Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-08 00:00:00

Позивач [PERSON] у жовтні 1999 року в інтересах недієздатної [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири й реєстраційних посвідчень недійсними та виселення. 01.04.2009 року померла [PERSON] Після її смерті [PERSON] (як правонаступник за законом) та [PERSON] (як правонаступник за заповітом) предявили позов до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON]В.) про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, реєстраційного посвідчення, виселення, визнання дійсним свідоцтва про право власності, визнання права власності. В обґрунтування своїх вимог покликаються на те, що з квітня 1999 року [PERSON] була опікуном своєї сестри, недієздатної [PERSON], якій на праві власності належала квартира [ADDRESS]. 01.04.2009 року [PERSON] померла. Після її смерті єдиним спадкоємцем за законом є [PERSON] та єдиним спадкоємцем за заповітом є [PERSON] 09 жовтня 1996 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] з [PERSON], який 12 грудня 1996 року продав квартиру [PERSON] Оскільки [PERSON] хворіла на психічне захворювання і під час відчуження вказаної квартири не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, позивачі, уточнивши позовні вимоги, просять суд визнати зазначені договори купівлі-продажу й реєстраційне посвідчення від 30 грудня 1996 року, видане на ім»я [PERSON], недійсними, повернути сторони в попередній стан, виселити із спірної квартири [PERSON], [PERSON], [PERSON] (колись [PERSON]В.) і неповнолітню [PERSON] Також просять визнати дійсним свідоцтво про право власності на квартиру від 02 червня 1994 року № 21009, видане Львівською міською адміністрацією [PERSON], яке засвідчує право приватної власності на квартиру, визнати право власності за заповітом на ? частку квартири за [PERSON] та визнати право власності за законом на ? частку квартири за [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON], представник прокуратури [PERSON], яка виступає в її інтересах, позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги в повному обсязі з мотивів наведених в письмових заявах. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив та пояснив, що в 1996 році [PERSON] будучи приватним підприємцем, шукав приміщення для складу, та дізнався від начальника ЖЕКу, котрим обслуговується територія спірного житла, що [PERSON] має намір продати свою квартиру. Оскільки в останньої не було всіх документів на квартиру, для оформлення її продажу та з метою їх відшукати та відновити, [PERSON] 20.09.1996 року було видано нотаріально посвідчене доручення на його ім»я. Після отримання необхідних документів, 09.10.1996 року було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Після чого [PERSON] близько двох місяців ще проживала у спірній квартирі, а потім періодично приходила та забирала свою пенсію, яку відповідач отримував за дорученням. Враховуючи, що у [PERSON] не склалося з бізнесом, 12.12.1996 року він за ту ж ціну відчужив квартиру [PERSON] Також зазначив, що житло було в незадовільному стані і його вартість на даний час збільшилася лише завдяки діям [PERSON], яка провела значні ремонтні роботи в квартирі. [PERSON] тривалий час спілкувався з [PERSON] та на час укладення оспорюваного правочину не ставив під сумнів її дієздатність. Крім цього, вказує, що покликання позивачів на те, що померла не розуміла значення своїх дій не відповідають фактичним обставинам справи, а висновки судово-психіатричних експертиз не відповідають дійсності та не можуть бути єдиним доказом підтверджуючим психічний стан [PERSON] У судовому засіданні відповідач [PERSON] особисто та як представник відповідачів [PERSON], [PERSON], а також адвокат [PERSON] проти позову заперечили з таких мотивів. 12.12.1996 року [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS], про те хто був попереднім власником квартири не знала, [PERSON] не бачила, про наведені позивачами обставини довідалася в суді. Після придбання житла, провела капітальний ремонт, на що затратила значні кошти. Також вказали, що при укладенні правочину 09.10.1996 року [PERSON] не міг знати про психічний стан [PERSON], тим більше про таке не могло бути відомо [PERSON], відтак вона є добросовісним набувачем. Вважають, що немає законних підстав для витребування у [PERSON] квартири, тим більше, що право на витребування майна має лише власник, якого на даний час немає. Представник третьої особи Третьої Львівської державної нотаріальної контори 09.08.10р. в судове засідання не з»явився, хоча повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи. Суд приймає до уваги пояснення представника дані в попередніх засіданнях про те, що на даний час державні нотаріуси, які посвідчували оспорювані договори купівлі-продажу квартири в Третій нотаріальній конторі не працюють. На час укладення правочинів нотаріуси перевіряли дієздатність [PERSON], оскільки в протилежному випадку, при наявності будь-яких сумнівів щодо її психічного стану, договори би не посвідчили. Представники третіх осіб ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», Органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради в судове засідання не з»явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Враховуючи наведене, достатність матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників третіх осіб на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, наявні у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відтак, суд вирішує спір в межах уточнених вимог позивачів (а.