Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-11 00:00:00

18.09.2009 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства ПівнГЗК про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, визнання дати професійного захворювання, стягнення моральної шкоди за незаконне звільнення та моральної шкоди в наслідок професійного захворювання. Ухвалою Тернівського районного суду від 18.09.2009 року вимоги позивача про визнання факту професійного захворювання з 11.06.2007 року та стягнення моральної шкоди в звязку з професійним захворюванням були розєднані і виділені в окреме провадження. 26.02.2010 року позивач уточнив позовні вимоги, в обґрунтування позову зазначив, що він працював водієм великовантажного автомобіля в карєрі технологічної колони автомобілів № 1 ГТЦ № 2 ВАТ «ПівнГЗК». Працюючи в шкідливих умовах отримав ушкодження здоровя, але висновком від 12.06.2007 року йому була встановлена лише третя група інвалідності за загальною формою захворювання. Вважаючи своє захворювання професійним, він звернувся про направлення його на обстеження в інститут профзахворювання, в якому знаходився двічі: з 04.05.2007 року по 18.05.2007 року, та з 01.11.2007 року по 15.11.2007 року, але його захворювання не було визнане професійним і повязаним з шкідливими умовами праці, в звязку з чим вимушений звернутися до інституту медицини праці АМН України м. Києва, щоб спростувати рішення Українського науково-дослідницького інститути промислової медицини м. Кривого Рогу. 05.11.2008 року клініка професійних захворювань ДУ «Інститути медицини праці АМН України» виявила професійне захворювання на підставі тривалого періоду праці з 08.10.1998 року по 16.10.2007 року водієм великовантажного автомобіля в карєрі ВАТ «ПівнГЗК» та скасувала висновок Українського науково-дослідницького інституту промислової медицини. [PERSON]. Тобто причина інвалідності за загальним захворюванням , встановлена я УНДІ промислової медицини м. Кривого Рогу з 11.06.2007 року не відповідає дійсності. Згідно з п. 19 акту розслідування хронічного професійного захворювання від 16.12.2008 року профзахворювання виникло з вини адміністрації ВАТ «ПівнГЗК» за період його роботи, оскільки адміністрація не виконала вимоги ст. 13 Закону України «Про охорону праці», ст. 153 КЗпП України, щодо утворення на робочих місцях умов праці відповідно вимогам нормативних актів. За висновком МСЕК від 25.03.2009 р. йому була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 35 % та 3 група інвалідності, у звязку з професійним захворюванням. Постановою ВВД Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України в м. Кривому Розі від 21.06.2009 року йому були призначені страхові виплати щомісяця та одноразова допомога в розмірі 40140,0 грн. у звязку з професійним захворюванням та призначено щомісячні страхові виплати у розмірі 429,15 грн. Відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України кожна особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя. У звязку з професійним захворюванням змінився його спосіб та якість життя, що завдає йому моральних страждань. Через захворювання він не може виконувати важку роботу по дому, що призводить до непорозуміння з дружиною. Він раніше вів активний спосіб життя, їздив на рибалку, порався на дачі. Зараз він змушений відмовитися від своїх захоплень, що спричиняє йому душевні страждання. Факт завдання йому моральних страждань підтверджується актом розслідування професійного захворювання та нещасного випадку на виробництві витягом із висновків МСЕК. Виписками з історії хвороби. Моральну шкоду він оцінює у 121000 грн. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали частково, відмовилися від позивних вимог про визначення дати професійного захворювання з 11.06.2007 року, ухвалою суду від 12.06.2010 року провадження в цій частині позову припинене. Представник відповідача позов не визнала пояснила, що згідно з «Порядком розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві», затвердженим постановою КМУ від 25.08.04 р. №1112, встановлення професійного характеру захворювання працівника здійснюється спеціалізованими лікувально-профілактичними закладами, перелік яких затверджується наказом Міністерства охорони здоровя, а не роботодавцем. На підставі отриманого повідомлення ф. П-3 про професійне захворювання роботодавець повинен призначити комісію, провести розслідування випадку профзахворювання, скласти та затвердити акт розслідування хронічного професійного захворювання ф. П-4, виготовити та надати працівникові направлення на огляд у медико-соціальній експертній комісії. Встановлення відсотку втрати працездатності та групи інвалідності у звязку з професійним захворюванням, згідно з «Положенням про медико-соціальну експертну комісію», затвердженим постановою КМУ від 22.02.1992 р. № 83, здійснюється медико-соціальними експертними комісіями. Зі свого боку відповідач у повному обсязі виконав всі обовязки, покладені на нього Порядком №1112. Щодо звинувачень позивача на адресу відповідача у його «зацікавленості» у встановленні загального захворювання [PERSON], то вони є його особистими нічим не підтвердженими домислами. Стосовно звільнення [PERSON] та «змушування його стати на біржу». [PERSON] працював водієм великовантажного автомобіля в карєрі ГТЦ-2 ВАТ «ПівнГЗК». Висновком МСЕК від 12.06.07 