Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що згідно свідоцтву про право власності на житловий будинок, виданому виконавчим комітетом Бердянської міської ради Запорізької області від 25.03.1998р., зареєстрованому в Бердянському комунальному підприємстві по технічній інвентаризації 09.06.2008р., він є власником домоволодіння № 39б по вул. Баха в м. Бердянськ Запорізької області (а.с.6, 7). Згідно Державному акту на право приватної власності на землю серії І-ЗП № 019910, зареєстрованому в книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 1745 від 29.07.1998р., позивач також є власником земельної ділянки площею 0,0829 га, виділеної для обслуговування житлового будинку. Вказана зе\-мельна ділянка розташована за тією ж адресою (а.с.8). Крім того, на підставі договору оренди земельної ділянки, укладеного ним і Бердянською міською радою 01.02.2007р., йому надана в оренду земляна ділянка площею 0,0117 га для ведення городництва строком до 01.12.2011р. Вказана земельна ділянка також розташована за адресою: м. Бердянськ, вул. Баха, 39б (а.с.9). Для поліпшення своїх житлових і побутових умов на території домоволодіння позивачем було споруджено самовільне будівництво. Згідно даним технічного паспорта на житловий будинок № 39б по вул. Баха в м. Бердянськ (а.с.11-14), по стану на 22.12.2009р. самочинним будівництвом є: *господарська споруда, яка на плані земельної ділянки позначена літерою «В»; *навіс, під літерою «Г». Таким чином, внаслідок наявності самовільного будівництва, позивач, як факти\-чний власник вказаних забудов, не має можливості узаконить своє право власності на дані будівлі шляхом реєстрації цього права в уповноважених органах. Згідно ст. 376 ЦК України право власності на самовільно побудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самовільне будівництво за умови виділення земельної ділянки у встановленому порядку особі під вже побудоване нерухоме майно. Виходячи з умов даної статті ЦК, для визнання права власності на самовільно побудоване нерухоме майно, необхідна наявність земельної ділянки для такого будівництва, яка виділена у встановленому законом порядку. Як зазначалось раніше, згідно Державному акту на право приватної власності на землю серії І-ЗП № 019910, зареєстрованому в книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 1745 від 29.07.1998р., позивач є власником земель\-ного ділянки площею 0,0829 га, яка виділена для обслуговування житлового будинку за адресою: м. Бердянськ, вул. Баха, 39б. Згідно технічному висновку № 202/07/08 від 14.07.2008р. про можливість оформлення самовільно збудованих будов, складеному КП „Архітектурно-планувальне бюро» Бердянської міської ради, є можливість оформлення вказаного самовільного будівництва (15, 16). Позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (Категорія 2), і в порядку п.18 ст. 4 Декрету КМУ «Про державне мито» № 7-93 від 21.01.1993 року, при подачі даного позову звільнений від сплати судового збору (а.с.18). Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно п. 4 ст. 373 ЦК України власник земельної ділянки має право користуватися ним на свій розсуд відповідно до його цільового призначення. Відповідно до вимог ч.3 ст. 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Згідно до ч.5 ст. 376 ЦК України, за заявою власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, самочинно побудоване ним, якщо це не порушує права третіх осіб. В судове засідання позивач, представник відповідача та треті особи не з'явилися, надіслали письмові заяви, в яких просили розглянути справу у їх відсутність. Позивач та його представники позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, відповідач та треті особи по справі проти позову не заперечували. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню і відповідно до ст.130 ЦПК України суд має підстави ухвалити рішення у порядку ст. 174 названого Кодексу, оскільки вимоги позивача визнаються відповідачем та третіми особами, підтверджуються наданими письмовими доказами та визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved