Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-21 00:00:00

Позивач [PERSON] акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАЇ КБ «Приватбанк») звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору шляхом звернення стягнення на предмет зас тави, в якому зазначає, то між ними 04.02.2008р. укладено кредитний договір №DZHSAN 14020150. Згідно цього договору банк зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 55345.04грн. на термін до 03.02.2015р., а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку : щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, та відсотками, комісією, а також інші витрати згідно з кредитним договором. Згідно з договором у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Відповідно до сг. 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути креди і та сплати ти відсотки Банк виконав свої зобов'язання перед відповідачем і видав йому кредиі в розмірі 55345.04грн. В порушення умов кредитного договору, а також норм цивільного законодавства України відповідач свої зобов'язання за договором виконав частково. Станом на 30.04.2009р. відповідач має заборгованість перед банком 57769.56грн., яка складається з наступного : 52414грн. - заборгованість за кредитом ; 2182.28грн. заборгованість по процентам за користування кредитом ; 89.31грн. заборгованість по комісії за користування кредитом : 94.88грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до договору : 250.00грн. - штраф (фіксована частина), 2739.03грн. штраф (процентна складова). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором [PERSON] і відповідач 04.02.2008р. уклали договір застави рухомого майна № DZHSAN 14020150 (кредитно-заставний договір), згідно з яким відповідач надав в заставу автомобіль марки DAEVOO, модель Nexia, рік випуску 2007, тип ТЗ, легковий-седан-В, № кузова XWВZLЗIUD8A 264235, реєстраційний номер [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON] Відповідно до угоди та ст.20 Закону України «Про заставу» [PERSON] має право з метою задоволення своїх вимог звернути стягнення на предмет застави у випадку. якщо в момент настання термінів виконання зобов'язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані. Відповідно до ст.589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Відповідно до ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду. Згідно з договором застави звернення стягнення на предмет застави за вибором заставодержателя може здійснюватися шляхом продажу предмета застави із укладанням договору купівлі-продажу з іншою особою. Позивач просить в рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором № DZHSAN 14020150 від 04.02.2008р. в розмірі 57769.56грн. - звернути стягнення на предмет застави автомобіль марки DAEVOO, модель Nexia, рік випуску 2007, тип ТЗ, легковий-седан-В, № кузова XWВZLЗIUD8A 264235, реєстраційний номер [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON], шляхом продажу вказаного автомобіля банком з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням [PERSON] всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Також позивач просить винести ухвалу про забезпечення позову шляхом передачі предмета застави на зберігання [PERSON], стягнути з відповідача судові витрати, сплачені банком при подачі позову до суду. Відповідач [PERSON] звернувся до позивача з зустрічним позовом в порядку захисту прав споживачів про визнання недійсними нарахувань платежів по кредитним договорам та спонукання до виконання умов договору, в якому, з врахуванням внесених в подальшому доповнень обґрунтування позовних вимог, зазначив наступне. [PERSON] звернувся до нього з позовом про звернення стягнення на належний йому автомобіль, який він придбав за надані банком кредитні кошти. Між ним та банком 04.02.2008р було укладено кредитно-заставний договір № DZHSAN 14020150 на надання грошових коштів для купівлі вищевказаного автомобіля. Від третьої особи - його дружини [PERSON] витребовувалась письмова згода на отримання ним кредиту, яку вона надала. Згідно умов кредитного договору відсоткова ставка за користування кредитом встановлена у розмірі 15.8% річних. В період з моменту укладення договорів і на протязі всього 2008р. ним умови кредитного договору виконувались в повному обсязі в ніяких спірних питань з банком з цього приводу не виникало. В січні 2009р. він отримав від банку лист з пропозицією переглянути умови кредитного договору і дати згоду на підвищення відсоткової ставки за користування кредитом по договору з 15.8% до 27.14%, на яку він в письмовій формі направив на адресу банку заперечення проти такого підвищення, але банк відповіді не надав. В подальшому банк почав проводити нарахування платежів за кредитними договорами по підвищеним відсотковим ставкам, а так як він продовжує виконувати умови договорів на умовах, які були узгоджені ними в момент укладання договору, банк проводить йому на теперішній час нарахування штрафних санкцій, вимагаючи проводити виплати за підвищеною відсотковою ставкою, в зв'язку з чим він змушений звернутись до суду з даним зустрічним позовом. Позивач зазначає в своєму позові, що на його погляд дії банку є неправомірними. Кредитний договір між ними укладено в національній валюті. З моменту надання банком кредиту і до теперішнього часу умови договору, які були ними узгоджені в момент їх укладання, ним повністю виконуються. Посилання відповідача (банку) на зміну умов договору в зв'язку із' зміною кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні є безпідставним і не передбаченим діючим законодавством України. Відповідно до положень ч.І ст.651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін або на підставі судового рішення. Він такої згоди відповідачу не давав, про що сповістив його письмово і продовжує виконувати умови договору. Посилання відповідача, як на підставу для збільшення відсоткової ставки за кредитним договором, на зміну кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні суперечить вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яка забороняє застосування в договорах таких умов, які обмежують права споживача. Більш того, в кредитному договорі відсутні будь-які умови, які надавали б банку право в односторонньому порядку підвищувати розмір відсоткової ставки. Відповідачем не надано економічного обґрунтування необхідності підвищення ставок, обмежившись загальними висловами - зміна кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні. Позивач (за зустрічним позовом) звертався до НБУ за роз'ясненнями щодо ситуації, яка склалася, де йому було підтверджено про неможливість підвищення відсоткової ставки за кредитним договором за одноособовим рішенням банку. Розмір нових відсоткових ставок розповсюджується тільки на тих осіб, які в даний час укладають кредитні договори. Згідно загального принципу, закон, який погіршує становище людини, зворотної сили не має, а підвищення відсоткової ставки погіршує матеріальне становище позивача. Таким чином, всі нарахування, які проводить банк за кредитним договором за підвищеними розмірами відсоткової ставки, є незаконними. Позивач просить в порядку припинення дії, яка порушує права, визнати неправомірними нарахування йому банком поточних платежів та штрафних санкцій з розрахунку відсоткової ставки за користування кредитом в розмірі 27.14% річних за кредитно-заставним договором № DZHSAN 14020150 від 04.02.2008р., укладеним між ним та [PERSON]. Також він просить зобов'язати відповідача виконувати умови укладеного між ними договору на умовах щодо розміру відсоткової ставки за користування кредитом та порядку розрахунку за користування кредитом, які мали місце в момент укладання договору. В судовому засіданні представник позивача - ПАТ КБ «Приватбанк» підтримав свій позов в повному обсязі, зустрічний позов не визнав, суду пояснив, що банк з 01.02.2009р. підняв відсоткову ставку за користування кредитними коштами. Це передбачено договором, тому банк мав право в односторонньому порядку це здійснювати. В обґрунтування таких дій з боку банку представник пояснив зміною кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні. На його думку, відповідач міг не погодитись з пропозицією банку та розірвати договір. Пізніше Верховною Радою України було прийнято новий Закон, але банк зробив свою пропозицію відповідачеві про підвищення відсоткової ставки раніше, тому в даному випадку Закон не має зворотної сили і на ці правовідносини не розповсюджується. У відповідях на поставлені запитання представник банку пояснив, що коли відповідачеві направлявся лист щодо підвищення відсоткової ставки, то обґрунтування таким діям тоді не надавались. Підвищена відсоткова ставка почала діяти тоді, коли вже був наказ НБУ, нарахування по ній вже розпочались з 01,02.2009р. Представник позивача просить задовольнити позов [PERSON] та відмовити в задоволенні зустрічного позову [PERSON] Відповідач [PERSON] в судовому засіданні передав право надати пояснення своєму представникові, який висловив заперечення проти позову [PERSON] до його довірителя та підтримав позов [PERSON] Він пояснив суду, що на даний час його довірителю банком вже нараховано заборгованості за кредитним договором більше, ніж на 15 тис. грн., що є неправомірним, тому що банківські працівники ці дії виконували по наказу керівника банку. Наказ - це є внутрішній документ і він не може змінювати порядок зміни договірних правовідносин. Відповідно до цього наказу [PERSON] повідомили про підвищення відсоткової ставки за користування кредитними коштами, тим більш не надавши ніякого обґрунтування таким діям, а обґрунтування були отримані ними лише сьогодні в суді. Відповідно до вимог ЦК України зміни до договору повинні оформлятись шляхом переговорів та укладення додаткової угоди. Цього не відбулося і банк в односторонньому порядку підвищив відсоткову ставку, що зробив протизаконно та безпідставно. Він 09.01.2009р. висунув [PERSON] пропозицію про підвищення відсоткової ставки, і не падавши йому терміну в 10-20 днів, як це повинно бути, зразу ж почав діяти по підвищенню відсоткової ставки, але він не мав права цього робити. Це можливо лише для нових клієнтів. Жоден з банків ([PERSON], Брокбізнесбанк та інші) таких дій не застосовували, а лише [PERSON] так повівся із своїми клієнтами. Він просить відмовити [PERSON] в задоволенні його позову та задовольнити зустрічний позов [PERSON] Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась. Як пояснив позивач, вона є його дружиною, і вона уповноважила його повідомити суд, що вона не заперечує проти розгляду справи без її участі, тому суд не вбачає перешкод для розгляду справи за її відсутності. Матеріалами справи встановлено наступне. 