Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В ході судового розгляду, уточнивши позовні вимоги, остаточно зазначив, що згідно розпорядження відповідача №5/1241-96 від 23.12.1996 року на імя його діда [PERSON] було видане свідоцтво про право спільної власності на квартиру [ADDRESS]. Співвласниками вказаної квартири були також зазначені [PERSON], [PERSON] та він. Вважає видане свідоцтво про право спільної власності на квартиру таким, що суперечить законодавству та підлягає частковому скасуванню з наступних підстав. Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизації державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два та більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до ст.5 вказаного Закону до членів сімї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. На момент подачі заяви на приватизацію він був внесений в список членів сімї наймача, хоча на той час був прописаний та фактично проживав за адресою: [INFO], де мешкає і на теперішній час. На той час йому було пять років і внесення його до списку приватизації здійснювалось без його відома. Про факт участі його в приватизації квартири йому стало відомо влітку 2008 року, коли йому було відмовлено в приватизації іншого житла. Таким чином, на момент приватизації квартири [ADDRESS] органом приватизації не були належним чином перевірені дані стосовно членів сімї наймача, які проживали на той час з ним в квартирі і тому він був безпідставно внесений до свідоцтва про право власності на квартиру. В звязку з цим, просив визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], видане 23.12.1996 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, скасувати розпорядження Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради №5/1241-96 від 23.12.1996 року, згідно з яким було видане свідоцтво про право власності та виключити його із списку вказаного свідоцтва, як співвласника приватизованої квартири. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини, просили задовольнити останню в повному обсязі. Також зазначили, що посилання представника відповідача на пропуск строків позовної давності є безпідставними, оскільки своїм правом на судовий захист він зміг скористатись лише після досягнення повноліття. Крім того, про порушення свого права він фактично дізнався лише в липні 2008 року після відмови Бабушкінським районним судом м.Дніпропетровська в задоволенні його та [PERSON] позову про зобовязання Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради приватизувати квартиру [ADDRESS]. Представник відповідачів в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, зазначивши, що орган приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян» на підставі заяви від 25.11.1996 року №1150 та довідки про склад сімї наймача підготував розпорядження органу приватизації від 23.12.1996 року №5/1241-96 про передачу квартири [ADDRESS] у власність [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Таким чином, дії органу приватизації відповідали чинному законодавству. [PERSON], як законний представник малолітнього на моменту приватизації [PERSON], підписом на заяві погодилась з приватизацією вказаної квартири, в тому числі і на свого сина, а 05.05.1997 року отримала приватизаційні документи, про що була зроблена відповідна відмітка. Крім того, просила застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні заявлений нею разом з [PERSON] первісний позов просила залишити без розгляду, уточнену позовну заяву [PERSON] підтримала, зазначивши, що на момент приватизації квартири [ADDRESS] вона разом з сином [PERSON] була зареєстрована та фактично проживала [INFO]. Заяву подала на прохання батька, як наймача квартири та вважаючи, що не втратила право на приватизацію відповідно до житлових чеків, що залишились. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні не заперечував проти задоволенні позову, підтвердивши викладені в заяві обставини. Треті особи - [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявились, надавши заяви в яких просили розглянути справу у їх відсутності та зазначивши про згоду з заявленими вимогами. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи на підставі заяви [PERSON] від 25.11.1996 року №1150 органом приватизації в особі Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради 23.12.1996 року було підготовлено розпорядження за №5/1241-96 про передачу квартири [ADDRESS] загальною площею 57,1 кв.м в спільну власність [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.38-40). На підставі вказаного розпорядження 23.12.1996 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради було видане свідоцтво про право спільної власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 57,1 кв.м за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.20). Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» привати-зація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), квартир у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до ч.1 ст.2 вказаного вище Закону до обєктів приватизації належать квартири багато-квартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у гуртожитках, кімнати у квартирах та одноквар-тирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі\~ квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до ч.1 ст.3 Закону приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), кімнат у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 кв.м загальної площі на наймача і кожного члена його сімї та додатково 10 квадратних метрів на сімю. Відповідно до абзацу 2 ч.1 ст.5 Закону до членів сімї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Відповідно до ч.2 ст.8 Закону передача займаних квартир (будинків, кімнат у гуртожитках) здійсню-ється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку, кімнаті у гуртожитку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обовязковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку, кімнати у гуртожитку). Разом з тим, як вбачається з ордеру на житлове приміщення №105 виданого виконавчим комітетом Бабушкінської районної ради народних депутатів м.Дніпропетровська 17.10.1996 року останній був виданий [PERSON] на вселення до квартири [ADDRESS] з сімєю із 3-х осіб: [PERSON], [PERSON], [PERSON] Згідно до довідки КЖЕП №7 [PERSON] зареєстрована та проживає в [INFO] разом із сином [PERSON] з 02.09.1994 року. Вказаний факт підтверджується також відміткою у паспорті серії АН 414730 на імя [PERSON] (а.с.11,21,49). Згідно довідки РЕД №3 від 08.10.2007 року №1161 [PERSON] була зареєстрована [INFO] разом із сином [PERSON] з 1989 року та виписані і вибули з вказаної адреси 19.07.1993 року (а.с.49). Таким чином, в ході судового розгляду встановлено та підтверджено належними доказами, що на момент видачі органом приватизації розпорядження від 23.12.1996 року №5/1241-96 про передачу квартири [ADDRESS] у власність [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та свідоцтва про право власності на цю квартиру, [PERSON] фактично не проживав та не був зареєстрований в останній, а тому його включення до списку співвласників квартири було проведено відповідачем в порушення вимог ст.ст.1,2,3,5,8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». З урахуванням зазначених вище обставин та положень закону, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та слід скасувати розпорядження Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради №5/1241-96 від 23.12.1996 року в частині передачі квартири [ADDRESS] у власність [PERSON]; визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], видане виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 23.12.1996 року в частині внесення [PERSON] до списку власників вказаної квартири; виключити [PERSON] зі складу співвласників квартири [ADDRESS]. За вимогами ст.ст.256,257 ЦК України особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, протягом строку передбаченого позовною давністю; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до п.п.1,4 ч.1 ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом; на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Оскільки предметом позову є оскарження дій органу місцевого самоврядування, які порушують житлові права позивача та право на приватизацію, тобто заявлені вимоги, що випливають із порушення особистих немайнових прав та про визнання незаконним правового акту органу місцевого самоврядування, суд вважає, що позовна давність на виниклі між сторонами спірні правовідносини не поширюється та заява представника відповідача про застосування строку позовної давності є необґрунтованою. Крім того, відповідно до ч.ч.1,4 ст.261 ЦПК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] досяг повноліття 08.04.2009 року, а про порушення свого права фактично дізнався 16.11.2007 року після отримання відповіді Управління житлового господарства про відмову в приватизації квартири [ADDRESS], що міститься в матеріалах справи №2а-482/08, яка перебувала в провадженні Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська, оглянутих в судовому засіданні (а.с.5). Таким чином, загальний трирічний строк позовної давності позивачем також не було пропущено. На підставі викладеного,

Outcome: partial