Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про захист трудових прав. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з підприємством TOB "ІДМ - [PERSON]" - відповідачем по справі був пов'язаний трудовими відносинами в період з 02.02.2009 року по 21.04.2010 року та був звільнений з роботи по ст. 41 п.2 КЗпП України за недовіру. Як зазначено підприємством у наказі про звільнення з роботи, підставою для звільнення з роботи є використання ним службового автомобіля без відома керівництва підприємства. Оскільки зазначених дій позивач не вчиняв, то вважає своє звільнення з роботи проведене без законних на те підстав Такі неправомірні дії відповідача спричинили вимушений прогул та завдали йому моральної шкоди. Просить суд визнати причину звільнення з роботи незаконною та поновити його на роботі з дати звільнення, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та спричинену моральну шкоду. В процесі розгляду справи позивач уточнював свої позовні вимоги та доповнював їх. Позивач вважає, що за весь період його роботи у відповідача, підприємством постійно порушувалися вимоги трудового законодавства, а тому свої вимоги про поновлення на роботі він доповнив вимогами про звільнення його з роботи за ч.3 ст. 38 КЗпП України з дати винесення рішення суду з нарахуванням та стягненням передбаченого законодавством розміру вихідної допомоги та збільшив вимоги про стягнення моральної шкоди. Під час судового розгляду, позивач та його представник підтримали свої позовні вимоги та просили суд задовольнити їх у повному обсязі. Представники відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, пояснили суду, що зазначені вимоги нічим не доведені, звільнення позивача проведено з дотриманням вимог законодавства, що підтверджено письмовими поясненнями свідків, а тому в задоволенні вимог позивача необхідно відмовити у повному обсязі. Суд, вислухавши позивача та його представника, представників відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню зі слідуючих підстав. Судом встановлено, що 02 лютого 2009 року [PERSON]Д - позивач по справі був прийнятий на роботу до підприємства "ІДМ - [PERSON]" на посаду водія - експедитора відповідно до наказу № 11-К від 02.02.2009 року. ( а с. 43). 21.04 2010 року наказом № 09-К TOB "ІДМ - [PERSON]" - відповідача по справі, [PERSON] - позивача по справі звільнено із займаної посади 21.04.2010 року згідно ст. 41 ч.2 КЗпП України за недовіру. ( а с 3). Підставою для звільнення, як зазначено у даному наказі стало те, що 15.04.2010 року о 21 годині 30 хвилин водій експедитор [PERSON] не довівши до відома керівництва підприємства , використав службовий автомобіль МАН державний номер AI 6653 ВХ з причепом державний номер AI 6180 XX та повернув службовий автомобіль тільки о 5 годині 30 хвилин 16 квітня 2010 року На питання про відсутність службового автомобіля у автопарку дає неправдиві пояснення, що підтверджують доповідні записки водія TOB "ІДМ - [PERSON]" [PERSON], механіка КПП ПРП АТАСС [PERSON]І . водія ПРП "АТАСС" [PERSON] та акт розслідування TOB "ІДМ - [PERSON]". Як видно із акту розслідування директора TOB "ІДМ - [PERSON]» від 21.04.2010 року (а с.48 ) причиною початку розслідування було те, що директором підприємства 16.04.2010 року було виявлено що службовий автомобіль МАН державний номерний знак AI 6653 ВХ та причеп державний знак AI 6180ХХ був припаркований не на тому місці, де знаходився 15 квітня 2010 року, хоча автомобіль не повинен був виїжджати у відрядження. Судом встановлено, що зазначений факт нічим, окрім доводів директора підприємства не зафіксовано, з цього питання відповідачем пояснення у позивача не відбиралися. В ході судового слідства, та як видно із позовних вимог позивача було визначено, що позивач [PERSON] 16 квітня 2010 року перемістив автомобіль, щоб дати можливість користуватися оглядовою ямою. Зазначені дії ним вчинені на прохання водія [PERSON], який за декілька днів телефонував до нього та просив перемістити автомобіль, так як автомобіль було припарковано так, що він заважав заїзду на оглядову яму. Допитаний у ході судового засідання свідок [PERSON] зазначені доводи повністю підтвердив та пояснив суду, що він дійсно телефонував позивачеві [PERSON], щоб той перемістив автомобіль. Точної дати здійснення дзвінка не пам'ятає, десь за неділю чи менше де 19 квітня 2010 року. Термінів необхідності переміщення автомобіля не визначали, але коли він з'явився на роботі 19 квітня 2010 року у понеділок, то автомобіль уже був переміщений. Зазначений вище акт розслідування від 21.04.2010 року містить у собі також визначення того, що механік КПП ПРП "АТАСС" [PERSON] підтвердив, що автомобіль МАН державні номерний знак AI 6653 ВХ та причеп державний знак AI 6180ХХ виїжджав 15 квітня 2010 року о 21 годині 30 хвилин та повернувся вранці 16 квітня 2010 року о 6 годині з посиланням на доповідну записку [PERSON] ( а.с 46). При розслідуванні обставин були виявлені свідки виїзду, даного автомобіля із автопарку: працівник підприємства [PERSON] І Д. та водій автобуса ПРП "АТАСС" [PERSON] з посиланням на доповідні записки [PERSON] та [PERSON]Д ( а.с. 45,47). Висновки акту розслідування із зазначених питань не в повній мірі знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи судом. Допитаний у ході судового засідання свідок [PERSON] суду пояснив, що він працює на підприємстві TOB "ІДМ - [PERSON]" водієм, роботою та підприємством дуже задоволений. Оскільки, проживає у м. Чернігові та інколи не має змоги поїхати до дому, то підприємство створило йому умови для проживання і виділило кімнату з холодильником та іншою побутовою технікою, де він інколи ночує. Так в ніч з 15 на 16 квітня 2010 року він також ночував у будівлі офісу підприємства розташованого на 1 поверсі будинку і з вікна бачив, що близько 21 години 10 хвилин чи трохи пізніше позивач [PERSON] виїжджав на автомобілі, на якому він працював з території гаража. Хоча він знаходився у вечірній час від автомобіля на відстані близько 40-50 метрів, бачив автомобіль який виїжджав тільки збоку, але впевнено може сказати, що виїжджав автомобіль МАН державний номер AI 6653 ВХ з причепом, державний номер AI 6180 XX під керуванням [PERSON] - позивача по справі. Свідок [PERSON]І пояснив суду, що він працює механіком КПП підприємства ПРП "АТАСС", на території якого розташовано і підприємство TOB "ІДМ - [PERSON]" , працює за змінним графіком роботи з чергуванням у нічний час. Показав суду, що він чергував у ніч з 14 на 15 травня 2010 року та бачив як близько 21 години 15 хвилин, коли уже стемніло, він включав світло -а території гаража і у цей час виїжджав автомобіль МАН. Оскільки автомобіль він бачив тільки збоку, то номеру його він не бачив, але із впевненістю може сказати, що це автомобіль МАН, на якому працював водій [PERSON] - позивач по справі. Хто сидів за кермом автомобіля він також не бачив. У своїх поясненнях, які він написав 19 квітня 2010 року на прохання директора TOB "IДМ Славутич" [PERSON] зазначив номер автомобіля який йому сказали чому зазначена дата 15 квітня пояснити не може, але він дійсно працював із 14 на 15 квітня 2010 року і наступна йот робоча зміна була з 18 на 19 квітня 2010 року. Свідок [PERSON] пояснив суду, що працює водієм автобуса ПРП "АТАСС" , перебував 15.04.2010 року близько 21 години 30 хвилин на території гаража у приміщенні пункту пропуску автомобілів та бачив як із території гаража через оглядову яму проїхав автомобіль МАН. Хто сидів за кермом він не бачив номера автомобіля також не бачив, зазначив номер автомобіля письмових поясненнях директору підприємства TOB "ІДМ - [PERSON]" не тому, що запам'ятав його. Назвати номер автомобіля, який виїжджав не може, написав у поясненні номер автомобіля : списку автомобілів, який висить у пункті пропуску з переліком марки автомобіля та зазначенням номерів. Пояснення писав на прохання директора TOB 'ІДМ - [PERSON]" в підпорядкуванні якого не знаходиться. З огляду на викладене, та оцінивши покази свідків, судом не добуто підстав вважати, що саме водій [PERSON] - позивач по справі здійснював виїзд автомобіля із території гаража. Сумніви викликає навіть підтвердження самого факту виїзду автомобіля МАН державний номерний знак AI 6653 ВХ та причепа державний знак AI 6180ХХ. Складені відповідачем документи, які стали підставою для проведення звільнення працівника протирічять один одному. Так, факт здійснення заїзду автомобіля та встановлення часу його заїзду ніким із свідків підтверджено. Більш того, надані суду документи відповідача містять у собі зазначення різного часу заїзду автомобіля. Так у акті розслідування від 21.04.2010 року даний час зазначено 6-00 годин ранку, а у наказі № 09-К про звільнення позивача з роботи від 21.04.2010 року зазначений час заїзду автомобіля визначено як 5 годин 30 хвилин. Оскільки свідки у ході їх допиту фактично підтвердили, що ніхто із них не бачив чітко номера автомобіля, так як він проїжджав біля них боком, то суд не може прийняти за ствердження факту виїзду в нічний час із 15 на 16 число саме автомобіля МАН державний номерний знак AI 6653 ВХ та причепа державний знак - 6180ХХ під керуванням позивача [PERSON]Д До показань свідка [PERSON]Д . суд відноситься критично, та не вважає їх повністю правдивими. У квітні місяці після 21 години вечора уже досить темно і суд не може погодитися із доводами свідка, що він, будучи на відстані 40-50 метрів не міг бачити із вікна будівлі, коли машина рухалася до нього боком, хто сидів за кермом з тим більше побачити номер автомобіля. Більш того, у судовому засіданні свідок дуже нервував вів себе зухвало, що потягло за собою винесення йому зауваження. Доводи представника відповідача про те, що про відсутність службового автомобіля у автопарку водій [PERSON] О Д. - позивач по справі дає неправдиві пояснення не знайшли свого підтвердження у ході судового засідання. У матеріалах справи (а.с. 44 ) знаходиться копія претензії від 19.04.2010 року [PERSON] - водію - експедитору, пред'явлена невідомо ким, без визначення пред'явника, про необхідність пояснення відсутності автомобіля МАН державний номерний знак AI 6653 ВХ та причепа державний знак AI 6180ХХ на території підприємства з 21 години 30 хвилин 15.04. 2010 року до 06-00 годин 16.04.2010 року. На якій власноручно позивачем написано : "З приводу претензії нічого не знаю. Я нікуди не виїжджав». 3 яких причин було заявлено позивачеві таку претензію, та чим вона була обґрунтована, у ній не визначено. Судом встановлено, та зазначені доводи не спростовані відповідачем, що при пред'явленні претензії про відсутність автомобіля, позивачеві не були надані для ознайомлення документи (письмові пояснення), на підставі яких керівництво підприємства зробило висновок про те, що саме він здійснив незаконний виїзд на автомобілі у нічний неробочий час. Письмові пояснення осіб датовані різними датами, зокрема пояснення свідка [PERSON] складене уже після складення претензії, а тому суд не може визнати, що актом розслідування від 21.04.2010 року встановлено на підставі саме цих документів факт вчинення позивачем винних дій, пов'язаних з використанням у власних цілях без дозволу службового автомобіля, які б могли потягти за собою недовіру. До проведення розслідування сам позивач, як головна особа цих подій не притягувався, йому не надавалася можливість надання якихось пояснень та доводів на місці, з результатами розслідування спірного випадку ознайомлений не був. Про те, чим викликана недовіра керівництва підприємства до нього дізнався тільки у день звільнення при отриманні трудової книжки Більш того, у ході судового засідання було встановлено та зазначене підтверджено представником відповідача, що автотранспорт, який знаходиться на території автопарку, у неробочий час, вихідні дні та нічний час, ніким не охороняється, що надає можливість вільного доступу до нього стороннім особам. Факт наявності одного ключа чи декількох ключів від автомобіля, сторонами не доведено, а тому можливість доступу до автомобіля сторонніх осіб судом не виключається. Керівник підприємства "ІДМ - [PERSON]" у ході судового слідства підтвердив, що відповідальність за збереження транспорту у неробочий час несе саме він, а не водій - експедитор. П. 2 ст. 41 КЗпП України надає право власникові або уповноваженому ним органу розірвати трудовий договір у разі вчинення працівником винних дій , що дають підставу для втрати до нього довіри з боку власника або уповноваженого ним органу. На цій підставі можуть бути звільнені з роботи лише особи, як обслуговують грошові або товарні цінності. Судом встановлено, що позивач по справі , працюючи на посаді водія - експедитора, здійснював перевезення вантажів від підприємства, на якому працював, до підприємства - замовника. Як видно із посадової інструкції водія - експедитора ( а.с. 31-38) він ніс відповідальність за переданий йому вантаж в період з моменту прийняття вантажу до передачі його замовнику. За весь період роботи на даному підприємстві випадків повної або часткової втрати ним вантажів не було що підтверджено представником відповідача у судовому засіданні. Отже, при виконанні своїх посадових обов'язків водієм [PERSON] - позивачем по справі, які були пов'язані з здійсненням транспортування матеріальних цінностей ніяких винних дій він не вчиняв, а факт використання ним службового автомобіля у неробочий час в ніч з 15 на 16 квітня 2010 року в судовому засіданні не доведено, тому дій, які дають підстави для втрати довіри судом не встановлено. Відповідно до діючих норм трудового законодавства, в разі виникнення спору, власник або уповноважений ним орган, який здійснив звільнення працівника за фактом виявлення