Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-16 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] 17.10.2008 року звернулись до суду з позовом особисто та в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] до відповідача [PERSON] про визнання договору дарування квартири недійсним, посилаючись на наступні обставини. [PERSON] з 1992 року перебуває у шлюбі з [PERSON], від шлюбу мають сина [PERSON], 1993 р.н. В березні 2001 року позивачами була придбана квартира [ADDRESS], в якій вони були зареєстровані та проживали разом із сином. В жовтні 2003 року знайомий [PERSON] [PERSON] шляхом обману і зловживання довірою примусив позивача подарувати дану квартиру його тестю - [PERSON] Даний договір був посвідчений знайомим [PERSON] нотаріусом Кондратенко О.В. 23.10.2003 року. Позивачі погодилися на дарування квартири [PERSON], оскільки фактично [PERSON] збирався придбати в них дану квартиру, а оформлення дарування пропонував з метою економії витрат на держмито. [PERSON] з [PERSON] підтримували дружні стосунки з 2000 року, тому позивачі в шахрайстві його не підозрювали. Після оформлення договору дарування ні відповідач, ні його зять, з позивачами не розрахувались. Позивачі вважають, що, по-перше, даний договір укладений з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки порушує майнові права неповнолітнього сина позивачів [PERSON], що проживав та був зареєстрований у даній квартирі. Договір дарування був складений і оформлений без дозволу органу опіки та піклування. Позивачі, підписуючи договір дарування були впевнені, що отримають від [PERSON] гроші за квартиру та придбають житло для свого сина. У зв'язку з шахрайськими діями [PERSON] син позивачів позбавлений будь-якого житла. По-друге, користуючись збігом тяжких обставин, що мали місце в подружньому житті позивачів, [PERSON] змусив позивачку виписатись з квартири та виписати сина і звільнити житло. По-третє, з [PERSON] позивачі до моменту підписання договору дарування знайомі не були, і ніяких матеріальних зобов'язань ні перед відповідачем, ні перед його зятем [PERSON] не мали. А після оформлення договору дарування жодних коштів не отримували. Ухвалою суду від 15.04.2009 року до участі у справі в якості співвідповідача було залучено [PERSON], а ухвалою суду від 27.07.2009 року - в якості третьої особи - [PERSON] 25.03.2010 року позивачі доповнили та уточнили свої позовні вимоги : просили визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 23.10.2003 року між [PERSON] та [PERSON] Витребувати квартиру [ADDRESS] у добросовісного набувача [PERSON], та вернути позивачу вказану квартиру. В судовому засіданні позивачі [PERSON] , [PERSON] та їх представники [PERSON], [PERSON] підтримували заявлені позовні вимоги, і неодноразово уточнювали 'ставини, якими обгрунтовують позовні вимоги. В даному судовому засіданні представник позивачки [PERSON] зазначив, що вказаний договір дарування був укладений [PERSON] з метою приховання свого нерухомого майна від осіб, яким він повинен був кошти. Дійсного наміру дарувати квартиру у [PERSON] не було, договір був укладений сторонами «про людське око», це була мнима угода, без наміру створення юридичних наслідків. Представник позивачів [PERSON] посилався на те, що договір дарування був укладений під впливом тяжких обставин, обману та зловживання довірою з боку третьої особи [PERSON], який інсценував перед [PERSON] погрози з боку третіх осіб, які могли забрати його квартиру за борги, тому [PERSON] вимушений був погодитись на вказану угоду. Крім того, договором порушено законні права та інтереси неповнолітнього [PERSON], 1993 р.н., оскільки спірна квартира була придбана за кошти від продажу квартири, у приватизації якої брав участь [PERSON] ; не було отримано дозволу органу опіки та піклування на відчуження квартири, в якій проживав малолітній. В дане судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, його інтереси представляв представник за нотаріально посвідченою довіреністю від 11.09.2008 року [PERSON] ( а.с. 32) Будучи присутнім в попередньому судовому засіданні 27.07.2009 року [PERSON] свої позовні вимоги підтримав , а 16.09.2009 року через свого представника подав письмові пояснення наступного змісту. Квартира [ADDRESS] до документах належала позивачу, але придбана вона була за кошти, отримані з продажу квартири, приватизованої в рівних частках позивачем, його дружиною та сином. В 2002 році [PERSON] постраждав від шахрайських дій [PERSON], щодо якого порушена кримінальна справа . Суть справи полягає у тому, що в 2002 року позивач замовив цій особі придбати за кордоном для позивача та його знайомих автомобілі імпортного виробництва, для чого передав йому власні кошти та кошти, отримані в інших людей, які замовили автомобілі. [PERSON] замовлених автомобілів не передав , гроші не повернув до цього часу. Серед замовників автомобілів була [PERSON], з дочкою якої старший син позивача [PERSON] підтримував дружні стосунки, а згодом вони одружились. В серпні 2003 року до позивача звернувся його син та повідомив, що невідомі особи погрожують йому, позивачу та його сім'ї і вимагають повернути [PERSON] гроші на автомобіль. Син позивача звернувся до їх спільного знайомого [PERSON], який в свою чергу, мав добрі стосунки з [PERSON], та запропонував свою допомогу в залагодженні конфлікту . На деякий час погрози припинились, але в подальшому [PERSON] став запевняти позивача, що існує певна загроза від [PERSON], яка будь-яким чином буде намагатись повернути гроші шляхом направлення бандитів до позивача. З серпня 2003 року і до підписання договору дарування квартири [PERSON] кожного дня супроводжував [PERSON] на випадок захисту від бандитів та повідомив позивачу , що [PERSON] через бандитів збирається відібрати в позивача квартиру і запропонував подарувати квартиру його тестю [PERSON], а [PERSON] сказити, ніби позивач був винен [PERSON] гроші і таким чином розрахувався. Згодом [PERSON] сказав позивачу написати для правдивості розписку на його ім'я, яку він мав передати [PERSON] та її бандитам. Через 2-3 тижні після оформлення договору дарування , коли позивач перебував на кордоні з Польщею, його затримали працівники Любомльського PB УМВС України у Волинській області та передали до Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві, причиною затримання була заява [PERSON] Поки позивач перебував під арештом, [PERSON] повідомив дружину позивача, що вона має звільнити квартиру тому, що квартира продана. Звільнившись з-під арешту, позивач зустрічався з [PERSON] з метою отримання грошей за квартиру, яку він продав, але той пояснив, що гроші він віддав бандитам [PERSON], щоб вони не вбили позивача та його сім'ю. В подальшому позивач від свого сина [PERSON] дізнався, що [PERSON] інсценував погрози від імені [PERSON], а вона сама не мала до цього жодного відношення. Тому в 2006 році він звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовною заявою про визнання договору дарування квартири недійсним, але на початку 2007 року він був затриманий та знаходився під вартою до серпня 2007 року, тому позов було залишено без розгляду. Враховуючи, що [PERSON], зловживаючи довірою позивача, змусив підписати договір дарування квартири на раніше невідому особу, штучно створивши тяжкі обставини у житті позивача, в якого перед [PERSON] не було жодних матеріальних зобов'язань, позивач просить визнати недійсним договір дарування квартири. Позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі, надала пояснення, аналогічні вищевикладеним поясненням [PERSON] Вказала, що у позивачів не було боргових зобов'язань ні перед [PERSON], ні перед [PERSON] Тільки завдяки обману та зловживання довірою з боку останнього, позивачка погодилась на укладення цього договору. Діючи під впливом [PERSON], позивачка розуміла, що буде укладено договір дарування з метою приховати квартиру від [PERSON], якій її чоловік був винен велику суму грошей. В дійсності позивачі не мали наміру відчужувати квартиру, і хотіли в майбутньому переоформити майно назад , але виписались із квартири, щоб створити видимість виїзду. В подальшому їм стали погрожувати невідомі особи, тому вона з сином змушена була залишити квартиру. Представники відповідача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], уповноважені нотаріально посвідченою довіреністю від 25.02.2009 року ( а.с. 64) позовні вимоги не визнали та просили у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] зазначила, що [PERSON] та [PERSON] задовго до укладення договору дарування дружили сім'ями, запрошували один в одного на сімейні свята, в них були свої грошові взаємовідносини , тому якими мотивами керувався [PERSON], даруючи квартиру [PERSON] - батьку дружини [PERSON], їм невідомо. Після укладення договору 23.10.2003 року [PERSON] з сином [PERSON] в цей же день були присутні у них на сімейному святі , тому посилання позивачів на обман, зловживання довірою та тяжкі обставини є незрозумілими. Представник відповідача [PERSON] вказав на те, що позивачами порушено трирічний строк позовної давності, зважаючи на те, що спірний договір укладений в 2003 році, а звернулись вони до суду в 2008 році. Залишення позову [PERSON] в 2007 році без розгляду не є поважною причиною для його продовження. Оскільки позивачами не надано доказів неправомірних дій [PERSON], то відсутні підстави, передбачені ст. 57 ЦК України ( 1963 року) для визнання договору недійсним. Відповідач [PERSON] також просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що він є добросовісним набувачем цієї квартири. Оголошення щодо продажу квартири він знайшов у газеті «Авізо», придбав квартиру на законних підставах, за ринковою ціною, вказавши у договорі її повну вартість. Тому в силу ст. 388 ЦК України, вказане нерухоме майно не може бути витребуване в нього як добросовісного набувача. Третя особа [PERSON] в дане судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В судовому засіданні 03.11.2009 року він вказав, що вважає позовні вимоги безпідставними , оскільки будь-яких незаконних дій щодо сім'ї [PERSON] він не здійснював, нікого не обманював. Протягом 2-х років до укладення договору дарування він був знайомий з [PERSON], вони дружили сім'ями. Обставин, які передували укладенню даного договору, він не пам'ятає. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондратенко О.В. надіслала письмові пояснення на позовну заяву, просила розглянути справу в її відсутності. В поясненнях зазначила, що позов [PERSON] та [PERSON] вважає безпідставним, оскільки при укладенні договору вона особисто роз'яснювала зміст договору дарування, наслідки його укладення , і на запитання нотаріуса сторони підтвердили, що зміст договору їм зрозуміло , що договір не носить характер мнимої та удаваної угоди і відповідає дійсним намірам сторін, під цим договором сторони не уявляють ніякий інший договір і сторони діють добровільно ( а.с. 52-53). Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Дарницького району м. Києва в судове засідання не з'явився, надав пояснення по справі, в яких просив розглянути справу без його участі, при цьому особливо врахувати права малолітньої [PERSON], 2008 р.н., дочки відповідача [PERSON], який є добросовісним набувачем спірної квартири. Крім того, вказав, що оскільки на день посвідчення договору не діяв Закон України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», то нотаріус і не повинен був вимагати дозволу органу опіки та піклування на відчуження квартири. Вислухавши сторони, їх представників, свідка, вивчивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивачі по справі [PERSON] , [INFO], та [PERSON], [INFO], перебувають у зареєстрованому шлюбі з 16.11.1992 року ( копія свідоцтва про шлюб - а.с. 5). Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] ( копія свідоцтва про народження - а.с.6). Спірною є квартира [ADDRESS], що була придбана на ім'я [PERSON] в період шлюбу за договором купівлі-продажу квартири від 16.03.2001 року, посвідченим державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори за реєстровим № 11-801, зареєстрованим в Київському міському БТІ 19.03.2001 року за реєстровим № 109/30686 ( а.с.55). Вказана квартира складається з двох жилих кімнат, житловою площею 30,1 кв.м., загальною площею квартири з урахуванням балкону 54 кв.м. Спірним договором є договір дарування квартири [ADDRESS], за яким 23.10.2003 року позивач [PERSON] подарував, а відповідач [PERSON] прийняв у дар вказану квартиру. Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратенко О.В., зареєстрований в реєстрі за № 8847 ( а.с. 8, 54). Договір був зареєстрований у Київському міському БТІ 27.10.2003 року за № 109/30686. З копій документів, що надавались нотаріусу при укладенні вказаного договору вбачається , що 07.10.2003 року Київським міським БТІ на замовлення [PERSON] йому була видана довідка-характеристика для відчуження нерухомого майна (а.с. 56). 1) року позивачка [PERSON] подала приватному нотаріусу Кондратенко О.В. заяву про те, що вона не заперечує проти відчуження її чоловіком [PERSON] квартири, яка розташована за адресою [ADDRESS], яка є спільно нажитим майном (а.с. 57). З вищевказаних документів, копії договору та пояснень нотаріуса вбачається, що сторони договору [PERSON] та [PERSON] були особисто присутніми при його укладенні, особисто підписували договір . В п. 7 договору сторони зазначили, що договір не носить характер мнимої та удаваної угоди. Згідно з довідкою ЖБК «Шовковик-12», позивачі та їх неповнолітній син були зняті з реєстраційного обліку з вказаної квартири : [PERSON] з сином [PERSON] - 02.10.2003 року, [PERSON] - 30.10.2003 року ( а.с. 110), що також підтверджується відмітками в паспортах позивачів (а.с. 7-9). Як вбачається з копій документів, що подавались нотаріусу Кондратенко О.В. [PERSON] при подальшому відчуженні квартири, які знаходяться в матеріалах цивільної справи № 2-734/07 , на звернення [PERSON] до Київського міського БТІ 05.11.2003 року йому була видана довідка-характеристика для відчуження квартири [ADDRESS] (а.с. 92, справа № 2-734/07). 1) року спірна квартира була продана [PERSON] [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Кондратенко О.В. 15.11.2003 року ( реєстровий № 8993 ) , зареєстрованим в Київському міському БТІ 25.11.2003 року №109-30686 (а.с. 123). Продаж було здійснено за 175500 грн. Як пояснив в судовому засіданні відповідач [PERSON], перед купівлею квартири він оглядав її, на той час в квартирі ніхто не проживав, квартира пустувала. Отже , на даний період часу власником спірної квартири є відповідач [PERSON], що також підтверджується листом Київського міського БТІ від 05.03.2009 року ( а.с. 66). В квартирі з 04.03.2004 року зареєстрований власник [PERSON] та з 28.08.2009 року - його дочка [PERSON], [INFO] ( а.с. 124-126). Як вбачається з вироку Дарницького районного суду м. Києва від 23.06.2008 року [PERSON] був засуджений за ч. 4 ст. 190 КК України ( шахрайство), а саме за те, що він своїми умисними діями в 2002 році скоїв заволодіння чужим майном кількох громадян шляхом обману та зловживання довірою, вчинене повторно, в особливо великих розмірах. [PERSON] було призначено покарання у вигляді п'яти років позбавлення волі, на підставі ст. "5 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим терміном на три роки. З матеріалів вказаної кримінальної справи вбачається, що [PERSON] перебував під зартою з 24.01.2007 року по 27.07.2007 року, коли був звільнений з-під варти в залі суду у зв'язку зі зміною запобіжного заходу на підписку про невиїзд. Заявляючи позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним , позивачі на підтвердження вищевикладених обставин посилались на наступні докази : пояснення свідка [PERSON], постанову про визнання [PERSON] потерпілим по кримінальній справі , порушеній за ч. 4 ст. 190 КК України щодо [PERSON], скарги [PERSON] до правоохоронних органів, відповіді органів прокуратури , розпорядження про приватизацію квартири [ADDRESS]. Оцінюючи допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими та безпідставними, і в їх задоволенні необхідно відмовити, виходячи з наступного. Оскільки договір дарування був укладений 23.10.2003 року, виниклі правовідносини регулюються діючим на той час Цивільним кодексом України від 1963 року. Відповідно до ст. 243 ЦК України ( 1963 р.) , за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає безоплатно другій стороні (обдарованому) майно у власність. Отже, договір дарування спрямований на безповоротне припинення права власності у дарувальника і виникнення права власності у обдарованої особи. Оскільки договір дарування є безоплатним, то дарувальник не має права вимагати від обдарованої особи зустрічних дій майнового характеру. Тому посилання позивача на те, що він не мав будь-яких майнових зобов'язань ні перед [PERSON], ні перед [PERSON] правового значення для вирішення даного спору не мають. Здійснення безоплатного відчуження майна за договором дарування зумовлюється особистими інтересами дарувальника, тому мотиви , з яких дарувальник дарує майно, також не мають значення для юридичної сторони питання. У зв'язку з цим суд не приймає до уваги посилання позивачів на те, що у [PERSON] не могло бути мотивів, з яких він подарував квартиру тестю [PERSON] - [PERSON], якого до укладення договору дарування особисто не знав. При цьому вказані посилання спростовуються наданими представниками відповідача [PERSON] та оглянутими в судовому засіданні відеозаписами з сімейних свят сім'ї [PERSON], на яких були присутніми позивачі та їх неповнолітній син. Крім того, свідок [PERSON] підтвердив в судовому засіданні, що відносини між сім'ями [PERSON] та [PERSON] були дружніми. Протягом розгляду справи позивачі надавали взаємовиключні пояснення щодо підстав позову, оскільки одні обставини, на які вони посилались, виключають інші, та є прямо протилежними їм. Зокрема, в позовній заяві позивачі посилаються на те, що вони мали намір відчужити квартиру [PERSON], але з метою уникнення витрат на оформлення договору купівлі- продажу було укладено договір дарування. Однак, в судовому засіданні позивачі не посилались на вказані обставини , як на підставу для задоволення своїх вимог, взагалі не надавали доказів тих обставин , що вказаний договір дарування є удаваною угодою, і що в дійсності укладався договір купівлі-продажу. Крім того , твердження позивачів у позовній заяві про намір отримати кошти за спірну квартиру, суперечать поясненням позивача про те, що договір дарування він уклав з метою приховати квартиру від звернення стягнення на неї за свої борги. Зазначені пояснення в свою чергу суперечать поясненням [PERSON] , що викладені у скаргах до правоохоронних органів ( а.с. 128-129, 132-134, 136-140) , направлених протягом 2006-2007 років , де він вказує на те, що його шахрайським шляхом ошукав громадянин [PERSON], який нібито для повернення коштів особі, якій [PERSON] винен певну суму грошей, змусив позивача подарувати йому свою квартиру, яку [PERSON] оформив на свого тестя [PERSON] Натомість [PERSON] мав віддати гроші , які винен [PERSON] іншій особі . Подарувавши свою квартиру [PERSON] позивач вважав , що таким чином розрахувався з людьми , яким винен кошти. Судом встановлено , що вказаний договір відповідав вільному волевиявленню сторін, доказів наявності в діях [PERSON] обману з приводу предмета договору - позивачами не надано. При укладенні договору дарування нотаріусом було роз'яснено сторонам про суть та наслідки договору. З письмових пояснень нотаріуса Кондратенко О.В., що були надані як під час розгляду справи № 2-734/ 07, так і по даній справі, вбачається, що поведінка сторін при укладенні договору була спокійна і виважена , відповіді на запитання нотаріуса чіткі і зрозумілі, ніякого тиску в кабінеті нотаріуса під час оформлення та підписання договору дарування ні з боку третіх осіб, ні з боку [PERSON] до [PERSON] не було ( а.с. 39 , справа № 2-734/07) Відповідно до ст. 57 ЦК України ( 1963 р.), угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого . Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28.04.1978 року, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, «при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст.57 ЦК суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається. Збігом тяжких обставин слід вважати такий майновий або особистий стан громадянина чи його близьких (крайня нужденність, хвороба і т.ін.), які примусили укласти угоду на вкрай невигідних для нього умовах.» З викладеного слідує, що за змістом ст. 57 ЦК , обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості та наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими та бажаними для однієї із сторін. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Отже, посилання позивача, що обман при укладенні договору дарування відбувався з боку третьої особи [PERSON], який переконав позивача, що таким чином останній зможе приховати своє майно від осіб , яким позивач винен значні суми коштів, ( за іншою версією позивача - що [PERSON] , отримавши квартиру, мав розрахуватись за борги [PERSON] з іншою особою ) не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки спірні правовідносини виникли між [PERSON] , як дарувальником та [PERSON], як обдарованим. Покази свідка [PERSON] про наявність боргів у його батька перед людьми, які надали йому валютні кошти для купівлі за кордоном автомобілів, і у зв'язку з цим - наявність грошових взаємовідносин між батьком та [PERSON] , щодо погроз з боку людей, яким позивач був винен гроші - суд не приймає до уваги , оскільки [PERSON] не був свідком укладення угоди між [PERSON] та [PERSON] Крім того, він є заінтересованою по справі особою - сином позивача. Посилання позивача на те, що договір дарування відбувся внаслідок зловживання довірою [PERSON], також є необгрунтованими, оскільки цивільним законодавством взагалі не передбачено такої підстави для визнання угоди недійсною. Заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою є кримінально караним діянням ( шахрайством), однак доказів такого щодо третьої особи [PERSON] в судовому засіданні не надано. З повідомлення Прокуратури м. Києва від 13.05.2008 року на звернення [PERSON] щодо протиправних дій [PERSON], вбачається , що постановою Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві від 17.12.2007 року в порушенні кримінальної справи відмовлено ( а.с.146). Постанова СВ УМВС України у Волинській області про визнання [PERSON] потерпілим по кримінальній справі від 14.09.2007 року , постанова про порушення кримінальної справи та притягнення як обвинуваченого від 25.11.2008 року по справі № 30- 042-07 ( а.с. 118-121, 128-140) , а також скарги та заяви [PERSON] до правоохоронних органів за 2006-2007 роки - не підтверджують обставин , викладених у позовній заяві, тому не беруться судом до уваги як належні та допустимі докази. Угода, укладена фізичною особою на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин характеризується наступними ознаками : перебування сторони договору в тяжких обставинах, вкрай невигідні умови угоди; вчинення особою угоди добровільно; усвідомлення особою, що вона вчиняє правочин на вкрай невигідних для себе умовах ( немає помилки або обману), але вимушена зробити це під впливом тяжких обставин. Виходячи зі змісту договору дарування, який є безоплатним, одностороннім, адже до виникнення цивільних прав і обов'язків призвело волевиявлення лише одного суб'єкта - [PERSON], то умови договору дарування не можуть бути для дарувальника вигідними чи невигідними , оскільки він добровільно припиняє своє право власності на користь обдарованого , і не має отримувати для себе будь-яких майнових благ . Посилання позивачки на те, що під тяжкими обставинами вона розуміє погрози , інсценовані [PERSON] від імені людей, яким [PERSON] винен гроші, суд не приймає до уваги, оскільки вони належними доказами не підтверджені. Відповідно до ст. 58 ЦК України ( 1963 р.), недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). При укладенні такої угоди сторони ніяких дій по здійсненню мнимої угоди не вчиняють. Отже, мнима угода укладається за згодою обох сторін, з метою недопущення цією угодою правових наслідків, а наміру однієї сторони для укладення мнимої угоди недостатньо. Проте, як встановлено судом , [PERSON] не вважав дану угоду мнимою, а вважав себе дійсним власником квартири, зареєструвавши договір дарування в Київському міському БТІ та продавши квартиру відповідачу [PERSON], тобто розпорядився нею на власний розсуд. Як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу, вказані дії відповідач [PERSON] також вчиняв особисто ( а.с. 123). Крім того, про реальний намір здійснити відчуження квартири свідчать дії позивачів : позивачка завчасно подала до нотаріуса заяву про надання згоди на відчуження квартири , завчасно виписалась з сином та виїхала з квартири, а позивач - після укладення договору дарування - 30.10.2003 року. Відповідно до ст. 48 ЦК України , недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Посилання позивачів на те, що їх син [PERSON] також був власником квартири, оскільки вона придбавалась за кошти, отримані від продажу квартири [ADDRESS] , у приватизації якої [PERSON] брав участь , є необгрунтованими та безпідставними, оскільки договір купівлі-продажу спірної квартири від 16.03.2001 року ніким не оспорювався та недійсним в частині покупців не визнавався. На час укладення договору дарування була чинною ст. 77 КпШС України, відповідно до якої, за життя батьків діти не мають права на їх майно, так само як і батьки не мають права на майно дітей. Таким чином, майнові права неповнолітнього [PERSON] даним договором порушені не були. Закон України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», статтею 12 якого передбачено, що для здійснення правочинів щодо нерухомого майна право власності на яке або право користування мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування, на момент укладення [PERSON] договору дарування - 23.10.2003 року - не діяв, оскільки набув чинності з 01.01.2006 року. Тому посилання позивачів на відсутність згоди органу опіки та піклування на відчуження квартири також є безпідставними. Відповідно до ст. 60 ЦПК України , кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що позивачі на підтвердження своїх вимог не надали суду належних та допустимих доказів, і обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх позовних вимог, не знайшли підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі. Заява представників відповідача [PERSON] про відмову у позові в зв'язку з пропуском трирічного строку позовної давності є обґрунтованою, оскільки позивачі дійсно без поважних на те причин пропустили строк позовної давності. Однак , в даному випадку суд не може покласти в основу рішення вказану обставину , оскільки позов не доведено позивачами, що є самостійною підставою для відмови у позові. На підставі викладеного , ст. ст. 48, 57, 58 , 59, 71, 80 , 243 ЦК України ( 1963 р.), ст. З, 16, 256-257, 265, 267, 388 ЦК України , п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України ,

Outcome: dismissed