Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-22 00:00:00

21.10.2009 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк»» звернувся в суд з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором №233916-від 13.06.2008 року в розмірі 8804,13 доларів США із врахуванням відсотків по кредиту та штрафних санкцій, а також судових витрат в розмірі 702,57грн. судового збору та 120,00грн. на ІТЗ судового розгляду справи. В підтвердження заявлених вимог покликається на те, що 13 червня 2008 року згідно кредитного договору, укладеного між банком та відповідачем [PERSON], останній отримав кредит в розмірі 10000 доларів США із кінцевим терміном повернення до 10.06.2010 року та сплатою відсотків за його користування в розмірі 24% річних. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється за графіком погашення кредиту та процентів. В забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором позивачем було укладено договір поруки з відповідачем [PERSON] від 13.06.2008 року, згідно якого остання прийняла на себе зобов'язання перед позивачем за кредитним договором у випадку невиконання боргових зобов'язань [PERSON]. У порушення кредитного договору відповідач [PERSON] не виконав свої договірні зобов'язання, а тому банк вправі згідно договору вимагати дострокового погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків, штрафних санкцій. Зокрема, [PERSON] за прострочення терміну сплати щомісячного платежу відповідно до п.3.2 договору підвищено відсоткову ставку в розмірі 48% річних, розрахованих від суми залишку непроплаченої згідно графіка заборгованості по кредиту. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідачу нараховано заборгованість в сумі 8804,13 доларів США. Оскільки відповідач [PERSON] добровільно не погашає заборгованість по кредиту, а відповідач [PERSON] несе солідарну відповідальність за несплату боргу за кредитом, тому позивач просить стягнути з відповідачів солідарно заборгованість по платежах кредитного договору №233916-сгесі від 13.06.2008 року, яка станом на 23.06.2010 року становить 7588,03 доларів США, що за курсом НБУ складає 60024,Збгривень, яка складається з 6935,24 дол.США - заборгованість по кредиту, 203,18 дол.США - заборгованість по процентах за користування кредитом, 31,86 дол.США (250 грн.) - штраф (фіксована частина) та 417,75 дол.США - штраф (процентна складова). Представник позивача в судовому засданні 22.06.20010 року подав заяву про уточнення позовних вимог та просила стягнути із відповідачів солідарно 7588,03 доларів США, що за курсом НБУ складає 60024,Збгривень та, яка складається: 6935,24 дол.США - заборгованість по кредиту, 203,18 дол.США - заборгованість по процентах за користування кредитом, 31,86 дол.США (250 грн.) - штраф (фіксована частина) та 417,75 дол.США - штраф (процентна складова). Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовних вимог не визнали та подали позови до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним укладеного кредитного договору №233916 від 13 червня 2008 року та про розірвання договору поруки №1 від 13 червня 2008 року, які об»єднані з первісним позовом. На обґрунтування своїх вимог посилались на те, що отриманий відповідачем [PERSON] споживчий кредит на придбання автомобіля наданий в іноземній валюті суперечить чинному законодавству, оскільки у банку відсутні індивідуальні ліцензії на здійснення валютних операцій, які надаються на підставі Постанови Правління НБ України. В порушенні вимог Закону «Про захист прав споживачів» у вказаному договорі не дотримані істотні умови, що теж є підставою для визнання такого договору недійсним, зокрема, право банку на збільшення процентної ставки та зростання офіційного курсу валюти, що призвело до збільшення боргу та погіршення його фінансового становища. Вважаючи цей договір нікчемним, на підставі ст.559 ЦК просили розірвати і договір поруки, так як недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та представник відповіда [PERSON] - [PERSON] підтримали вимоги зустрічних позовної заяви з підстав, викладених в ній. В позові про стягнення заборгованості за кредитним договором в солідарному порядку просив відмовити, вважаючи його недійсним. Зазначив, що він кошти за договором отримав в повній сумі, готовий їх повернути, але виходячи із розрахунку курсу долара, що діяв на час укладення договору (5,05 грн.]. Відповідає дійсності і той факт, що він не сплачував кредит з поважних причин, пов'язаних з тим, що не отримував належних доходів. Тому просили врахувати ці обставини і при задоволенні позову ПАТ КБ «Приват Банк» про стягнення коштів. В судовому засіданні та в письмову запереченні на позовну заяву [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним, представник ПАТ КБ «Приват Банк» просив відмовити в задоволенні позовові [PERSON] та [PERSON], вважаючи такі вимоги безпідставними. Зазначає, що банком отримано усі необхідні дозволи на здійснення операції в іноземній валюті та отримано дозволи на здійснення кредитних операцій в іноземній валюті. У кредитному договорі вказані усі умови, які сторони повинні були погодити для подальшого належного виконання зобов'язань за цим договором, між сторонами договору було досягнуто згоди з усіх питань, передбачених законом та пов'язаний з його виконанням. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON] та представника відповідача [PERSON] [PERSON], перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, давши їм правову оцінку, прийшов до наступного. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до укладеного 13.06.2008 року кредитного договору №233916 від 13.06.2008 року [PERSON] отримав у позивача кредит в розмірі 10000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % річних з кінцевим терміном повернення 10.06.2010 року. Договором поруки, укладеним позивачем із відповідачем [PERSON] від 13.06.2008 року стверджено, що остання прийняла на себе зобов'язання перед позивачем за кредитним договором у випадку невиконання боргових зобов'язань [PERSON]. Згідно поданих позивачем розрахунків розмір заборгованості за даним договором станом на 23.06.2010 року складає 7588,03 доларів США. Згідно ст.526 ЦК України, зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, Згідно ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов"язання, на вимогу кредитора зобов"язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною 1 ст.554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов»язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитом як солідарні боржники. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється за графіком погашення кредиту та процентів. Однак, відповідачі взяті на себе зобов'язання не виконували, у зв'язку з чим була допущена заборгованість, що складає 8071 доларів США. Згідно з ч.І ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. В постанові Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» п.14 зазначено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком. Таким чином, оскільки офіційний курс долара на час ухвалення рішення становить 7,9104 грн., то сума заборгованості становить 60024,36 грн., що еквівалентно 7588,03 дол. США. Як вбачається із змісту позовних заяв [PERSON] та [PERSON] предметом зустрічних позовних вимог є визнання недійсним договору кредиту та розірвання договору поруки з тих підстав, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти як засобу платежу можливо при дотриманні суб'єктами господарських відносин імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії та про відсутність таких ліцензій. Однак з такими твердження не можна погодитись, виходячи з наступного. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках, і в порядку, встановлених законом. У відповідності до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитовець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 2 Закону України « Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Згідно із ст.345 Господарського кодексу України кредитні операції полягають у розміщенні від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність. Статті 47 та 49 Закону України « Про банки та банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України « Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Статтею 5 вищевказаного Декрету передбачено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом, Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Відповідно до п.п. «в», «г», ч.4 ст.5 Декрету індивідуальні ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо: -надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; -використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Водночас, відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу без ліцензії дозволяється: якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Матеріали справи свідчать про наявність у позивача банківської ліцензії №22 від 04 грудня 2001 року, виданої НБУ на здійснення операцій, визначених ч.І та п.5-11 ч.2 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність». Окремими нормативно-правовими актами Національного банку України встановлені вимоги щодо оцінки ризиків за операціями в іноземній валюті, зокрема: Інструкцією про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженою Постановою Правління НБУ від 28.08.2001р. №368, передбачена вимога покриття капіталом валютного кредитного ризику; Положенням про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків, затвердженим постановою Правління НБУ від 06.07.2000 №279, встановлено підвищені коефіцієнти резервування за кредитними операціями в іноземній валюті. З вищевикладеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 ст.5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання чи одержання кредитів в іноземній валюті. Таким чином, аналіз правових норм свідчить про те, що операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. При таких обставинах суд не вбачає підстав для визнання кредитного договору недійсним та розірвання договору поруки, укладеного для його забезпечення. Стягненню в користь позивача підлягають також судові витрати, понесені ним при подачі позову до суду, а саме, судовий збір 702,57 грн. та послуги за інформаційно-технічне забезпечення розгляду судової справи - 120 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved