Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-17 00:00:00

Позивач [PERSON] 01 вересня 2009 звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди до Відкритого акціонерного товариства « Криворізький залізорудний комбінат» ( далі ВАТ « КЗРК»). В обґрунтування позовних вимог послався на те, що перебуваючи з відповідачем у трудових відносинах 20.11.1996 року , при виконанні трудових обов`язків з ним стався нещасний випадок, внаслідок чого куском породи було травмоване ліве око. Розслідування цього випадку було проведено лише 17.02.2006 року та складено акт №3 про нещасний випадок на виробництві ф.Н-1 та акт №2А ф.Н-5. У зв`язку з цим , пройшов огляд МСЕК , за висновком якого 20.11.2007 йому було встановлено 5 % втрати професійної працездатності первинно,03.12.2008 року 5% повторно з переоглядом 15.11.2011 р. У зв`язку із встановленням втрати професійної працездатності Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі була нарахована одноразова допомога. Після цього неодноразово перебував у медичних закладах на лікуванні , у зв`язку з відсутністю покращень у стані здоров`я. Отримана травма спричинила погіршення реалізації його фізичних та професійних можливостей , відчуває постійні болі , незручності через відсутність світобачення з лівої сторони, нечітке зіросприймання. Від незначного фізичного навантаження швидко втомлюється , в голові паморочиться , став роздратований , неврівноважений , відчуває постійні незручності , оскільки без сторонньої допомоги не може перейти через дорогу , по якій рухаються автомобілі. Все це потребує додаткових зусиль для нормального існування та адаптації в середовищі , а також коштів для медикаментозного лікування, тому просить стягнути з відповідача на його користь , в рахунок відшкодування моральної шкоди 125 000 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 200 грн. У судовому засіданні позивач не був присутній. Представник позивача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі , просила позов задовольнити , посилаючись на ті самі підстави. Представник відповідача проти позову заперечував в повному обсязі, надала суду письмові та усні заперечення, відповідно до яких просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вважає, що підставою для відшкодування моральної шкоди є висновок медичних органів , такого висновку позивач не надав. Позивачем не надано доказів протиправності поведінки відповідача , яка призвела до втрати ним професійної працездатності. Також вважає ,позивач звернувся з позовною вимогою на підставі ст. 237-1 КЗпП України про відшкодування моральної шкоди , завданої йому внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві , на які поширюються загальні строки позовної давності , передбачені ч.1 ст. 233 КЗпП України , тобто три місяці. Вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими , що підлягають частковому задоволенню, за наступними підставами. З трудової книжки позивача вбачається , що з відповідачем він перебував у трудових відносинах і 20.11.1996 року з ним стався нещасний випадок, при цьому розслідування якого не було проведено. У судовому засіданні встановлено, за заявою позивача про розслідування нещасного випадку , що стався з ним 20.11.1996 року, 17.02.2006 року був складений акт №3 ф.Н-1 про нещасний випадок на виробництві , відповідно до обставин , за яких стався нещасний випадок, тобто 20.11.1996 року , близько 13.30 год при забурюванні наступного шпура відшарувавшимся кусочком породи було травмоване ліве око [PERSON] Після виїзду на поверхню [PERSON] звернувся до медпункту шахти ім. Леніна , де йому була надана перша медична допомога, після чого він був направлений у 4 міську лікарню м. Кривого Рогу, після надання допомоги продовжував працювати. Втрата працездатності у зв`язку з травмою лівого ока настала 7.10.2003 року під час стаціонарного лікування , згідно виписного епікризу. Відповідно до висновку комісії, призначеної наказом від 17 січня 2006 року № 22 ВАТ « КЖРК», нещасний випадок вважається страховим , пов`язаним з виробництвом і на нього складається акт форми Н-1. Дані обставини підтверджуються Актом №2а ф.Н-5 розслідування нещасного випадку , що стався 20.11.1996 року та Актом №3 ф.Н-1. За висновком МСЕК з 20 листопада 2007 року позивачу встановлена втрата професійної працездатності у розмірі 5% , з причини трудового каліцтва, встановлена дата чергового переогляду 10 листопада 2008 року. Дана обставина підтверджується довідкою №013851серії ДНА-02 . У зв`язку з повторним переоглядом 03 грудня 2008 року встановлена 5% втрати професійної працездатності ,зазначена дата чергового переогляду 15 листопада 2011 року. Дані обставини підтверджуються довідкою №027792 огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності від 03.12. 2008 року. У зв`язку з втратою професійної працездатності Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі , Постановою від 14 грудня 2007 року позивачу була призначена одноразова допомога в разі стійкої втрати професійної працездатності в сумі 10078, 30 грн . Дана обставина знаходить своє підтвердження Постановою № 4433н від 14 грудня 2007 року. Так, у зв`язку з професійним захворюванням позивач періодично перебуває на лікуванні , як на стаціонарному так і амбулаторному. З документів медичних установ вбачається, що йому рекомендовано медикаментозне лікування та постійне спостереження лікарів. Внаслідок професійного захворювання, позивачу заподіяні моральні й фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних і професійних можливостей, погіршилися відносини з оточуючими людьми, сім`єю, змінився його звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, тобто позивачу заподіяна моральна шкода. На думку суду, в даному випадку саме відповідач ВАТ « КЗРК» повинен виплатити позивачу моральну шкоду. Письмові та усні доводи представника відповідача про те, що він не є належним відповідачем по справі , а належним відповідачем повинно бути Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області і слід керуватись ЗУ « Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання , які спричинили втрату працездатності» є безпідставними , оскільки правовідносини сторін виникли у листопаді 2007 року , тобто в період, коли було скасовано ст.ст. 28 та 34 вказаного Закону, відповідно до яких обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди було покладено на Фонд. Оскільки позивачу вперше було встановлено втрату професійної працездатності 20.11.2007 року, а тому саме із цього часу в нього виникло право на звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди. Рішенням Конституційного Суду України №20-рп/ 2008 від 08 жовтня 2008 року по справі №1-32/2008 встановлено, що зазначеним Законом скасоване право застрахованих осіб, громадяни, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання , на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду , яке вони мали на підставі приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання , які спричинили втрату працездатності» та визнано, що після скасування вказаних приписів громадяни, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання , мають право на відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 1167 ЦК України та 237-1 КЗпП України за рахунок власника або уповноваженого ним органу ( роботодавця). У п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 « Про судову практику у справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди роз`яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань , втрати нормальних життєвих зв`язків що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної ( немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності , виду діяльності чи галузевої належності. На думку суду, відсутні підстави також вимагати від позивача медичного висновку про встановлення факту спричинення моральної шкоди , оскільки згідно ч.2 ст. 23 ЦК України визнано, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Не можуть бути враховані також доводи відповідача щодо застосування строків позовної давності , передбачені законодавством про працю, оскільки відповідно до вимог п.3 ч.1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом , іншим ушкодженням здоров`ю. Відповідно до ст. 1167 Цивільного Кодексу України, установлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Частина 1 ст. 237-1 КЗпП України вбачається, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв'язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, позивач отримав професійне захворювання під час виконання трудових обов'язків, то заподіяна йому моральна шкода випливає з трудових правовідносин, і має відшкодовуватися роботодавцем. Суд встановив, що обставини заподіяння позивачу моральної шкоди, викладені в позовній заяві, так і в судовому засіданні, повністю підтверджуються наданими письмовими доказами, з чого слід зробити висновок про те, що позивачу дійсно заподіяно моральну шкоду, яка повинна компенсуватися в грошовому вигляді. У зв'язку з виявленням у позивача професійного захворювання змінилися його образ і якість життя, що завдає йому моральних страждань. Рішенням Конституційного Суду від 27.01.2004 р. № 1-рп/2004 р. зазначено ,що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж Рішення, ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і переносить значно більшу моральну шкоду, чим працівник, що не втрачає професійної працездатності. Беручи до уваги, що сторони знаходились в трудових відносинах, позивачу встановлено втрату професійної працездатності , на цей час позивач не відновив свій нормальний стан здоров`я та продовжує лікування , що підтверджує факт завдання йому моральної шкоди. Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди позивачу , суд виходить з дійсних обставин справи на наслідків , принципу розумності та справедливості, також враховує характер та об`єм фізичних, душевних , психічних страждань від травми, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації , що призвело до значних тяжких змін його життєвих зв`язків, а саме втрати 5% працездатності . Беручи до уваги вищевикладене, а також ступінь втрати професійної працездатності, стан його здоров`я, наслідки , які можуть наступити , тяжкість вимушених змін у житті , тривалість страждань і переживань, суд вважає, що компенсацію за заподіяні моральні страждання слід призначити у розмірі 2\~000 грн , що , на думку суду, буде відповідати тим стражданням і переживанням , які зазнає позивач, а в задоволенні іншої частини позову відмовити. Відповідно до т. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Представник відповідача, заперечуючи проти заявленого позивачем позову, у судовому засіданні, на підставі ст. 60 ЦПК України не надав доказів на спростування тверджень позивача. З урахуванням викладених обставин та наданих доказів суд вбачає наявність спричинення позивачу моральної шкоди. У відповідності до вимог ст., ст. 79,84,88 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача в дохід держави судові витрати , пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог, а саме: судовий збір 8 грн 50 коп та витрати на інформаційно технічне забезпечення розгляду справи - 15 грн. Вирішуючи питання щодо стягнення на користь позивача з відповідача витрат , пов`язаних з правовою допомогою , суд зазначає, що до складу судових витрат діюче цивільно - процесуальне законодавство відносить також витрати на правову допомогу, тобто витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права. Так, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є представником позивача [PERSON] за довіреністю ( а.с.38) й приймала участь в суді як його представник. Отже, [PERSON] має процесуальний статус саме представника [PERSON], що передбачено ст.ст. 26,42 ЦПК України , і не може одночасно мати процесуальний статус особи, яка надає правову допомогу. Крім того, документи, на які посилається [PERSON], як на підтвердження її статусу особи, яка надає правову допомогу , а саме: квитанція від 06.07.2009 року, за якою [PERSON] на користь СПД ФО Терновська сплачено 200 грн за складання позовної заяви ( а.с.4а), суд до уваги не приймає, оскільки такі документи підтверджують те, що [PERSON] надавала [PERSON] юридичні послуги саме як суб`єкт підприємницької діяльності фізична особа, а не адвокат або інший фахівець в галузі права. Враховуючи зазначене й те, що витрати , пов`язані з оплатою участі у справі представника сторони не відносяться до судових витрат і не підлягають розподілу між сторонами в порядку, передбаченому ст. 88 ЦПК України, і вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial