Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], Публічного акціонерного товариства (далі ПАТ) «Банк «Таврика» про визнання укладеного між відповідачами договору купівлі-продажу простих іменних акцій недійсним, та просила суд застосувати наслідки недійсності даного договору, обґрунтувала тим, що предметом спірного договору є прості іменні акції, що належать позивачу та відповідачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності, як майно подружжя, відчуження даних цінних паперів було здійснено відповідачем [PERSON] на користь [PERSON] під час перебування у шлюбі з позивачем без отримання згоди останньої. Посилаючись на вимоги цивільного та сімейного законодавства, що регулюють порядок визнання недійсними право чинів, позивач просила суд застосувати двосторонню реституцію, як наслідок недійсності спірного договору. Крім того, позивач, посилаючись на наслідки недійсності спірного договору, предявила позовні вимоги до ПАТ «Банк «Таврика», як до незалежного реєстроутримувача емітента простих іменних акцій, що стали предметом спірного договору, просила суд зобовязати реєстратора вчинити дії щодо перереєстрації права власності пакету простих іменних цінних паперів з відповідача [PERSON] на відповідача [PERSON] Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовну заяву в повному обсязі, пояснивши, що спірний договір є недійсним, адже укладення договору щодо відчуження пакету простих іменних акцій, що є спільною сумісною власністю подружжя, потребує згоди обох власників, а згоди на укладення спірного договору [PERSON] ніколи не надавалось чоловіку, отже укладаючи спірний договір купівлі-продажу акцій з відповідачем [PERSON] відповідач [PERSON] порушив право власності позивача. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], проти позову заперечував, вважав його безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Свою позицію аргументував тим, що попри те, що предметом спірного договору дійсно є пакет простих іменних акцій, що були набуті відповідачем підчас перебування у шлюбі з позивачем та перебували у спільній сумісній власності подружжя, на його переконання, відчуження акційне не потребувало згоди дружини, адже даний договір не потребує нотаріального посвідчення, і позивач мав право продати спільне майно самостійно. Відповідачі [PERSON] та ПАТ «Банк «Таврика» у судове засідання не зявились, про причини неявки суду не повідомили, пояснень з приводу заявлених позовних вимог суду надано не було, про час та місце слухання справи дані відповідачі були повідомлені завчасно, про що в справі є належні документи. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Згідно наданого свідоцтва про реєстрацію шлюбу, позивач по справі [PERSON] та відповідач [PERSON] знаходяться в шлюбі. Шлюб було зареєстровано Броварським міським відділом ЗАГС Київської області 25.02.1978 року. На час судового розгляду шлюб між ними не розірваний. 26 серпня 2009 року між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу цінних паперів № 178/09-Б за участю торговця цінними паперами ПАТ «Банк «Таврика», що діяв у якості повіреного відповідача [PERSON] Предметом вказаного договору були прості іменні акції емітента ВАТ «Броварський побут комбінат» в кількості 14\~095 штук. Відповідно до п. 1.1 зазначеного договору відповідач [PERSON], в якості продавця за договором, здійснив відчуження простих іменних акцій, а відповідач [PERSON] прийняв вказані акції та здійснив плату на користь відповідача [PERSON] у розмірі 352\~372 гривні. Таким чином, суд вважає доказаним факт, що вказані акції, які стали предметом спірного договору, були набуті спільно позивачем та відповідачем [PERSON] під час перебування ними у шлюбі. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Суд приймає до уваги, що законом не передбачено обов'язкове нотаріальне посвідчення такого договору, та вважає, що надання нотаріально посвідченої згоди іншого з подружжя на укладення цієї угоди не вимагається. Проте суд дійшов висновку, що спірний договір, укладений між відповідачами, виходить за межі дрібного побутового, адже предметом даного договору є прості іменні акції, вартість яких складає 352\~372 гривні, а отже відчужене відповідачем [PERSON] без згоди позивача майно можна вважати цінним. Крім того, з пояснень відповідача [PERSON] наданих у судовому засіданні вбачається, що ним визнається факт відсутності згоди позивача на укладення спірного договору щодо відчуження майна, що перебувало у спільній сумісній власності подружжя, а отже у порядку ч. 1 ст. 61 ЦПК України, даний факт не потребує доказування. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання \~в \~момент вчинення \~правочину \~стороною \~(сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, \~п'ятою та \~шостою \~статті \~203 \~ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності\~є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній \~сумісній \~власності, володіють\~і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Аналогічні положення містить Постанова Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», в аб. 4 ч. 26 якої вказано, якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України можуть предявити позов про визнання такого правочину недійсним. Враховуючи вищевикладені положення діючого цивільного та сімейного законодавства, розяснення Пленуму Верховного Суду України, фактичні обставини справи встановлені судом, суд дійшов до висновку, що позовна вимога щодо визнання договору купівлі-продажу цінних паперів № 178/09-Б за участю торговця цінними паперами ПАТ «Банк «Таврика», що діяв у якості повіреного відповідача [PERSON] недійсним, підлягає повному задоволенню. Згідно ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання\~цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як було попередньо встановлено судом, відповідно до п. 1.1 зазначеного договору відповідач [PERSON] в якості продавця за договором здійснив відчуження простих іменних акцій, а відповідач [PERSON] прийняв вказані акції та здійснив плату на користь відповідача [PERSON] у розмірі 352\~372 гривні. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У звязку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину. Враховуючи характер спірного договору, предмет даного договору, вищезазначені положення цивільного законодавства та положення, суд дійшов до висновку, що позовна вимога про застосування наслідків недійсності правочину у вигляді двосторонньої реституції є обґрунтованою та підлягає задоволенню. А саме, відповідач [PERSON] та відповідач [PERSON], як сторони спірного договору, визнаного судом недійсним, повинні повернути один одному все отримане за таким договором. У відповідності до преамбули Положення про порядок ведення реєстрів власників іменних цінних паперів, затверджене рішенням Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 17 жовтня 2006 року № 1000 положення встановлює вимоги до ведення системи реєстру власників іменних цінних паперів, порядок ведення цього реєстру, обов'язки реєстроутримувача, емітентів та зареєстрованих осіб, порядок доступу до інформації, що міститься у системі реєстру. Згідно пункту 17 даного Положення унесення до системи реєстру записів про перехід права власності на іменні цінні папери за рішенням (вироком) суду, що набрало (набрав) законної сили, здійснюється реєстроутримувачем на підставі копій цих документів, переданих реєстроутримувачу, які засвідчені підписом судді та печаткою суду. За таких обставин обовязок незалежного реєстратора ВАТ «Броварський побуткомбінат» ПАТ «Банк «Таврика» здійснити перереєстрацію прав власності на акції ВАТ «Броварський побут комбінат» у кількості 14\~095 штук, з відповідача [PERSON] на відповідача [PERSON] внаслідок застосування судом наслідків недійсності правочину виникає безпосередньо на підставі вищезазначених норм Положення про порядок ведення реєстрів власників іменних цінних паперів, затверджене рішенням Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 17 жовтня 2006 року № 1000. Тому позовні вимоги, заявлені щодо зобовязання ПАТ «Банк «Таврика» провести перереєстрацію прав власності на пакет простих іменних акцій ВАТ «Броварський побут комбінат» внаслідок застосування судом наслідків недійсності договору купівлі-продажу зазначених простих іменних акцій є повною мірою обґрунтованими та підлягає задоволенню. Судові витрати розподіляються між [PERSON] та [PERSON] у відповідності до ст. 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 60, 63, 65 Сімейного кодексу України, ст. ст. 203, 215, 216, 368, 369, 655 Цивільного кодексу України, Положення про порядок ведення реєстрів власників іменних цінних паперів, затверджене рішенням Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 17 жовтня 2006 року № 1000, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: approved