с.49-50, Т.4) та не приймає до уваги додаткові вимоги зазначені в письмових виступах позивачів в дебатах, оскільки відповідно до ч.8 ст. 193 ЦПК України під час судових дебатів не можна подавати нові докази, заяву про залишення позову без розгляду, збільшувати або зменшувати розмір позовних вимог, а згідно з ч.2 ст. 31 ЦПК України лише до початку розгляду судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підстави позову. За обставинами справи судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06.10.1998 року [PERSON] визнана недієздатною і розпорядженням Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради № 368 від 19.04.1999 року їй призначено опікуном сестру [PERSON] Як вбачається із свідоцтва про смерть серії 2-СГ № 129436 виданого 01.04.2009 року (а.с.31, Т.4) [PERSON] померла 01 квітня 2009 року. Також згідно письмових доказів (а.с.30-39,Т.4) встановлено, що після її смерті [PERSON] являється спадкоємцем першої черги за законом, а [PERSON] є спадкоємцем за заповітом. Відтак, позивачі як єдині спадкоємці правонаступники після смерті [PERSON] предявили вище вказані позовні вимоги. Згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 02.06.1994 року квартира [ADDRESS], загальною площею 23,6 кв.м., яка складається з однієї кімнати, площею 12 кв.м. та кухні, належала на праві приватної власності [PERSON] (а.с.31,Т.1). Згідно договору купівлі-продажу від 09 жовтня 1996 року (а.с.8,Т.1) [PERSON] відчужила належну їй квартиру відповідачу [PERSON], продаж вчинено за 4000 грн., які повністю сплачені покупцем продавцеві до підписання договору. В подальшому [PERSON] відчужив зазначену квартиру [PERSON] за 4000 грн., що стверджується договором купівлі-продажу від 12 грудня 1996 року (а.с.68,Т.1). Відповідно до ч.1 ст. 55 ЦК УРСР 1963 року угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина. Як вбачається з матеріалів справи, медичної картки амбулаторної хворої [PERSON], вона перебувала на обліку у Львівському психоневрологічному диспансері з приводу шизофренії параноїдної форми з 1991 року, згідно довідки від 13.12.1991 року визнана інвалідом другої групи загального захворювання безтерміново. Відповідно до висновків трьох судово-психіатричних експертиз від 29.05.1998 року, від 18.12.2000 року, від 09.07.2001 року [PERSON] на момент укладення договору купівлі-продажу квартири з [PERSON] не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Згідно судового рішення від 06.10.1998 року [PERSON] визнана недієздатною. З огляду на викладені обставини, суд прийшов до висновку, що на момент укладення оспорюваої угоди договору купівлі-продажу від 09 жовтня 1996 року [PERSON] хоч і була дієздатною, але в силу свого психічного захворювання не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, тому договір купівлі-продажу укладений між [PERSON] та [PERSON] слід визнати недійсним з підстави передбаченої ч.1 ст. 55 ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ч.2 ст. 55 ЦК УРСР 1963 року якщо така угода визнана недійсною, то кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі відшкодувати його вартість. У відповідності до ч.1 ст. 145 ЦК УРСР 1963 року якщо майно за плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передано власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею. Відтак, як встановлено в судовому засіданні, спірна квартира вибула з володіння [PERSON] поза її волею, а [PERSON] є добросовісним набувачем цієї квартири, оскільки не знала і не повинна була знати, що особа не мала права відчужувати майно. Таким чином, добросовісне придбання, згідно вимог закону, можливе лише тоді коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Тому права особи не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ч.2 ст. 55 ЦК УРСР 1963 року, такий захист можливий лише шляхом задоволення позову, при наявності підстав передбачених ст. 145 ЦК УРСР 1963 року, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. При цьому, якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то закон не передбачає необхідності визнавати недійсними подальші правочини, а лише перший, і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Разом з тим, суд не вбачає правових підстав для витребування майна у [PERSON] з наступних мотивів. Так, норми глави 13 ЦК УРСР 1963 року є спеціальними, у них закріплено основні способи захисту права власності, що можуть застосовуватися саме власником майна, зокрема з метою повернення майна в натурі. Враховуючи, що [PERSON] та [PERSON] не є власниками спірної квартири, позивачі не навели будь-яких інших обґрунтувань на підтвердження своїх вимог про повернення майна в натурі, тому у суду немає підстав для витребування квартири у [PERSON], яка є добросовісним набувачем, іншого житла немає, а також виселення сім»ї [PERSON] з неповнолітньою дитиною та визнання права власності на спірне приміщення за позивачами. З огляду на викладене, суд прийшов до переконливого висновку про задоволення позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 09.10.1996 року, а решту позовних вимог [PERSON] та [PERSON] суд вважає безпідставними та необґрунтованими, тому відмовляє в їх задоволенні.

Outcome: partial