Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-06 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом про визнання права власності, посилаючись на те, що 01 березня 1996 року на підставі розпорядження органу приватизації №166 від 04.03.1996 року, було видане свідоцтво про право власності на житло на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] та її сина [PERSON] . Частки кожного у праві власності на спірну квартиру у свідоцтві не зазначені, а тому вказана кварта є спільною сумісною власністю. Відповідач на протязі п`яти років у квартирі [ADDRESS] не проживає, має інше житло в якому зареєстрований та мешкає разом зі своєю родиною. Крім того, позивачем на протязі 2008-2009 років було здійснено капітальний ремонт з частковою реконструкцією без зносу несучих конструкцій, який був проведений позивачем за власний рахунок, що вплинуло на вартість квартири, та позивачка вважала що це фактично збільшило розмір її долі у спільній сумісній власності. Враховуючи можливість виділити частину помешкання та враховуючи зроблені позивачем поліпшення майна, нею було запропоновано виділити Відповідачу одну кімнату в натурі та зареєструвати право власності на 1/3 нашої квартирі. Але, Відповідач з такою пропозицією не погодився, пояснивши, що взагалі він не проти фактичного виділення частини квартири, але відповідно до закону він, як учасник спільної сумісної власності, є власником 1/2 квартири, а виділити та користуватися половиною трикімнатної квартири фізично неможливо. Крім того, він пояснив, що квартира знаходиться у багатоповерховому житловому будинку, а тому і неможливо обладнати окремий вхід, переобладнати квартиру без порушення її цілісності та призначення, що робить неможливим окреме використання виділеної частини квартири. Таким чином, позивачка не маючи можливості виділу в натурі частини квартири, що знаходиться у її з Відповідачем спільній сумісний власності, вимушена нести всі витрати на утримання всієї квартири, та при цьому позбавлена можливості вільно розпоряджатися належною їй квартирою, у тому числі здійснити можливий обмін на меншу квартиру з доплатою. Враховуючи те, що сумісне використання квартири неможливе у Відповідача є своя родина, а також те, що він забезпечений окремим житлом у якому зареєстрований та проживає, враховуючи взаємне бажання виділити на користь Відповідача частину квартири, але через неможливість досягнення згоди щодо порядку такого виділення та розмірів часток кожного із співвласників у спільному сумісному майні, позивачка просила визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] з виплатою відповідачу грошової компенсації за належну йому частину в розмірі половини суми балансової вартості квартири, зазначеної що становить 49 170,50 грн. Позивачка у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні позов визнав, пояснивши що оскільки вони позбавлені можливості виділити його частку в спільній сумісній власності на квартиру, то він не заперечує проти визнання права власності за позивачкою з виплатою йому грошової компенсації. Вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, суд дійшов наступного. Встановлено, що 01 березня 1996 року на підставі розпорядження органу приватизації №166 від 04.03.1996 року, було видане свідоцтво про право власності на житло на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] та її сина [PERSON] . Частки кожного у праві власності на спірну квартиру у свідоцтві не зазначені, а тому вказана кварта є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на право спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідач на протязі п`яти років у квартирі [ADDRESS] не проживає, має інше житло в якому зареєстрований та мешкає разом зі своєю родиною за адресою [ADDRESS] . Відповідач на протязі багатьох років не приймає участі в утриманні житла, не здійснює поточні ремонти. Всі витрати на утримання всієї квартири несе позивачка, та при цьому вона позбавлена можливості вільно розпоряджатися належною їй квартирою, у тому числі здійснити можливий обмін на меншу квартиру з доплатою. Відповідно до ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісні й власності здійснюється за згодою всіх співвласників. Крім того, на підставі рішення №149 від 18 серпня 2004 року Ювілейної селищної ради, яким було надано згоду на перепланування квартири [ADDRESS] згідно технічної документації, при умові погодження та позитивних висновків відповідних служб, позивачем на протязі 2008-2009 років було здійснено капітальний ремонт з частковою реконструкцією без зносу несучих конструкцій, який був проведений позивачем за власний рахунок, що безумовно вплинуло на вартість квартири. Позивачка звернулась до органів БТІ для оформлення права власності на перебудовану квартиру, але рішенням реєстратора від 24 грудня 2009 року їй було відмовлено в реєстрації оскільки внаслідок перебудови квартири загальна площа зменшилась на 2.7 кв.м., житлова площа збільшилась на 4.0 кв.м., але вказана перебудова було здійсненна без акту вводу в експлуатацію. Згідно акту вибору та обстеження земельної ділянки передбаченої для перепланування квартири [ADDRESS] від 13.12.2004 року перепланування квартири можливе, при умові погодження з відповідними службами. Експертним висновком служби державного пожежного нагляду Дніпропетровського райвідділу ГУ МНС України в Дніпропетровській області N'15 порушення вимог пожежної безпеки у проектній документації на реконструкцію стін та дизайн інтер`єрів трьохкімнатної квартири за адресою [ADDRESS] не виявлено. Згідно довідки Дніпропетровської районної санітарно-епідеміологічної станції №2133 від 15.12.2009 року перепланування квартир в багатоквартирних житлових будинках із збереженням несучої конструкції, без перевищення допустимих навантажень на перекриття, стіни та фундаменти включено до «Переліку будівельних робіт, на виконання яких не вимагається дозвіл». Відповідно до листа інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у дніпропетровській області №И-836-110-7/83б від 17.12.2009 року у зв`язку з тим що виконання робіт з переплануванням квартири [ADDRESS] було проведено без втручання в несучі конструкції будинку та на проведення зазначених робіт отримання дозволу на виконання будівельних робіт в інспекції державного архітектурно-будівельного контролю-не потрібне, також не потребує проведення комплексної державної експертизи проектів такого перепланування. Отже, вводити в експлуатацію кВ. [ADDRESS] після проведення перепланування не потрібно. Враховуючи можливість виділити частину помешкання та враховуючи зроблені позивачем поліпшення майна, позивачем було запропоновано виділити Відповідачу одну кімнату в натурі та зареєструвати право власності на 1/3 нашої квартирі. Відповідно до ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Але, Відповідач з пропозицією позивача не погодився, пояснивши, що взагалі він не проти фактичного виділення частини квартири, але відповідно до закону він, як учасник спільної сумісної власності, є власником 1/2 квартири, а виділити та користуватися половиною трикімнатної квартири фізично неможливо. Крім того, він пояснив, що квартира знаходиться у багатоповерховому житловому будинку, а тому і неможливо обладнати окремий вхід, переобладнати квартиру без порушення її цілісності та призначення, що робить неможливим окреме використання виділеної частини квартири. Відповідно до ч. З ст. 370 ЦК України, виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за яго згодою. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.91 р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», де суд зазначив таке: «При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою житловою площею». Враховуючи те, що сумісне використання квартири та виділ в натурі частини квартири, що знаходиться у спільній сумісний власності сторін неможливе, відповідач забезпечений окремим житлом у якому зареєстрований та проживає, не заперечує проти сплати йому грошової компенсації за його частку у квартирі в розмірі половини суми балансової вартості квартири, суд вважає, що вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved