Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-24 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з позовом до закритого акціонерного товариства "Транснаціональна фінансова-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" ( у звязку з реорганізацією Публічне акціонерне товариство, надалі ПАТ "Укртатнафта", товариство, відповідач ) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Позивач вказував, що працював у відповідача з 02 жовтня 2003 року і був звільнений 05 січня 2009 року у звязку із скороченням штату працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України відповідно до наказу за № 4/01 за підписом виконуючого обовязки голови правління товариства [PERSON] Просив визнати: неправомірними дії адміністрації відповідача щодо його звільнення, незаконним та скасувати наказ про його звільнення, зобовязати відповідача поновити його на роботі на посаді старшого інспектора інформаційно-аналітичної служби безпеки АТ «Укртатнафта», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу на суму 3954, 72 грн., моральну шкоду у розмірі 43 000 грн., незаконною відмову адміністрації відповідача щодо надання додаткової відпустки як особі, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та в цій частині такі дії відповідача неправомірними, а також визнати таким, що перебував у додатковій відпустці з 01 по 16 січня 2009 року. Вважав, що адміністрація відповідача допустила порушення законодавства України щодо його звільнення з роботи, бо він мав переважне право на залишення на роботі, його було звільнено в період, коли було відкрито листок непрацездатності у звязку з хворобою його дитини. Крім того, керівництво відповідача не мало права проводити скорочення штату і вносити зміни в структуру управління та штатний розклад управління безпеки без попередньої згоди спостережної ради товариства. Посилався також і на порушення порядку ознайомлення з наказом № 645 від 07 липня 2008 року, який не було доведено до його відома, на відсутність згоди профспілкової організації, на недотримання порядку звільнення щодо пропозиції іншої роботи на підприємстві, а також не враховано було його статус, як особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, що він є інвалідом війни і має 2 групу інвалідності. Вказував, що йому була заподіяна моральна шкода, яка виразилася у порушенні його прав, приниженні честі і гідності, наявності душевних та фізичних страждань (т. 1 а.с. а.с. 2-4). У серпні 2009 року уточнив позовні вимоги в частині розміру середнього заробітку збільшивши його до 31466, 70 грн. та моральної шкоди збільшивши її до 52\~000 грн., а також доповнив позов вимогою про стягнення винагороди по результатам праці за 2008 рік на підприємстві на суму 4222, 80 грн. ( т. 1 а.с. 189). У листопаді 2009 року додатково просив визнати нечинним наказ відповідача № 645 від 07 липня 2008 року та визнати незаконними дії відповідача в частині введення в дію і реалізації положень цього наказу. Збільшив розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу до 42\~429, 09 грн. та уточнив розмір винагороди по результатам праці, зменшивши його з 4222, 80 грн. до 3639, 85 грн. (т. 2 а.с. 177). У травні 2010 року позивач подав заяву про збільшення розміру та уточнення позовних вимог. Просив визнати незаконним и дії відповідача щодо його звільнення, скасувати наказ про звільнення та поновити його на посаді старшого інспектора інформаційно-аналітичної служби управління безпеки товариства або на аналогічній посаді в такому структурному підрозділі. Визнати не правочинними дії відповідача по скороченню штату і внесення змін в структуру управління і штатний розклад управління безпеки АТ «Укртатнафта» та нечинним наказ № 645 від 07 липня 2008 року. Стягнути на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу 70597, 86 грн., винагороду по результатам роботи за 2008 рік 3639,85 грн., моральну шкоду в розмірі 52\~000 грн. Також, просив визнати незаконними дії відповідача щодо відмови у наданні йому додаткової відпустки, як особі, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (т. 3 а.с. 17). У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, просив задовольнити, посилаючись на обставини і підстави, викладені у позовних заявах. Не заперечував та підтвердив, що наказ № 645 від 07 липня 2008 року видавався відповідачем, але йому не доводився. Також підтвердив, що йому пропонувалися вакантні посади, але він відмовився, оскільки вони не відповідали його досвіду та фаху, стану здоровя, оскільки він є інвалідом 2 групи і йому протипоказано працювати в нічний час. Крім того, не заперечував, що наказ про надання йому додаткової відпустки не видавався і з відповідною заявою він звертався під час перебування на лікуванні, що стало однією із причин відмови у надані такої відпустки. З новою письмовою заявою про надання додаткової відпустки він не звертався. Представник відповідача ПАТ "Укртатнафта" [PERSON] та представник третьої особи [PERSON] [PERSON] з позовом не погодилися, просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на відсутність порушень трудового законодавства України щодо звільнення позивача з роботи. Третя особа [PERSON] у судове засідання не прибув, повідомлявся належним чином, у тому числі через свого представника та направленням судового виклику за місцем роботи. Суд, вислухавши пояснення позивача, представників відповідача та третьої особи, вивчивши матеріали справи, оцінюючи зібрані та надані докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Судом достовірно встановлено, що позивача [PERSON] було прийнято на роботу з 02 жовтня 2003 року на посаду інспектора інформаційно-аналітичної служби управління безпеки ЗАТ «Укртатнафта», згідно наказу № 225 від 01 жовтня 2003 року (т. 1 а.с. 207). Наказом відповідача від 10 серпня 2005 року за № 444 позивача було переведено з 05 вересня 2005 року на посаду старшого інспектора цієї служби управління безпеки ЗАТ «Укртатнафта» ( т. 1 а.с. 208). 04 липня 2008 року на засіданні правління відповідача було прийнято рішення щодо надання згоди про внесення змін в організаційну структуру управління безпеки товариства з наступним затвердженням змін на черговому засіданні наглядової ради товариства та затвердження змін у штатному розкладі управління безпеки, що підтверджується витягом з протоколу засідання правління № 144 (т. 1 а.с. 49). Дане рішення правління є чинним, не було визнано у судовому чи позасудовому порядку нечинним та / або недійсним як у повному обсязі, так і у певній частині. На виконання даного рішення правління було видано наказ від 07 липня 2008 року за № 645 за підписом третьої особи [PERSON], який виконував обов'язки голови правління, що підтверджується наказом № 4/1061 від 03 липня 2008 року (т.1 а.с. 282), про скорочення штату та внесення змін в структуру управління і штатний розклад управління безпеки (т. 1 а.с. а.с. 280-281). Відповідно до цього наказу № 645 від 07 липня 2008 року фактично здійснювалися зміни організації праці товариства і скорочення чисельності працівників, зокрема в секторі внутрішньої безпеки управління безпеки товариства, штат якого був скорочений з 14 до 8 осіб. Даний наказ був виданий у відповідності до вимог статуту товариства, наказу правління від 04 липня 2008 року та в межах компетенції голови правління і такий наказ не було також визнано незаконним чи недійсним як у судовому, так і у позасудовому порядку. Так, згідно п.9.2.9 статуту товариства затвердження організаційно-штатного розкладу підприємства віднесено до компетенції правління товариства в рамках затвердженої спостережною радою організаційної структури управління відповідача, а відповідно п.9.2.2 статуту до повноважень правління віднесено створення структурних підрозділів ( відділів, управлінь ) в рамках затвердженої спостережною радою організаційної структури управління товариства. Зміни в організаційній структурі управління безпеки відповідача не були повязані з ліквідацією структурних підрозділів цього управління товариства, яке складалося із загону воєнізованої охорони, бюро перепусток, інформаційно-аналітичної служби та служби економічної безпеки та, які фактично і юридично залишилися, оскільки зміни стосувалися скорочення чисельності працівників та централізації діяльності управління в цілому. Відповідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській, кримінальній чи адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ у яких беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлені ці обставини. Згідно рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30 липня 2009 року за № 2-45/2009 за позовом [PERSON] до ЗАТ «Укртатнафта» про поновлення на роботі, залишеного в силі ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 12 жовтня 2009 року, наведені обставини щодо порядку прийняття, законності наказу № 645 від 07 липня 2008 року повторному доказуванню не підлягають, а тому твердження позивача щодо такого є безпідставними (т. 2 а.с. а.с. 183-194). Також, з витягу з протоколу засідання правління товариства від 03 лютого 2009 року постає, що було прийнято рішення не виносити на затвердження спостережної ради зміни в штатних розкладах його структурних підрозділів ( т.2 а.с. 195). Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.\~Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Позивача було попереджено про майбутнє скорочення чисельності працівників та зміни структури управління безпеки товариства під розпис (т. 1 а.с. а.с. 50-51), що підтверджується показаннями свідка [PERSON] Крім того, свідок [PERSON] пояснив у судовому засіданні, що наказ № 645 від 07 липня 2008 року позивачеві неодноразово доводився, мали місце неодноразові бесіди з позивачем щодо продовження його роботи на підприємстві. Такі показання свідка позивач не заперечував. 12 вересня 2008 року [PERSON] у присутності [PERSON] та [PERSON] було запропоновано вакантна посада старшого інспектора сектору внутрішньої безпеки оперативного відділу управління безпеки товариства, але позивач відмовився від такої посади та відмовився підписувати акт, який засвідчив про його відмову (т. 1 а.с. 52). 26 вересня 2008 року позивачу було направлено листа управлінням кадрів відповідача з пропозиціями вакантних посад у товаристві на виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України (т. 1 а.с. 53), який він отримав 02 жовтня 2008 року, що підтверджується розпискою про вручення цього поштового відправлення ( т. 1 а.с. 54). З пояснень позивача, представників відповідача і третьої особи, актів від 12 вересня 2008 року та від 02 жовтня 2008 року постає, що позивач відмовився на переведення його на запропоновані вакантні посади (т. 1 а.с. а.с. 52, 55). Зокрема, позивач пояснив, що запропоновані йому вакантні посади його не влаштували у зв'язку з відсутністю кваліфікації, низькою оплатою праці, не відповідали стану його здоровя, оскільки він є інвалідом 2 групи і згідно рекомендації МСЕК йому заборонялося працювати в нічний час. Однак, твердження позивача про заборону працювати в нічний час спростовується висновком про умови та характер праці згідно витягу із акту огляду Полтавської обласної МСЕК № 1 від 24 січня 2006 року, де не вказано про протипоказання роботи у нічний час (т. 3 а.с. 93). Адміністрація відповідача внесла подання до профспілкової організації товариства на одержання згоди на звільнення позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Засідання президії профспілкового комітету відповідача відбулося 02 жовтня 2008 року, куди було запрошено представників адміністрації підприємства та позивача. Як постає з протоколу засідання № 11 від 02 жовтня 2008 року (т. 2 а.с. а.с. 156-157) за клопотанням позивача розгляд подання було перенесено на 07 жовтня 2008 року, оскільки позивач зазначив, що одержав листа адміністрації про наявність вакантних посад, але з ним не ознайомився. Крім того, з цього протоколу постає, що позивач був ознайомлений з наказом № 645 від 07 липня 2008 року 01 вересня 2008 року, 12 вересня 2008 року відмовився від посади старшого інспектора і про те, що було направлено листа 25 вересня 2008 року з пропозиціями інших вакантних посад. Такі обставини позивач на засідання президії профспілкового комітету не оспорював і окремо не вказував щодо відсутності таких дій адміністрації відповідача, що не заперечувалося позивачем і у судовому засіданні. 07 жовтня 2008 року президія профспілкового комітету відповідача надала згоду на звільнення позивача за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 2 а.с. а.с. 154-155). З 17 листопада 2008 року по 10 січня 2009 року позивач з перервами на вихідні дні перебував на лікуванні у лікувально-медичних закладах м. Кременчука, що підтверджується листками непрацездатності ( т. 1 а.с. а.с. 184-187, т. 2 а.с. 203). 22 грудня 2008 року адміністрація відповідача внесла повторно подання на одержання згоди про звільнення позивача за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 2 а.с. 153). 24 грудня 2008 року президія профспілкової організації прийняла рішення про надання повторної згоди на звільнення позивача за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України ( т. 3 а.с. а.с. 84-85), про що профспілковий комітет повідомив адміністрацію товариства листом від 25 грудня 2008 року ( т. 2 а.с. 159). 23 грудня 2008 року позивач під час перебування на лікування подав заяву про надання йому додаткової відпустки, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. (т. 1 а.с. 56). Адміністрація відповідача наказ про надання такої відпустки відповідачеві не видавала і листом від 25 грудня 2008 року відмовила позивачеві у звязку з тим, що позивач перебував на лікуванні, що посада, на якій працював позивач, скорочена і, що до графіку відпусток на 2009 рік позивача не було включено (т. 1 а.с. 57, т. 2 а.с. 160). На виконання наказу № 645 від 07 липня 2008 року, наказом № 4/01 від 05 січня 2009 року позивача було звільнено з 05 січня 2009 року, згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з скороченням штату працівників (т. 1 а.с. 67). Однак, звільнення позивача було проведено у період, коли позивачеві було відкрито листок непрацездатності у звязку з хворобою його неповнолітньої дитини. Як постає з листка непрацездатності, позивач був звільнений від роботи з 03 січня 2009 року по 10 січня 2009 року ( т. 2 а.с. 203). Відповідач та третя особа, їх представники не надали належних і допустимих доказів щодо того, що звільнення було проведено під час перебування позивача при виконанні трудових обовязків та щодо того, що листок непрацездатності було видано позивачеві на незаконних підставах. Як постає з пояснень представників відповідача, третьої особи, довідок відповідача, станом на час розгляду справи, посада, з якої було звільнено відповідача відсутня. Згідно вимог ч.2 ст.49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Позивач зазначав, що пропрацював у відповідача більш тривалий час у порівнянні з тими працівниками, які залишилися працювати на таких же посадах, має на утриманні неповнолітню дитину, є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, інвалідом 2 групи. Таким чином, позивач наполягав на тому, що має переважне право бути залишеним на роботі. При вивченні питання про наявність у позивача переважного права на залишення на роботі, суд враховує те, що підстави, наведені у ч.2 ст.42 КЗпП України, беруться до уваги виключно в тому випадку, коли рівень кваліфікації і продуктивності праці таких працівників із іншими однаковий. Матеріали справи свідчать, що позивач не подав належних і допустимих доказів на підтвердження переважного права на залишення на роботі, про рівні умови продуктивності праці і кваліфікації з іншими працівниками. Судом у відповідача були витребувані відомості про стаж роботи, кваліфікаційний рівень та досвід роботи, сімейний стан інших працівників, що після скорочення чисельності працівників були залишені на роботі в управлінні безпеки, з яких не вбачається наявності у позивача перед іншими працівниками, що були залишені адміністрацією на роботі в управлінні безпеки, переваг в рівні кваліфікації та продуктивності праці ( т. 1 а.с.а.с.121-185, т.2 а.с.а.с.12-63). Таким чином, суд приходить до висновку про необґрунтованість тверджень позивача про однаковий рівень продуктивності та кваліфікації у порівнянні з іншими працівниками управління безпеки відповідача і, відповідно, про відсутність у позивача переважного права на залишення на роботі, передбаченого ч.2 ст.42 КЗпП України та ч.2 ст.49-2 КЗпП України. Відповідно ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках,коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобовязаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Тому, наказ закритого акціонерного товариства « Транснаціональна фінансова-промислова нафтова компанія « Укртатнафта » за № 4/01 від 05 січня 2009 року про звільнення [PERSON] з посади старшого інспектора інформаційно-аналітичної служби управління безпеки АТ « Укртатнафта » з 05 січня 2009 року у звязку із скороченням штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України необхідно змінити в частині щодо дати звільнення: з 05 січня 2009 року на 12 січня 2009 року перший робочий день тижня, враховуючи наведені вище причини відсутності підстав для поновлення позивача на роботі та, що дата звільнення є складовою частиною формулювання причин звільнення працівника. Суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06 січня 2009 року по 12 січня 2009 року включно в розмірі 1511,32 грн. з розрахунку заробітної плати позивача за листопад та грудень 2008 року ((7012,48 грн. +6157,61 грн.): 61х 7), де 61 кількість календарних днів у вказаних місяцях, 7 кількість днів з 06 по 12 січня 2009 року, враховуючи, що при звільненні 05 січня 2009 року позивач отримав розрахунок, у тому числі за день звільнення. У відшкодування моральної шкоди відповідно ст.. 237-1 КЗпП України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 1000 грн., оскільки позивачеві була заподіяна моральна шкода, яка полягає у наявності психічних страждань у звязку з порушенням його трудових прав, звільненням у період часу звільнення від роботи на підставі висновків лікувально-медичного закладу. Позивачеві [PERSON] необхідно відмовити у задоволенні позову до відповідача в частині вимог про: визнання незаконними та неправочинними дій по виданню наказу № 645 від 07 липня 2008 року та його скасуванню, скасуванні наказу про звільнення, визнання незаконними дій, якими відмовлено у наданні додаткової відпустки, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на суму 69186,54 грн., винагороди по результатам праці на суму 3639,85 грн., моральної шкоди у розмірі 51000 грн., оскільки в цій частині позовні вимоги є недоведеними, безпідставно завищеними та надуманими. При цьому, суд враховує, що позивач не має права на одержання винагороди по результатам праці, оскільки 19 лютого 2009 року рішенням правління відповідача було внесено зміни до п. 2.2. Положення про виплату винагороди працівникам АТ «Укртатнафта» за результатами роботи за рік, а саме передбачалося, що така винагорода буде виплачуватися працівникам, які перебувають у трудових відносинах з відповідачем станом на 28 лютого року, наступного за звітним (т. 3 а.с а.с. 44-45). Крім того, позивач не подав належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог у задоволенні яких суд вважає за необхідне відмовити. Показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не є такими доказами, які підтверджують позов повністю чи у певній його частині і суд враховує, що з показань цих свідків слідує, що дані особи будь-яких конкретних пояснень з приводу порядку звільнення саме позивача не надали. Суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь держави судового збору 59,50 грн. (в частині вимог відповідно майнового та немайнового характерів: 51 грн. та 8,50 грн.) і витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи на суму 157 грн. (120 грн. + 37 грн.).

Outcome: partial