовував, але вона була повністю згодна. Акту відведення та встановлення меж не складалося. Підтвердив, що дружина [PERSON] на той час працювала головним бухгалтером [PERSON] міської ради. Свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що [PERSON] користується спірною земельною ділянкою з 1995 року і жодних спорів з [PERSON] з цього приводу в нього не було. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши обставини справи, представлені докази та давши їм оцінку, прийшов до наступних висновків. Так, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку та господарських споруд розташованих за адресою м. Буринь, вул. Демяна Бєдного,35, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] від 16.08.2000 року реєстраційний №1550 (т.1 а.с.7) та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т.1 а.с.5). Крім того, спадкодавцю ([PERSON]Г.) за вказаною адресою також на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 0,18га, з яких 0,03га - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, а 0,15га - для ведення особистого селянського господарства, а в подальшому право власності на яку в порядку спадкування набула позивачка [PERSON], що вбачається з рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 20.03.1998 року №52 та додатку до нього (т.1а.с.104- 106), свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.08.2000 року реєстраційний №1552 (т.1а.с.8). При виготовленні технічної документації з питань землеустрою на вищевказану земельну ділянку для отримання державного акту на право приватної власності на земельну ділянку навесні 2008 року було встановлено (т.1а.с.9-12), що частиною зазначеної ділянки, а саме 0,0447га користується [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 13.04.1995 року №62 «Про надання земельних ділянок у користування»(т.1а.с.13). Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Як вбачається з частини другої статті 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В обгрунтування своїх вимог по зустрічному позову [PERSON] посилався на рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 13.04.1995 року №62 «Про надання земельних ділянок у користування», яким йому в тимчасове користування для городництва була надана земельна ділянка в районі вулиці Демяна Бедного, площею 0,05га із земель [PERSON]. Згідно ст.ст.22,23,24 ЗК Української PCP (в редакції Закону який діяв на час прийняття рішення) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Право тимчасового користування землею, в тому числі на умовах оренди, оформляється договором. ? Схожа правова позиція висловлена і Пленумом Верховного Суду України в п.п. «в - п.18 Постанови від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (із змінами внесеними ППВС України від 19.03.2010 р. №2). Однак відповідачем [PERSON] не надано жодного передбаченого законом доказу (договору оренди земельної ділянки, акту відведення встановлення меж, іншої технічної документації із землеустрою), який би підтверджував його право на використання спірної земельної ділянкою для городництва. На думку суду не можуть такими бути і доводи останнього щодо внесення плати за землю до податкової інспекції. При цьому суд також не приймає до уваги і його твердження, що попередній власник цієї земельної ділянки ([PERSON]Г.) відмовилася від її частини на користь [PERSON], із землекористування якого в подальшому вона була передана йому, і ця обставина, як і те, що йому виділялася на місцевості земельна ділянка в натурі, про ще зазначили свідки [PERSON] та [PERSON]., також не була доведена відповідно до вимог ст.ст.59,60 ЦПК України та приписів ст.22 ЗК Української PCP. Аналіз змісту вищенаведених норм закону в їх сукупності дає підстави для висновку суду про те, що [PERSON] не набув права користування вказаною земельною ділянкою, а тому його посилання на положення ч.6 ст.19, ст.ст.27, 31 ЗК, як; регламентують порядок припинення користування земельною ділянкою, безпідставними. Крім того, описки, які були допущені нотаріусом при видачі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] (вказане рішенні виконкому №51, а не №52) юридичного значення для вирішення даного спору не мають, так як спірною є частина земельної ділянки, якої спадкодавець ([PERSON]Г.) користувалася ще з 1975 року, що підтверджується викопіровкою з квартального плану забудови (т.1а.с.41)3 свідоцтвом про право приватної власності на житловий будинок від 10.07.1969 року(т.2а.с.46), свідоцтвом про право на спадщину від 10.10.1969 року(т.1 а.с.95), частково, оглянутою в судовому засіданні, кадастровою книгою обліку земельних ділянок (земельно-шнурова книга). Є безпідставним і вимоги [PERSON] щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого нотаріусом [PERSON] РДНК (реєстраційний №1552) на його думку з порушенням ним Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом МЮ України від 18.06.1994 року №18/5, бо спадкодавець за життя не отримав державного акта на право приватної власності на землю, так як ця вимога, на час його видачі, була обовязковою лише при посвідчення договорів про відчудження житлового будинку та іншого нерухомого майна (ст.49 Інструкції). Відповідно до ч.2 ст.6 ЗК України (в редакції від 08.06.2000 року), громадяни України набувають право власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину. Статтею ЗО цього Кодексу визначено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими обєктами переходить у розмірах визначених ст.67 цього Кодексу і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення... При цьому суд вважає, що у відповідача взагалі відсутні правові підстави на звернення до суду за захистом свого права на користування спірною земельною ділянкою, так як він не довів набуття ним згідно з вимогами земельного законодавства такого права. Крім того, суд не може захищати право однієї особи за рахунок порушення прав іншої особи. Разом з тим і позивачка не довела, що [PERSON] чинить перешкоди їй у користуванні земельною ділянкою загальною площею саме 0,0537га, так як судом встановлено, що у користуванні останнього без належних правових підстав перебуває земельна ділянка площею 0,0447га, і саме на цю частину підлягає судовому захисту право позивачки як власника, так як судом встановлено та не спростовувалося відповідачем [PERSON], що він дійсно обробляє зазначену земельну ділянку, ці обставини підтверджуються і кадастровими планами земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] (т.2 а.с.56-58). За замістом ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь - яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянко, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування... За таких обставин суд вважає, що [PERSON] слід зобовязати не чинити [PERSON] перешкод у користуванні земельною ділянкою площею 0,0447га, яка розташована по вулиці Д.Бедного,35 в м. Буринь, шляхом її звільнення, задовольнивши таким чином частково позовні вимоги останньої і відмовивши у задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. При цьому суд вважає, що [PERSON] не порушено строку позовної \\ давності для звернення до суду за захистом своїх прав, так як про їх порушення вона довідалася лише навесні 2008 року. Також, враховуючи, що виконавчий комітет [PERSON] міської ради приймаючи рішення від 13.04.1995 року №62 щодо передачі [PERSON] земельної ділянки площею 0,05га в районі вулиці Демяна Бєдного із землекористування [PERSON] порушив вимоги ст.7 ЗК УРСР ( в редакції від 13.03.1992 p.), так як не зазначив в ньому вид тимчасового користування (короткострокове, довгострокове) та термін на який передавалася земельна ділянка в користування, а також не перевіривши хто ж був належним її користувачем на той час [PERSON] чи [PERSON], так як доказів відмови останньої від частини земельної ділянки на користь [PERSON] не надано і судом не добуто, суд вважає, що рішення не відповідає законові і порушує права [PERSON], а тому в цій частині підлягає скасуванню. У відповідності до ст.88 ЦПК України з [PERSON] відповідачки підлягає стягненню на користь позивачки судові витрати в сумі 16 грн. (8,50 грн. - судовий збір. 7,50 грн. ш витрати на ІТЗ), та на користь Сумської регіональної філії ДП «Центр земельного Кадастру при державному комітеті України по земельним ресурсам» 260 грн.62 коп. - за складання кадастрового плану.

Outcome: partial