Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-16 00:00:00

В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги повністю підтримав. Просить суд їх задоволити та стягнути з відповідача [PERSON] філії ПАТ «Західінкомбанк» на його користь суму вкладу згідно договору №ДД-2637-15 від 12 серпня 2009 року та додаткової угоди до договору банківського вкладу в національній валюті №ДД-2637- 15 від 12 серпня 2009 року №1 від 13 листопада 2009 року в розмірі 21500,00 грн.; заподіяну моральну шкоду в розмірі 12000,00 грн. та винести ухвалу про порушення кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого ст.191 КК України. Представник відповідача в судове засідання не з»явився. Про день та час розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про отримання судової повістки. Причин своєї неявки суду не повідомив. Заяв чи клопотань про перенесення розгляду справи до суду не подавав. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Судом встановлено, що 12 серпня 2009 року між КБ «Захід інкомбанк» ТзОВ та [PERSON] було укладено договір банківського вкладу (депозиту) в національній валюті ЩЩ-2637-15 (надалі договір). Відповідно до п.1 договору, банк приймає від вкладника грошову суму (вклад) в розмірі 21500 грн. на строк 3 місяці і зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї з розрахунку 17% річних, на умовах та в порядку встановлених цим договором. Відповідно до п.6 договору, банк зобовязується видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Вкладник повідомляє банк про намір отримати суму вкладу або його частину за 5 робочих днів. Відповідно до п.8 договору, банк сплачує вкладнику суму вкладу (депозиту) і нараховані за ним проценти у валюті вкладу. 13 листопада 2009 року між ПАТ «Західінкомбанк», що є правонаступником РФ КБ «Західінкомбанк» ТзОВ та [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 до договору банківського вкладу в національній валюті №ДД-2637-15 від 12 серпня 2009 року, згідно п.1. якої банк продовжує строк дії вкладу в розмірі 21500,00 грн. на З місяці і зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї з розрахунку 17% річних на умовах та в порядку, встановлених даною додатковою угодою. Відповідно до п.5. додаткової угоди дата повернення вкладу 13 лютого 2010 року. Після закінчення дії додаткової угоди, позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення вкладу, однак йому було безпідставно відмовлено. 26 лютого 2010 року позивач повторно звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення банківського вкладу, однак і дану вимогу відповідач проігнорував. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Як слідує зі ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк\, що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Частина 2 статті 1060 ЦК України передбачає, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду, банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Відповідно до ч.3 ст.1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрямки використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Відповідно до положень ст.1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішення суду у випадках, встановлених законом. Відповідно до п.2 Постанови Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року №5 "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів" до відносин, які регулюються Законом України "Про захист прав споживачів" належать зокрема ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Верховний суд України в "Узагальненні практики вирішення судами спорів, що виникають із договорів про надання громадянам фінансово- кредитних послуг недержавними структурами підприємницької діяльності" від 01 грудня 1997 року також звертає увагу на те, що правовідносини в справах за позовами громадян до комерційних банків про стягнення знесених сум та нарахованих дивідендів регулюються загальними нормами зобов'язального права, відповідними актами, що регулюють діяльність кожної з цих структур, укладеними договорами про надання послуг і при вирішення таких справ слід враховувати положення вищевказаного розяснення Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів". Станом на день розгляду справи в суді, загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем становить 21500,00 грн. Тому, враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині стягнення суми вкладу в розмірі 21500,00 грн. знайшли своє повне підтвердження, є обгрунтованими, доведеними та такими, що підлягають до повного задоволення. Що стосується позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд дані вимоги вважає такими, що не підлягають до задоволення виходячи з наступного. Як на правову підставу позовних вимог в цій частині, позивач посилається на заподіяння йому додаткових витрат на лікування. При цьому суд також враховує, що позивач належними та достатніми доказами не довів самого факту заподіяння йому моральної шкоди, ні обставин, які визначають її характер та обсяг. Не зазначив позивач і того, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди та якими це доказами підтверджується. Тому в цій частині позовних вимог позивачу слід відмовити. Що стосується позовних вимог позивача в частині винесення ухвали про порушення кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченими ст.191 КК України, в цій частині позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки порушення кримінальної справи не входить в компетенцію суду. Відповідно до Закону України "Про захист прав споживачів" та розяснення Пленуму Верховного Суду України позивач звільнений від сплати державного мита. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач при подачі позову до суду звільнений від сплати судових витрат, рішення прийнято на його користь, тому судові витрати у відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України слід стягнути з відповідача в прибуток держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved