Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-17 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулась до суду з позовом до відповідачів, державного підприємства „Завод ім. В.О. Малишева, [PERSON], [PERSON], з позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначила, що з 17 липня 1981 року працювала на державному підприємстві «Завод ім. В.О. Малишева» на різних посадах, а з 02 жовтня 2002 року згідно розпорядження відділу кадрів № 152 від 01 жовтня 2002 року переведена в корпус 352 шліфувальником 4 розряду. Наказом начальника відділу кадрів 15 липня 2009 року № 126 вона була звільнена з роботи за скороченням штатів за п.1 ст. 40 КЗпП України. Підставою для видання наказу про звільнення став наказ генерального директора підприємства [PERSON] від 08.05. № 192 «Про оптимізацію чисельності кадрів та вивільнення працівників». Вважала, що при її звільненні були грубо порушені вимоги ст. 42 КЗпП України, оскільки не було враховане її переважне право на залишення на роботі. Крім того, адміністрація в порушення ст. 43, ст. 252 КЗпП України не отримала згоду профспілкового органу та згоду вищого виборного органу, оскільки вона є членом профсоюзного комітету первинної профспілкової організації Всеукраїнського професійного союзу «Захист справедливості». Також, наказ про звільнення її, позивача, з роботи підписаний не генеральним директором, а начальником відділу кадрів. Просила суд визнати недійсним наказ начальника відділу кадрів державного підприємства «Завод ім. В.О. Малишева № 126 від 15.07.2009 року та поновити її на посаді шліфувальника цеху № 352 державного підприємства «Завод ім. В.О. Малишева, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, відшкодувати заподіяну їй моральну шкоду в сумі 20 000 гривень. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги доповнила, просила стягнути з відповідача на свою користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 38468,60 гривень та моральну шкоду в сумі 20000 гривень. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити. Представник відповідачів, державного підприємства «Завод ім. Малишева», [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що відповідача було звільнено за ст. 40 п.1 КЗпП України відповідно до діючого законодавства. В задоволенні позову просила відмовити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, пояснив, що відповідача було звільнено за ст. 40 п.1 КЗпП України відповідно до діючого законодавства. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що позивач [PERSON] з 17 липня 1981 року працювала на державному підприємстві «Завод ім. В.О. Малишева» на різних посадах, а 02 жовтня 2002 року згідно розпорядження відділу кадрів № 152 від 01 жовтня 2002 року переведена в корпус 352 шліфувальником 4 розряду. Згідно з наказом в.о. гендиректора [PERSON] від 08.05.2009 р. № 192 «Про Оптимізацію чисельності кадрів та вивільнення працівників» в звязку з проведенням вдосконаленням структурної організації ДП «Завод ім. В.О. Малишева» на виконання наказів гендиректора від 14.10.08 № 457, змінами до нього від 08.01.09 № 2-И/6, від 08.04.09 р. № 37-И/6 та наказу від 04.11.08 р. № 476 для приведення чисельності працюючих згідно зі штатним розкладом та розстановкою виробничих та допоміжних робітників начальникам цехів та відділів доручено виключити зі штатних розстановок виробничих та допоміжних робочих позицій, згідно додатку № 1 «Список посад (професій) цехів та відділів, які підлягають вивільненню», який включає 19 посад з зазначенням прізвища, ініціалів працівників. Також цим наказом передбачено, що при вирішенні питання про вивільнення працівників необхідно керуватися положеннями ст. 42 КЗпП України, вручити письмові повідомлення підпорядкованим працівникам про наступне вивільнення; списки робітників, попереджених про звільнення та другий екземпляр повідомлення до 12.05.09 р. направити до відділу кадрів підприємства; відділу кадрів доручено прийняти заходи по можливому працевлаштуванню працівників, в тому числі на умовах перепідготовки та перенавчання, провести звільнення працівників згідно з вимогами п. 1 ст. 40, ст. 43 КЗпП України. 15.07.2009 року позивач звільнена з роботи на підставі наказу начальника відділу кадрів ДП «Завод ім. В.О. Малишева» № 126 згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України по скороченню штатів, підписаного заступником начальника відділу кадрів підприємства [PERSON]. Даний наказ суд вважає незаконним, оскільки заступник начальника відділу кадрів підприємства [PERSON] не мала повноважень для підписання наказу про звільнення працівника. Таким чином, звільнення позивача проведено неналежною особою, в порушення вимог ст. 40 КЗпП України відповідно до якої, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані тільки власником або уповноваженим ним органом. Також, при звільненні позивача були допущені інші порушення законодавства про працю. За правилами ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Із матеріалів справи вбачається, що дана вимога закону відповідачем виконана не була. Так, із інформації Територіальної державної інспекцією праці у Харківській області щодо стану додержання законодавства про працю на ДП «Завод ім. В.О. Малишева» під час перевірки у вересні 2009 року вбачається, що документи, які підтверджують розгляд переважного права на залишення на роботі 19 працівників, в тому числі [PERSON]. затверджених згідно з додатком № 1 до наказу № 192 від 08.05.2009 p., були відсутні. Також відсутність документів в травні - червні 2009 p., які б підтверджували розгляд додержання переважного права працівників на залишення на роботі в звязку із змінами в організації виробництва і праці, при затвердженні списків із 113 працівників, що підлягають вивільненню наказом від 08.05.09 р. № 192 в тому числі [PERSON], зафіксована в актах вибіркових перевірок ДП «Завод ім. В.О. Малишева» Територіальної державної інспекції праці в Харківській області №№ 20-01-603/1030 від 28.05.09 p.; 20-01-603/1159 від 22.06.09 року. Також, в порушення вимог ст. 42 КЗпП України, додаток № 1 «Список посад (професій) цехів та відділів, які підлягають вивільненню» до наказу в.о. гендиректора [PERSON] від 08.05.2009 р. № 192 «Про оптимізацію чисельності кадрів та вивільнення працівників», вже містить 19 посад з зазначенням прізвища, ініціалів працівників, в тому числі і прізвище позивача [PERSON]. Крім того, із матеріалів справи вбачається, що на державному підприємстві „Завод ім. В.О. Малишева діє з 18 березня 2009 року первинна профспілкова організація Всеукраїнської професійної спілки „Захист справедливості. Відповідно до ст. 16 Закону України „Про професійні спілки та їх обєднання зазначена первинна профспілкова організація письмово повідомила листом № 1 від 18.03.2009 року (вхідний номер 841/16 від 09.04.2009 року) роботодавця про свою належність до Всеукраїнської професійної спілки „Захист справедливості та про кількість своїх членів із зазначенням їх прізвищ. Позивач [PERSON] є членом виборного органу цієї первинної профспілкової організації, про що до суду надано відповідний витяг з протоколу № 1 від 18 березня загальних зборів первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки „Захист справедливості працівників державного підприємства „Завод ім. Малишева. Однак, в порушення вимог ст. 252 КЗпП України, звільнення [PERSON] за ознаками п. 1 ст. 40 КЗпП України було проведене адміністрацією ДП «Завод ім. Малишева» без наявності попередньої згоди вищого виборного органу Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості». Така згода не була отримана і за запитом суду, який був надісланий до Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості», що вбачається із витягу з протоколу від 11 травня 2010 року № 3-24 [PERSON] Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості». Все вище наведене підтверджує той факт, що [PERSON] звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України в порушення вимог трудового законодавства України, без законних підстав і її позовні вимоги про скасування наказу, поновлення на роботі та стягненню середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу виходячи із її середньомісячного заробітку 3431, 48 гривень та середньоденного заробітку 180,60 гривень. З врахуванням часу розгляду справи в суді на користь позивача з відповідача підлягає стягненню 38468 гривні 60 копійок середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також суд стягує на користь позивача 2000 гривень на відшкодування моральної шкоди, оскільки неправомірними діями відповідача їй була заподіяна моральна шкода, порушився звичний порядок її життя, вона хвилювалася, нервувала.

Outcome: partial