04.02.2008р. укладено кредитний договір № DZHSAN 14020150 між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], згідно умов якого банк зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 55345.04грн. на термін до 03.02.2015р., а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором (а.с.6-12). [PERSON] було направлено відповідачеві листа з повідомленням про підвищення відсоткової ставки за користування кредитом, на конверті є поштовий штемпель з датою 08.01.2009р., яка була проставлена на поштовому відділенні в м. Дніпропетровську, тому, звісно, що позивач отримав це відправлення ще на кілька днів пізніше (а.с.40). В свою чергу відповідач [PERSON] надіслав [PERSON] листа про свою незгоду з діями банку (а.с.41). Заслухавши пояснення всіх учасників процесу, їх доводи та заперечення, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд дійшов до висновку про те, що відсутні підстави для задоволення позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору, а зустрічний позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсними нарахувань платежів по кредитному договору та спонукання до виконання умов договору підлягає задоволенню. До такого висновку суд дійшов шляхом проведення глибокого системного аналізу положень чинного законодавства України, яке регулює правовідносини, що склались між сторонами. В ході розгляду справи було встановлено, що між сторонами склались правовідносини, що виникли в результаті укладення між ними кредитного договору, які регулюються ст.ст. 1054-1056-1 ЦК України. Згідно з нормами цивільного законодавства зобов'язання, підставою виникнення яких є договір, мають грунтуватися на засадах добросовісності, розумності і справедливості. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Судом встановлено, що з боку відповідача [PERSON] умови вищевказаного договору виконувались ним з моменту укладення та по теперішній час в повному обсязі, тобто добросовісно та належним чином, на умовах, які були прийняті сторонами при укладенні договору. Згідно із ст.654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється у тій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч.І ст.205 ЦК України правочини вчиняються усно або в письмовій формі. Відповідно до ч.І ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. При цьому норма закону носить імперативний характер і не робить виключень до порядку зміни умов договору в односторонньому порядку, тобто обмін листами є обов'язковим. Якщо обмін листами не відбувся «формально» правочин не може вважатися вчиненим у письмовій формі. Наслідки недодержання письмової форми договору, передбачені ч.2 ст. 1055 ЦК України, відповідно до якої «кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним». Проте, позивач 08.01.2009р. направив відповідачу листа, яким повідомив про збільшення ним з 01.02.2009р. процентної ставки за користування кредитом до 27.14% з 15.8%, як було обумовлено ними при укладенні договору. Однак, зрозуміло, що [PERSON] в цей день вказаного листа не отримав. Слід зазначити, що 09.01.2009р. набрав чинності Закон України від 12.12.2008р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку». Відповідно до змін, які внесені цим Законом до ст.1056-1 ЦК України та ч.4 ст.55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банкам заборонено зокрема збільшувати процентну ставку за користування кредитом в односторонньому порядку. Також є суттєвою та обставина, що банк, реалізовуючи своє право в односторонньому порядку збільшити розмір процентної ставки за користування наданим кредитом, допустив кілька грубих порушень вимог законодавства України та нормативно- правових актів Національного банку України в сфері кредитування. Так, він направив [PERSON] письмове повідомлення про намір змінити умови договору, яке являє собою ксерокопію листа без вихідного реєстраційного номера за підписом керівника банку з ксерокопією самого підпису, та без печатки установи. Надсилання таких ксерокопій не передбачено умовами як кредитного договору, так і чинного законодавства України, оскільки для визнання документа офіційним, він повинен відповідати певним ознакам і мати певні реквізити (бланк,печатку,штамп,голограму), які передбачені законом чи іншими нормативними актами. Такий документ повинен бути складений, засвідчений, виданий чи розповсюджений в інший спосіб службовою особою установи. Згідно з ч.2 ст.207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Надіслане відповідачу банком повідомлення не містить певних реквізитів офіційного документа: воно не було зареєстровано вихідним номером, зазначено, що підписано головою правління банку, але цей підпис є не чітким, є схожим на копію, на листі відсутній бланк і відтиск мокрої печатки банку, тому відповідач був позбавлений можливості для ідентифікації відправника повідомлення, а отже і прийняття нових умов за кредитом. Без такого належно оформленого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Крім того, надсилання тільки одного інформаційного листа без додаткової угоди та без супроводження інформацією щодо реальної вартості кредиту є порушенням вимог Правил надання банками України інформації споживачу щодо умов кредитування та сукупної вартості кредиту, затверджених Постановою правління НБУ №168 від 10.05.2007р. Зокрема, п.1.3 вказаних Правил встановлює, що банки зобов'язані забезпечувати виконання цих правил під час укладення кредитних договорів із споживачами. Пропозиція про зміну розміру процентної ставки із наданням позичальнику можливості достроково припинити дію угоди у разі непогодження рівнозначно переукладенню кредитної угоди, тому [PERSON] зобов'язаний був разом із листом та додатковою угодою надати йому необхідну інформацію згідно вимог зазначених Правил, чого в даному випадку не відбулося. При цьому банк мотивував впровадження такого заходу зміною кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні. [PERSON], пропонуючи позивачеві змінити умови договору, не навів економічного обгрунтування збільшення ним розміру відсоткової ставки саме до розміру 27.14%, а не до будь-якого іншого, тобто він абстрактно обмежився фразою "кон'юнктура ринку грошових ресурсів". Ці аргументації не можуть вважатися такими, що мали безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку щодо кредиту, який надано особисто в користування позивачеві, оскільки посилання на зростання вартості грошових ресурсів на міжбанківському ринку України наведено без зазначення інформації щодо подій, які мали безпосередній вплив на вартість ресурсів банку, із зазначенням публічного джерела інформації та діапазону часу, який аналізувався банком. [PERSON] справедливо вказує на те, що він не був повідомлений про правило, по якому змінюється процентна ставка по кредиту, що саме могло служити підставою для зміни процентної ставки, а також про фактори, які будуть свідчити про обгрунтованість таких змін і правило впливу ринкових умов на розмір процентної ставки. Така інформація була б йому необхідна з метою розуміння факторів, що можуть впливати на вартість ресурсів банку в майбутньому, а отже і можливу повторну зміну на підвищення процентної ставки за кредитом. Також така інформація необхідна для оцінки його здатності до подальшого обслуговування отриманого кредиту. В зв'язку з тим, що всупереч вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вищеназваних Правил, які регулюють надання банками України інформації споживачу щодо умов кредитування та сукупної вартості кредиту, такої інформації йому в надісланому банком повідомленні не було надано, аргументацію листа в частині змін умов договору слід вважати необгрунтованою, односторонньою та надуманою. Посилання відповідача, як на підставу для збільшення відсоткової ставки за кредитним договором, на зміну кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні суперечить вимогам ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", яка забороняє застосовування в договорах таких умов, які обмежують права споживача. Збільшення відсоткової ставки у зв'язку із зміною кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні є незаконною, оскільки суперечить вимогам вказаного Закону. Згідно загального принципу закон, який погіршує становище особи, зворотної сили не має, а підвищення відсоткової ставки погіршує матеріальне становище позивача. До того ж, відсоткова ставка підвищена не законом, а в односторонньому порядку банком. Слід замітити, що це здійснено банком в той час, коли 12.12.2008р. вступив в дію Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку". В зв'язку з цим Законом Цивільний кодекс України було доповнено статтею 1056-1, відповідно до якої встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Статтею 651 ЦК України також передбачена заборона в односторонньому порядку змінювати умови договору, оскільки це можливо лише за рішенням суду (ч.2 ст.651 ЦК України), зміна договору допускається тільки за згодою сторін. Відповідач [PERSON] звернувся за захистом своїх прав до суду із зустрічним позовом відповідно до ст.16 ЦК України, а саме : просить зобов'язати банк виконувати умови договору саме на тих умовах і в тій редакції, яка ними була визначена і узгоджена в момент його укладення. Суд звертає увагу на те, що [PERSON] ігноровано внесення змін до ЦК України Законом України від 12.12.2008р., про що свідчить той факт, що [PERSON] 08.01.2009р. направив позивачеві листа, яким запропонував підвищення відсоткової ставки за користування кредитом (а.с.40). При цьому банк, всупереч вказаним та встановленим судом обставинам, в своєму листі на адресу позивача вказує, що він за законних підставах підвищив процентну ставку по кредитному договору. На поштовому конверті міститься штемпель поштового відділення м. Дніпропетровська, де вказана дата - 08.01.2009р., а отримав цей лист позивач, звісно, ще через кілька днів. Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. В даному випадку пропозиції [PERSON] про зміну умов кредитного договору є дискримінаційними, оскільки передбачають односторонню зміну відсоткової ставки за користування кредитом виключно за вимогою банку. Крім цього, згідно з ч.2 ст. 1506-1 ЦК України встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Згідно з ч.4 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу за винятком випадків, встановлених законом. На цей час відсутній закон, який надає відповідачу (за зустрічним позовом) право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за укладеним з позивачем кредитним договором. Тобто, виходячи з вищезазначених норм права, слідує, що пропозиція банку щодо підвищення відсоткової ставки за користування кредитними коштами до 27.14% річних суперечить діючому законодавству, при тому, що виходячи з умов п.4.1 та 17.1.6 кредитного договору, відсоткова за користування кредитом встановлена у розмірі 15.8% річних. Обгрунтування розміру підвищення відсоткової ставки за укладеним між сторонами кредитно-заставним договором [PERSON] надав не під час надіслання [PERSON] своєї пропозиції на цю тему, а вже при розгляді справи в суді 15.03.2010р. Ці обгрунтування є нелогічними та не об'єктивними, вони не ґрунтуються на нормах діючого законодавства. Згідно з ч.І ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несприятливими. В п.6 ч.З ст.18 названого Закону несправедливими є умови договору про надання виконавцю права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається. Згідно з ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Є очевидним, що ситуація, що склалася останнім часом в Україні в сфері укладення кредитних договорів, викликала серйозне занепокоєння та призвела до виникнення великої кількості спорів та конфліктних ситуацій. Тому, враховуючи скрутне фінансове становище громадян України в період економічної кризи, з метою забезпечення дотримання прав громадян у відносинах із фінансовими установами та з метою недопущення зловживань з боку фінансових установ Верховною Радою України було внесено ряд змін до деяких законодавчих актів України. Так, було прийнято Закон України №1822-VI від 21.01.2010р. "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони фінансовим установам в односторонньому порядку збільшувати розмір процентів та інших платежів, передбачених кредитним договором". Також статтю 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» доповнено двома новими частинами, згідно з якими «Фінансовим установам забороняється в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки або інших платежів, передбачених кредитним договором або графіком погашення боргу, за винятком випадків, встановлених законом. Також фінансовим установам забороняється вимагати дострокового погашення несплаченої частини боргу за кредитом та розривати в односторонньому порядку укладені кредитні договори у разі незгоди позичальника із пропозицією фінансової установи збільшити процентну ставку або інший платіж, передбачений кредитним договором або графіком погашення боргу». Відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства (ст.60 ЦПК України) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, докази подаються сторонами, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Відповідач [PERSON] свій процесуальний обов'язок виконав в повній мірі, а позивач [PERSON], навпаки, не обґрунтував свої позовні вимоги та заперечення проти зустрічного позову і не спростував доводи [PERSON] На підставі викладеного, суд дійшов до висновку про задоволення зустрічного позову та про відмову в задоволенні первісного позову. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] просить відшкодувати йому за рахунок відповідача понесені ним витрати на оплату правової допомоги адвоката в сумі 1500.00 гри. З такою його вимогою суд погодитися не може, оскільки, як вбачається з журналу судових засідань його адвокат на участь в розгляду даної справи витратив в загальній кількості 2 години свого часу. Відповідно до вимог законодавства, яке регламентує це питання, його праця має бути оцінена в 578.00 грн. (289грн.х2год.). У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення витрати по сплаті за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 07.50грн., а на користь держави з відповідача належить стягнути державне мито в сумі 08.50 грн., оскільки відповідно до норм законодавства позивача звільнено від сплати державного мита при подачі даного позову до суду.

Outcome: approved