Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-03 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з первісним позовом до Відповідачів і просили визначити порядок користування належним їм на праві спільної власності будинком №23 по вул.Кондукторській, 23 в м.Києві. В подальшому Позивачі змінили свої позовні вимоги і просили суд зобов'язати Відповідачів не чинити їм перешкоди у здійсненні ними права користування будинком № 23 по вул. Кондукторській в м.Києві та вселення. Позивачі пояснили, що домоволодіння № 23 по вул. Кондукторській в м. Києві є їх з Відповідачами спільною частковою власністю. [PERSON] є власником 2/7 частин домоволодіння № 23 по вул. Кондукторській в м. Києві згідно договору дарування від 26.10.1980 року, посвідченого Першою Київською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого з реєстрі № 5 ДН-12312. А [PERSON] має у власності 1/7 частину зазначеного домоволодіння, що посвідчується договором дарування від 27.06.1998р., посвідченого Першою Київською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за №ДН-7387. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] володіють на праві власності по 1/7 частині домоволодіння № 23 по вул. Кондукторьській в м. Києві кожен. Позивачі стверджують, що Відповідачі чинять їм перешкоди у користуванні власністю, а саме не впускають в будинок, не дають ключів до вхідних дверей. Рішенням Солом'янського районного суду від 23.04.2008р. Відповідачів вже було зобов'язано не чинити перешкоди [PERSON] та [PERSON] у користуванні їх частинами у власності, проте, як вказують Позивачі, виконавче провадження по зазначеному рішенню було закрите виконавцем без фактичного його виконання. Подальше оскарження дій державного виконавця позитивного результату не дало, а тому Позивачі вдруге змушені звернутись до суду з аналогічними вимогами. У судовому засіданні Позивачі позов підтримали, просили суд його задовольнити. Уточнили, що Відповідач [PERSON] насправді у спірному будинку не проживає, та фактів учинення ним перешкод Позивачам у вселенні чи користуванні будинком не було. Відповідач [PERSON] через канцелярію суду подав клопотання про слухання справи у його відсутність, проти позовних вимог не заперечував. Від Відповідача [PERSON] на адресу суду надійшло клопотання про перенесення справи на інший день у зв'язку з оздоровленням її неповнолітніх дітей. Інші Відповідачі, хоча і були повідомлені про слухання справи, з невідомих причин до суду не з'явились. При вирішенні питання про поважність неявки у судове засідання [PERSON] суд керується наступним. В матеріалах справи наявні аналогічні заяви про відкладення розгляду справи [PERSON] від 09.12.09р., [PERSON] від 03.02.2010р., [PERSON] від 11.03.2010р., [PERSON] від 21.04.2010р. Жодного разу Відповідачі не підтвердили поважність причин неявок у судові засідання. Відповідно до статті 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на один місяць. Справа перебуває в провадженні суду з липня 2009 року, а з грудня 2009 року суд не має можливості розглянути справу по суті. Неявка Відповідачів у судові засідання протягом шести місяців поспіль без належного обґрунтування поважності її причин, на думку суду, свідчить про свідоме затягування розгляду справи, що є порушенням ч.3 ст.27 ЦПК України, згідно якої особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Суд звертає увагу на те, що позиція Відповідачів з приводу суті позовних вимог була висловлена ними під час судових засідань 16.10.2009р. та 13.11.2009р., у яких вони наполягали на тому, що право власності Позивачів на частку у домоволодінні хоч і визнають, проте не бажають, щоб вони проживали у будинку, оскільки він є замалий для проживання в ньому такої кількості людей. За таких обставин суд вважає можливим закінчувати розгляд справи у відсутність Відповідачів на підставі наявних матеріалів справи. Заслухавши пояснення Позивачів, Відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що право власності на приватний будинок № 23 по вул. Кондукторській в м. Києві зареєстрований у частках за: - [PERSON] 1/7 частина будинку (Договір дарування, посвідчений Першою Київською державною нотаріальною конторою 27.06.1980 року); - [PERSON] 2/7 частини будинку (Договір дарування від 26.10.1980 року, посвідчений Першою Київською державною нотаріальною конторою); - [PERSON] 1/7 частина будинку (Договір дарування, посвідчений Першою Київською державною нотаріальною конторою 06.08.1954 року); - [PERSON] - 3/7 частин будинку (Свідоцтво про право на спадщину за законом посвідчене 13.10.2003 року Дев'ятою Київською державною нотаріальною конторою). Встановлено, що [PERSON] 02.08.2007 року померла, спадкоємцями першої черги після якої є Відповідачі по справі [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Встановлено, що Позивачам чиняться перешкоди у користуванні будинком Відповідачами по справі [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які дані обставини у судовому засіданні визнали. Випадків учинення перешкод Позивачам у здійсненні ними права власності щодо будинку з боку [PERSON] не встановлено. Відповідно до ст. 382 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати своє помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 317, 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб, із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ст.386 ЦК власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи викладене вище, норми чинного законодавства та той факт, що Позивачі є співвласниками будинку по вул. Кондукторській № 23 в м. Києві, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог до Відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], та про відмову у задоволенні вимог до [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення , суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, з Відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] сума державного мита в розмірі 51 гривень та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial