Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-05 00:00:00

[PERSON] звертаючись до суду з позовом до [PERSON], просить визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS] (а.с.2-4). Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 1981 року по 15.01.1985 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Після розірвання шлюбу продовжували проживати однією сімєю та вели спільне господарство. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25.03.2010 року встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сімєю без шлюбу з 15.01.1985 року по 22.08.2009 року. Вказує, що під час спільного проживання у 1988 році було придбано за спільні кошти квартиру [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу спірної квартири був оформлений на [PERSON] У даній квартирі вони прожили 22 роки, за цей час проводились капітальні і поточні ремонти. Зазначає, що під час придбання квартири вона заплатила 4300 крб., а тому є власником ? частини вищевказаної квартири, при цьому посилається на норми ст.. 328 ЦК України, ст.. 17 Закону України «Про власність» та Постанову Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року № 20. Ухвалою суду від 12.05.2010 року до участі у розгляді справи в якості співвідповідачів залучено [PERSON] та [PERSON] У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, при цьому посилались на обставини викладені в позові. Відповідач та його представник в судовому засідання проти заявленого позову заперечували, просили в позові відмовити в повному обсязі з підстав викладених у письмових запереченнях, які залучено до матеріалів справи (а.с.72). Крім того, просили застосувати строк позовної давності. Представник відповідача зазначив, що положення ч.1 ст.17 Закону України «Про власність», на яку посилається позивач та його представник, не поширюється на дані правовідносини, які виникли до введення в дію цього Закону. Співвідповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засіданні не зявилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, на адресу суду надіслали письмові пояснення (а.с.103-104), відповідно до яких позов не визнають, просять відмовити в його задоволенні, а також застосувати строк позовної давності (а.с.105-106). Суд визнав можливим справу розглянути у відсутності співвідповідачів на підставі наявних у матеріалах справи даних. Представники третіх осіб Другої Чернігівської державної нотаріальної контори та Комунального підприємства «Чернігівське МБТІ» в судове засідання не зявилися, про день та час проведення судового засідання повідомлені належним чином, від представника Другої Чернігівської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи без його участі (а.с.94). Суд визнав можливим справу розглянути у відсутності третіх осіб на підставі наявних у матеріалах справи даних. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду пояснив, що за домовленістю з позивачем була продана спірна квартира за 8 500 крб.. Договір купівлі-продажу був оформлений на [PERSON] Кошти за продаж квартири були перераховані на його ощадкнижку із ощадкнижки позивачки. Допитана в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що спірну квартиру купували разом [PERSON] та позивачка. Частину коштів за квартиру були перераховані із ощадної книжки позивачки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що 19 років працювала разом із [PERSON], який ніколи не згадував про позивачку. Зазначила, що [PERSON] бачила декілька разів на зупинці громадського транспорту. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] рідний дядько відповідачки пояснив, що у спірній квартирі був чотири рази. Позивачку бачив на подвірї спірного будинку лише одного разу. Квартиру було придбано за кошти померлого [PERSON] Вислухавши осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами по справі, [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 1981 року, який 15.01.1985 року було розірвано (а.с.6). Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 16.06.2010 року, відмовлено [PERSON] у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання з нею [PERSON] однією сімєю без шлюбу з 15.01.1985 року по 22.08.2009 року (а.с.110-111). Судом встановлено, що 02 березня 1988 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі продажу, відповідно до якого [PERSON] придбав 1/5 частини будинку з належною частиною надвірних споруд і будівель, що знаходиться у м.Чернігові по вул..Березова,27 (а.с.7-8). Право власності на спірну квартиру [PERSON] зареєстрував 18.03.1988 року, що підтверджується реєстраційним написом про право особистої власності на частину даного домоволодіння та зареєстровано в КП «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 18.03.1988 року (а.с.8 зв.). 22.08.2009 року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.63 зв.). За життя, 24 березня 2008 року [PERSON] склав заповіт на належне йому майно на імя [PERSON]І.(а.с.16). Частиною 1 ст. 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно- правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи, а п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (2003 року) встановлено, що Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, суд вважає, що при вирішенні цієї справи слід керуватися законами та нормативними актами, які діяли під час виникнення правовідносин. Так, правовідносини щодо придбання спірної квартири мали місце у 1988 році, тому до них слід застосовувати нормативно-правові акти, які діяли на той час. Крім того, суд вважає безпідставним посилання [PERSON] на статтю 17 Закону України «Про власність», оскільки положення статей 17, 18 Закону "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство (п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»). На час існування правовідносин щодо купівлі квартири [ADDRESS] ( 1988 рік) в Кодексі про шлюб та сімю України ( 1969 р. ) не існувало правових норм, які б передбачали право жінки та чоловіка, які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою як на спільну сумісну власність, майнові відносини між такими особами вважалися цивільними. Статтею 112 ЦК України ( 1963 р.) встановлено, що майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; суд також оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності (ст.212 ЦПК України). Суд не приймає до уваги твердження позивача, що спірна частина домоволодіння є спільною сумісною власністю у звязку з тим, що була придбана за спільні кошти, оскільки [PERSON] не надала жодних належних доказів того, що спірна квартира, придбана внаслідок спільної праці з [PERSON] Крім того, на момент придбання спірного майна позивачка не була членом сімї спадкодавця [PERSON] Вирішуючи питання про позовну давність, з урахування положень п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, суд приходить до висновку про застосування правил Цивільного кодексу 1963 року, оскільки строк позовної давності щодо визнання права власності на спірне майно, придбане у 1988 році сплив до 01 січня 2004 року. Відповідно до ст. 71 Цивільного кодексу 1963 року, що діяв на час виникнення спірних правовідносин загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно ст. 76 цього Кодексу перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідно до ст. 80 ЦК, 1963 року закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. Позивачем не надано суду жодних доказів поважності пропущення строків позовної давності, в звязку з чим суд не знаходить підстав для їх поновлення. Оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України позивачем не доведено, що вона та [PERSON] протягом 1985 року по 22.08.2009 року проживали разом та вели спільне господарство, мали спільний бюджет та на спільні кошти придбали спірне майно, а тому у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Outcome: dismissed