Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-15 00:00:00

У квітні 2009 року 8 навчальний центр Державної спеціальної служби транспорту (військова частина [NUMBER] ), звернувся до суду позовом, та уточнивши в подальшому позовні вимоги, просив виселити [PERSON] , [PERSON] разом з неповнолітніми членами сім"ї - [PERSON] , 1996 року народження та [PERSON] , 1993 року народження із службової квартири [ADDRESS] без надання іншого житла на підставі ст.ст. 31, 40, 122, 124 ЖК України, посилаючись на те, що [PERSON] 19 липня 1993 року проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] . На період проходження служби йому було надано приміщення, переобладнане під житло для проживання, а саме спірну квартиру. На підставі рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 16 березня 2009 року № 68 зазначеному житлу надано статус службового. 17 вересня 2008 року відповідач був звільнений з військової служби у зв`язку з систематичним невиконанням ним умов контракту зі зняттям з квартирного обліку, проте в добровільному порядку зайняте ним службове житло звільняти відмовляється. Рішенням Новозаводського районного суду [PERSON] від 01 липня 2009 року задоволені позовні вимоги 8 навчального Центру Державної спеціалізованої служби транспорту і виселено [PERSON] , [PERSON] разом з неповнолітніми членами сім"ї - [PERSON] , 1996 року народження та [PERSON] , 1993 року з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. В апеляційній скарзі [PERSON] та [PERSON] просять скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає в апеляційній скарзі, що на момент надання йому для проживання спірного приміщення статус службового у нього був відсутній.*На думку апелянта, статус службового було надано приміщенню всупереч п.9 Постанови КМУ від 03.08.2009 року, наказу Міністерства транспорту та зв"язку №1172 від 17.12.2007 року, оскільки спірне житлове приміщення на час прийняття відповідного рішення виконавчого комітету не було вільним. Апелянт вказує, що суд застосував закон, який не поширюється на правовідносини, що виникли між сторонами, зокрема, суд безпідставно посилається на ст.ст. 121, 122, 124 ЖК України, оскільки він не є колгоспником і був вселений в спірне приміщення до набуття ним статусу службового. Крім того, апелянт вказує на порушення судом норм процесуального права, зазначаючи, що суд повинен був залучити до участі в справі орган опіки та піклування, який відповідно до законодавства здійснює захист прав сім`Т та дитини. Також суд зобов`язаний був застосувати п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року та ст.ст. 71, 75 ЦК України, 1963 року та зобов`язаний був застосувати строк позовної давності. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, оскільки воно постановлено з порушенням норм матеріального права. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірна службова квартира відповідачу у встановленому законом порядку не надавалась, останній зареєстрований за місцем розташування військової частини по [ADDRESS] , з якою припинив трудові відносини, тобто займа*" житло без будь-яких правових підстав, і тому підлягає виселенню на підставі ст.124 ЖК без надання іншого житлового приміщення. Проте такі висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам, та не грунтується на нормах матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. Відповідно до ст.9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Судом достовірно встановлено і не заперечується позивачем, що [PERSON] , із сім"єю, з дозволу відповідних посадових осіб військової частини, в 1996роцІ вселився в спірне житло (на той час-будівля навчальних класів), до визнання такого\~\~\~ житла службовим. З матеріалів справи вбачається що [PERSON] проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] на посадах прапорщиків з 19.07.1993року по 17.09.2008року (ас.8), тобто більше десяти років. По справі встановлено, що квартирі [ADDRESS] на підставі рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради №68 від 16.03.2009 року надано статус службової. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач, звертаючись до суду з позовом, просив виселити відповідача із займаної ним квартири як із службового приміщення. В ході розгляду справи підстави позову не змінював. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України „ Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду вважаються службовими з часу винесення рішення виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті ради про включення їх до числа службових. Виходячи з наведеного, та положень ст. 125 ЖК і стажу військової служби [PERSON] у військовій частині яка надала йому та членам його сім"ї приміщення для проживання, колегія суддів вважає, що відповідачі не можуть бути виселеними із спірної службової квартири [ADDRESS] без надання їм іншого жилого приміщення. Суд першої інстанції на зазначене не звернув уваги, неправильно кваліфікував взаємовідносини сторін, та ухвалив рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, яке як незаконне підлягає скасуванню. Виходячи із встановлених обставин, та правової норми ст.125 ЖК України, колегія суддів вважає що в позові 8 навчального центру Державної спеціальної служби транспорту про виселення відповідачів, слід відмовити.

Outcome: dismissed