йому недовіри зобов'язаний довести і факт порушення і вину працівника. Враховуючи вищевикладене, відповідачем не доведено, а суд не знайшов підстав для встановлення факту вчинення будь - яких винних дій позивача [PERSON] які б потягли за собою та викликали б до нього недовіру. Із наданих суду доказів не можна зробити висновку про наявність у діях працівника [PERSON] - позивача по справі конкретних порушень, а як наслідок і довести вину цього працівника в цих порушеннях. Твердження представника відповідача - керівника підприємства TOB "ІДМ - [PERSON]" [PERSON]О про те, що він виявив недовіру зазначеному працівникові, не довіряє йому і це не потребує ніяких доведень, він усе зробив правильно і звільнив позивача на законних підставах, судом не можуть бути прийняті як доведені з тих підстав, що як фізична особа [PERSON] може недовіряти або відчувати до позивача інші почуття та емоції, як позитивні, так і негативні, але як посадова особа - керівник підприємства повинен діяти в межах та відповідно до вимог законодавства України. Як видно із оглянутих у судовому засіданні матеріалів № 423 Славутицького MB ГУ МВС України в Київській області, 19.05 2010 року керівник підприємства - відповідача по справі звертався з заявою про порушення кримінальної справи відносно [PERSON] - позивача по справі за використання службового автомобіля без дозволу керівництва Постановою від 24.05.2010 року відмовлено в порушенні кримінальної справи по ст. 289 КК України за відсутністю складу злочину. За таких обставин, оскільки судом не встановлено, що працівник [PERSON] О Д. вчинив умисно або необережно дії, які порушили правила поводження з матеріальними цінностями, то звільнення його з роботи за п.3 ст. 41 КЗпП України відповідно до наказу TOB «ІДМ [PERSON]» від 21.04 2010 року проведено без законних підстав. За нормами ст. 235 КЗпП України у разі звільнення працівника з роботи без законна підстав, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі з виплатою середньою заробітку за час вимушеного прогулу. Враховуючи викладене, вимоги позивача про поновлення його на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню. Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року затверджено Порядок обчислення середньомісячної заробітної плати. П. п. "з", п.1 зазначеного Порядку визначає, що він застосовується у випадках оплати вимушеного прогулу. П.2 зазначеного Порядку визначено, що обчислення середньомісячного заробітку проводиться виходячи з виплат за два повні останні місяці роботи. Заробітна плата позивача за попередні повні два місяці роботи, які передують періоду, за який нараховується середньомісячний заробіток, відповідно до довідки TOB "ІДМ- Славутич" №18/10 від 20.05.2010 року (а.с.52) складає: лютий 2010 року - 869 гривень за 21 робочих днів; березень 2010 року 869 гривень за 22 робочих дні. Відповідно до п. 5 зазначеного Порядку нарахування виплат проводиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. П. 8 цього Порядку встановлено, що середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані дні протягом двох місяців на число відпрацьованих робочих днів. Виходячи з цього, середньомісячна заробітна плата буде складати - 869 гривень. ( 869+869) = 869 гри.), середньоденна - 41 гривня 38 копійок (869 + 869 ): (20+22)= 1738: 42= 41,38 грн.). Вимушений прогул з 22.04.2010 року по 16 06.2010 року, тобто по день винесення рішення судом складає - 56 днів. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - 2317 гривень 27 копійок ( 41,38 грн. х 56 днів = 2317,27 грн.), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Розглядаючи наявність чи відсутність підстав для розгляду вимог позивача про розірвання трудового договору, укладеного між ним та позивачем на інших підставах, ані ж визначено було підприємством у наказі про звільнення з роботи від 21.04.2010 року, суд виходив із такого Ст.З ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів щодо, як визначено ч.1 ст. 15 ЦПК України, захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. В ході судового розгляду справи, враховуючи поведінку сторін, суд прийшов до висновку. примирення між сторонами неможливо. Намір про розірвання трудового договору мають обидві сторони з визначенням своїх підстав. З метою здійснення належного захисту трудових працівника, та з метою кінцевого урегулювання спору, а також враховуючи, що при розгляді справи судом встановлено, що підприємство здійснило звільнення працівника з роботи з порушенням встановлених норм законодавства про працю, спричинило вимушений прогул чим порушило його законні права, суд вважає можливим та допустимим розглянути вимоги позивача про звільнення його з роботи з дати винесення рішення судом з визначених ним підстав. З огляду на норми, визначені ч.3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір, якщо власник або уповноважений ним орган не законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору Із копій документів, які долучені до матеріалів справи видно, що заробітна відповідачем виплачувалася працівникам один раз на місяць або і зовсім не виплачувалася. Так, як видно із платіжних відомостей заробітна плата на підприємстві виплачувалася за лютий 2009 року - 17.04.2009 року ( платіжна відомість № 2); за березень місяць 2009 року - 05.05.2009 року (платіжна відомість № 3); за квітень місяць 2009 року - 01.06.2009 року (платіжна відомість № 4); за травень місяць 2009 року - 01.07.2009 року (платіжна відомість № 5); за червень місяць 2009 року - 30.07.2009 року (платіжна відомість № 6); за липень місяць 2009 року - 31.08.2009 року (платіжна відомість № 7); за серпень місяць 2009 року - 05.10.2009 року (платіжна відомість № 8); за вересень місяць 2009 року - 12.11.2009 року (платіжна відомість № 9); за жовтень місяць 2009 року - 05.02.2010 року (платіжна відомість № 10); за листопад місяць 2009 року - 05.02 .2009 року ( платіжна відомість № 11); за грудень місяць 2009 року - 05.02 2010 року (платіжна відомість № 12); за січень місяць 2010 року - 02.03.2010 року (платіжна відомість № 01); за лютий місяць 2010 року - 15.03.2010 року (платіжна відомість № 2); за березень місяць 2010 року - 21.04.2010 року (платіжна відомість № 3). З огляду на норми, визначені ст.115 КЗпП України, відповідно до яких заробітна плата виплачується працівникам регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективним договором і але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, зазначені вище документи свідчать про порушення підприємством TOB "ІДМ - [PERSON]» відповідачем по справі, порядку виплати заробітної плати, зокрема строків виплати заробітної плати. Відповідно до вимог ст.97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюється підприємством, установою організацією самостійно, але з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними угодами). Виходячи з ч.3 ст.96 КЗпП України формування тарифної сітки (схеми посадових окладів) провадиться на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати та міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів), а ч.3 ст.6 Закону України "Про оплату праці" встановлено, що тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі : тарифної ставки робітника першого розряду, що встановлюється у розмірі не нижче ніж визначений Генеральною (галузевою) угодою Ст. 11 Закону України "Про оплату праці визначено, що мінімальні розміри ставок (окладів) заробітної плати як мінімальні гарантії в оплаті праці, визначаються Генеральною Угодою. Генеральною угодою укладеною між Кабінетом Міністрів України, всеукраїнськими об'єднаннями організації роботодавців і підприємців та всеукраїнськими профспілками і профоб'єднаннями на 2004 - 2005 роки, яка діє до моменту прийняття нової, та поширюється на підприємства установи, організації усіх форм власності, зокрема п.2.5 встановлено мінімальну тарифну ставку робітника 1 розряду у розмірі не менш 120% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом. Зазначені норми є обов'язковими як мінімальні гарантії для застосування при укладенні галузевих і регіональних угод, колективних договорів Судом встановлено, що на підприємстві не укладено Колективний договір, але діє Положення про оплату праці, норми якого протирічять вищезазначеним вимогам. З огляду на ч.4 ст. 97 КЗпП власник в односторонньому порядку не має права приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективним договором Як видно із обрахованих та виплачених позивачеві сум заробітної плати, заробітна плата нараховувалася та виплачувалася в розмірі встановленого посадового окладу, який визначено підприємством на рівні мінімальної заробітної плати, офіційно встановленої законодавством України, а не в порядку , встановленому вищезазначеними законодавчими та нормативними актами. Твердження відповідача про те, що згода працівника на роботу за таких умов оплати праці, з встановленням посадового окладу у розмірі мінімальної заробітної плати, є підставою вважати, що вона встановлена за згодою сторін та не є порушенням з питань оплати праці, не можуть визнатися судом правомірними. Норми та гарантії оплати праці, визначені законодавством для працівників підприємств, установ та організацій усіх форм власності, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршені. Ст.95 КЗпП України встановлено, що мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може проводитися оплата за місячну , погодинну норму праці (обсяг робіт). З огляду на зазначене, суд не може погодитися з тим, що водій - експедитор, обов'язки якого повязані з перевезенням та відповідальністю за збереження матеріальних цінностей у процесі перевезення, є робітником найнижчої кваліфікації, оплата праці якого повинна бути визначена нижче встановленого розміру для робітника першого розряду. З огляду на вищевикладене, порушенням встановлених законодавством мінімальних гарантій в оплаті праці є і ненарахування та невиплата позивачеві визначених ст. 100 КЗпП України підвищень оплати праці на важких роботах, на роботах з шкідливими умовами праці, на роботах з особливими природними, географічними і геологічними умовами праці та умовами підвищеного ризику для здоров'я. Оскільки Постановою Кабінету міністрів України № 106 від 23.07.1991 року м. Славутич віднесено до зони посиленого радіологічного контролю, а Постановою КМУ від 26.07 1996 року № 836 "Про компенсаційні виплати особам які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" встановлена доплата для працівників які працюють на територіях радіоактивного забруднення, зокрема у зоні посиленого радіологічного контролю у розмірі 5 гривень 20 копійок, то зазначена доплата є також визначеною нормативно гарантією оплати праці та підлягає обов'язковому нарахуванню та сплаті. Як видно із наказів про відрядження працівника, копії яких долучені до матеріалів справи, позивача направляли у відрядження 92 рази. Як слідує із платіжних відомостей на оплату праці, які за твердженням представника відповідача надані суду у повному обсязі, в порушення вимог п.1.5 та 1.11 Інструкції Про службові відрядження в межах України та за кордон" затвердженої наказом Міністерства фінансів України 13.03.1998 року №59 зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 31.03.1998 року за № 218/2658 , позивачеві жодного разу не виплачено ні грошовий аванс у межах необхідних для поїздки сум, ні добові у межах граничних норм, встановлених Постановою Кабінету Міністрів України № 663 від 23.04.1999 року. Окрім того, як видно із матеріалів справи, в порушення вимог ч.2 ст.47 КЗпП України, якою встановлено обовязок власника або уповноваженого ним органу у разі звільнення працівника з його ініціативи видати працівникові у день звільнення з роботи копію наказу на звільнення, така копія була надана працівникові тільки на його письмову вимогу ( а.с.6). Виходячи з викладених підстав, суд вважає, що підприємство "ІДМ - [PERSON]" в період дії трудового договору, укладеного між сторонами, дійсно постійно допускало порушення вимоги встановлених норм законодавства про працю, що є підставою для розірвання трудового договору з підстав ч.3 ст.38 КЗпП України в зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю. Ст.44 КЗпП України визначено, що при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст. 38 КЗпП України), працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку. Середній заробіток позивача, обчислений на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, складає 869 гривень та підтверджена довідкою ( а.с.52). Отже вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку становить - 2607 гривень ( 869 грн. х 3 міс =2607,00 грн.) та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування моральної шкоди працівникові проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, що порушення трудового законодавства України при звільненні з роботи, а як наслідок втрата робочого місця, не отримання позивачем гарантованої заробітної плати, призвела до того, що позивач прикладав зусилля , щоб вийти із скрутного становища намагався знайти хоча б нелегальний заробіток, щоб якось прожити та утримувати свою родин, переживав і це спричинило йому моральні страждання. Виходячи з характеру порушень прав позивача та тривалості його моральних страждань, суд оцінює розмір відшкодування моральної шкоди на суму 5000 гривень. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача підлягає судовий збір на користь держави в розмірі, передбаченому ст. З Декрету Кабінету Міністрів України "Про державне мито" 007-93 від 21.03 1993року та витрати на інформаційно - технічне забезпечення судового процесу. На підставі викладеного,

Outcome: partial