Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-10 00:00:00

Позивач у травні 2009 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом. В обґрунтування підстав позивач зазначив, що згідно рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.11.2008 року та рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 24.04.2007 року по цивільній справі за його позовом до [PERSON], у відшкодування майнової шкоди, завданої дорожньо-транспортною подією, яка сталася 10.05.2002 року, стягнуто із [PERSON] на його користь 27 139,00грн., у відшкодування моральної шкоди 500,00грн., а також судові витрати у сумі 504,00грн. Вважаючи [PERSON] боржником з часу ухвалення рішення суду, позивач просив суд стягнути із відповідача на свою користь суму майнової шкоди, визначеної рішенням апеляційної інстанції, з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, розрахованих ним за період із 22.08.2002р. по 19.11.2008 року всього у розмірі 63\~449,94грн., а також понесені ним судові витрати по справі у сумі 635,00грн. судового збору, 30грн.- витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, 3000,00грн. - витрат на оплату послуг адвоката. Позивач, його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування позовних вимог посилались на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не зявився. Про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки в судове засідання не повідомив, письмових заяв до суду щодо розгляду справи за своєї відсутності суду не надсилав. В силу ст.224 ЦПК України, за згодою позивача у звязку із неявкою в судове засідання відповідача, належним чином повідомленого про час і місце розгляду справи, суд ухвалив про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, вислухавши пояснення позивача, думку адвоката, зясувавши обставини по справі, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що в наслідок дорожньо-транспортної події, яка сталася 10.05.2002 року за участю сторін, належний на праві власності [PERSON] автомобіль Ауді-100 отримав механічні ушкодження. Впродовж 2002-2008 року між сторонами існував цивільно-правовий спір, повязаний із реалізацією права позивача, як потерпілого від даної дорожньо-транспортної події, на одержання відшкодування шкоди. Завдання майнової та моральної шкоди іншій особі є протиправною дією. Згідно ч.2 ст.11 ЦК України такі дії є підставою виникнення цивільних прав та обовязків, змістом яких є право потерпілого (кредитора) на відшкодування завданої йому шкоди і обовязок особи, яка завдала шкоду, відшкодувати її. Даний спір врегульовано рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.11.2008 року, у відповідності до якого рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 24.04.2007 року змінено в частині стягнутої із [PERSON] на користь [PERSON] суми матеріальної шкоди із 38\~770,04грн. до суми 27\~139грн. та в частині розміру судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції щодо стягнення у відшкодування моральної шкоди суми у розмірі 500грн. залишено без змін. Із обставин, встановлених судовим рішенням, які в силу ч.4 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню, вбачається, що розмір присудженого на користь [PERSON] відшкодування судом визначено відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи. Таким чином, суд вважає такими, що ґрунтуються на припущеннях доводи [PERSON] з приводу наявного у нього права на витребування від [PERSON] суми в розмірі 27 139грн., присудженої рішенням суду у відшкодування майнової шкоди, завданої дорожньо-транспортною подією, з урахуванням інфляційних та 3% річних за користування, оскільки зобовязання із відшкодування шкоди, завданої майновим інтересам хоча і є грошовим, однак, його розмір не залежить від процесів інфляції в економіці, тому не може збільшуватися в тій же пропорції, в якій підвищується вартість життя. У звязку із чим, суд вважає, що зазначена сума не є грошовим зобовязанням у розумінні ст.509 ЦК України, тому покладення відповідальності у вигляді зобовязання відповідача її сплатити урахуванням інфляційних та 3% річних не відповідає нормам матеріального права. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст.88 ЦПК України суд враховує, що позивач від сплати судових витрат не звільнений, його позовні вимоги не належать до задоволення, у звязку із чим відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed