Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просив зобовязати публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк» (далі ПАТ, або Банк) сплатити йому кошти, які були утримані відповідачем у звязку з нарахуванням підвищеної відсоткової ставки за договорами споживчого кредиту в сумі 11 495,91 доларів США, та стягнути судові витрати. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] вказував, що між ним та Банком 2.06. і 04.06.2008 року були укладені договори про надання споживчого кредиту термін дії яких закінчувався 4.05.2008 року. В забезпечення виконання названих договорів між ПАТ та [PERSON] було укладено 2.06.2008 року договір застави майнових прав, за яким заставодавець гарантував виконання позивачем умов договорів споживчих кредитів належним йому вкладом, що знаходився у цьому ж Банку в сумі 430 тисяч Євро. На день закінчення терміну дії кредитних договорів у позивача існувала заборгованість, на його звернення відповідач відмовив пролонгувати договори, а тому [PERSON] подав до Банку 8.05.2008 року заяву про дострокове розірвання договору банківського вкладу з метою погашення кредитного боргу [PERSON] Однак відповідач лише 23.06.2009 року задовольнив заяву власника вкладу, який в цей же день погасив заборгованість по договорах споживчого кредиту, але Банк за період з 6.05. по 22.06.2009 року за прострочення виконання згаданих договорів нарахував по них подвійну проценту ставку, що на думку позивача є незаконним. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити. Представник Банку позов не визнав, пояснив, що оскільки [PERSON] не виконав умови договорів споживчого кредиту, на день закінчення строку їх дії допустив заборгованість, яка була погашена лише 23.06.2009 року [PERSON] із належного йому грошового вкладу, тому для позивача на підставі умов договорів за прострочення повернення кредитів була нарахована подвійна процента ставка. Також визнав, що Банк повинен був протягом 5 днів достроково розірвати на вимогу вкладника [PERSON] договір банківського вкладу і видати для нього необхідні грошові кошти. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази суд вважає позов слід задовольнити частково. Судом встановлено, що між позивачем та Банком 2.06. і 4.06.2008 року були укладені договори про надання споживчого кредиту, за якими [PERSON] отримав у відповідача кошти. Термін дії зазначених договорів закінчувався 4.05.2009 року. В забезпечення виконання кредитних договорів між ПАТ та [PERSON] було укладено 2.06.2008 року договір застави майнових прав, за яким заставодавець гарантував виконання позивачем умов договорів споживчих кредитів належним йому вкладом, що знаходився у цьому ж Банку сумою застави 430 тисяч Євро. На день закінчення терміну дії кредитних договорів позивач мав перед Банком заборгованість в сумах по договору від 2.06.2008 року - 499 988,68 доларів США, та від 4.06.2008року - 80 333, 70 доларів США. На звернення [PERSON] відповідач відмовив пролонгувати договори, а тому [PERSON] подав до Банку 8.05.2009 року заяву про дострокове розірвання договору банківського вкладу з метою погашення кредитного боргу позивача. Відповідач лише 23.06.2009 року задовольнив заяву власника вкладу, який в цей же день погасив заборгованість котру мав [PERSON] по договорах споживчого кредиту, але Банк за період з 6.05. по 22.06.2009 року за прострочення виконання згаданих договорів нарахував по них штрафну подвійну проценту ставку в загальній сумі 11495,91 доларів США. Наведені обставини стверджуються даними договорів споживчого кредиту, договором застави майнових прав, довідками Банку, заявами [PERSON], [PERSON] та сторонами не заперечуються. Відповідно до ст. 614 ЦК особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необмеженості), якщо інше не встановлено договором законом. Як доведено в судовому засіданні, позивач не виконав умов договорів споживчих кредитів, допустив заборгованість по них, яку до закінчення терміну їх дії не погасив, а тому суд погоджується, що Банк мав підстави відповідно до пунктів 1.3.1 зазначених договорів розпочати нараховувати за прострочення основного боргу подвійну ставку із розрахунку 15,6 % річних по договору від 4.06.2008 року, та 14,56 % по договору від 2.06.2008 року. В той же час 8.05.2009 року [PERSON] подав до Банку заяву про дострокове розірвання договору банківського вкладу з метою погашення кредитного боргу, який мав перед відповідачем позивач. Сторонами визнається, що згідно умов договору банківського вкладу Банк зобовязаний був видати для [PERSON] кошти з його вкладу не пізніше 5-ти днів з дня предявлення вимоги про дострокове розірвання договору, тобто до 13.05.2009 року. Однак відповідач не виконав таку умову договору, і видав для [PERSON] кошти з вкладу лише 23.06.2009 року. Таким чином суд вважає, що прострочення погашення кредитного боргу позивачем з 13.05. по 23.06 2009 року відбулось не з його вини, а саме з вини відповідача, тому останній не мав законних підстав нараховувати за вказаний період штрафні санкції. Згідно довідки Банку за кредитним договором від 2.06.2008 року за один день нараховувалась подвійна відсоткова ставка в сумі 202,22 доларів США, а за договором від 4.06.2008 року - 34, 81 долар США. Поверненню для [PERSON]І підлягають суми нараховані за 41 день, що становить суму 11 411, 97 доларів США, а в переводі на гривні за курсом НБУ 1 долар дорівнює 7,996 грн., загальна сума складе - 77 700,40 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК з відповідача підлягають стягненню також понесені позивачем судові витрати.

Outcome: partial