р. №574570 йому була встановлена стійка втрата працездатності і третя група інвалідності за загальним захворюванням строком на один рік з 11.06.07 р. та надані медичні рекомендації щодо характеру і умов праці, яку він міг виконувати: автослюсар, диспетчер, водій легкового автомобіля; протипоказана робота, повязана з підняттям вантажів, тривалою ходою. Відповідно до висновку МСЕК відповідач не мав права допустити позивача до роботи в шкідливих умовах праці та згідно з рекомендаціями МСЕК запропонував йому переведення на іншу постійну роботу: слюсарем з ремонту автомобілів 4 розряду ГТЦ-1 (02.07.07 р.); слюсарем з ремонту автомобілів 5 розряду ЦМП ( 20.07.07 р.); слюсарем з ремонту автомобілів 4 розряду ГТЦ-2 (29.08.07 р.); водієм легкового автомобіля ТСЦ ( 24.09.07 р.). Від усіх запропонованих робіт [PERSON] відмовився. 08.10.07 р. він подав заяву про переведення його курєром лікувально-профілактичного відділення поліклініки ВАТ «ПівнГЗК» на час соціальної відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 6 річного віку [PERSON], у звязку з чим безстроковий трудовий договір з ним був переукладений на строковий. Наказом від 31.10.2007 р. [PERSON] був звільнений за п.2 ст.36 КЗпП України у звязку із закінченням строку трудового договору. Таким чином, припинення трудового договору з [PERSON] сталось не з ініціативи відповідача, а як результат власного та свідомого вибору самого позивача. Усі ці факти, як зазначено вище, були встановлені рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рога від 21.09.2009р., яке набрало законної сили, і тому не потребують доказування. Щодо «змушування стати на біржу», то дані твердження взагалі не відповідають дійсності та нічим не підтверджується. Звернення до центру зайнятості за сприянням у працевлаштуванні є правом громадянина, до якого його ніхто не може примусити. Щодо погіршення стосунків позивача із дружиною та іншими родичами, то вважаю, що є очевидним той факт, що воно сталось з вини самого позивача, який, маючи частково обмежену працездатність, не бажає працювати та забезпечувати матеріально себе свою сім ю, перекладаючи свої обовязки на когось іншого. Також звертаю увагу суду на те, що позивач, як на правову підставу своїх вимог посилається на Закон України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Також при визначенні суми моральної шкоди він посилається ст.. 34 даного Закону. Оскільки даний Закон не регулює правовідносини по відшкодуванню моральної шкоди роботодавцем, позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] щодо стягнення з ВАТ «ПівнГЗК» 121 000 грн. є незаконними. Вислухавши позивача, представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що позивач тривалий час працював у шкідливих умовах на ВАТ «ПівнГЗК», 25.03.2009 р. йому встановлено професійне захворювання, яке було отримано в період роботи з 08.10.1998 року по 16.10.2007 року водієм великовантажного автомобіля в карєрі ГТЦ-2 ВАТ „ПівнГЗК. (а.с.11-12). Висновком МСЕК від 25.03.2009 р. позивачу встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 35% (а.с.10). Постановою № 0407 від 21.06.2009 року Фонд соціального страхування призначив [PERSON] щомісячні страхові виплати та нарахована одноразова допомога у сумі 40140,0 грн. (а.с.13-14). Таким чином у позивача на підставі висновку МСЕК від 25.03.2009 р. право на відшкодування моральної шкоди виникло з 25.03.2009 року, дня встановлення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках (а.с.10). Відповідно до розяснень, викладених у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року (зі змінами), судам необхідно враховувати , що відповідно до ст.. 237-1 КЗпП України за наявності погіршення прав працівника у сфері трудових відносин ( в тому числі виконання робіт у безпечних для життя і здоровя умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. 3 01 квітня 2001 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Одним із завдань цього Закону та обов'язку Фонду соціального страхування було відшкодування моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, застрахованим та членам їх сімей від нещасних випадків. Законами України про Державний бюджет на 2006 рік та 2007 рік, зупинялась дія, в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим та членам їх сімей, абзацу 4 ст. 1, підпункту «є» ч, 1 ст. 21, ч. З ст. 28, ч. З ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Крім цього, Законом від 28.12.2007 року № 107 з п. 3 Прикінцевих положень виключені слова, які свідчили про відшкодування за умов, зазначених у цьому пункті, моральної (немайнової) шкоди потерпілим на виробництві та членам їх сімей, і водночас доповнено цей пункт таким абзацом: «відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної шкоди застрахованим та членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 01 січня 2008 року». Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 Рішення №20-рп/2008 (справа про страхові виплати) зазначив, що положеннями п. 1, абзацу 3 п. 5, п. 9, абзацу 3 п. 10, п.11 розділу 1 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.02.2007 року №717, скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Проте, Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 1167 Цивільного кодексу України та ст.. 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавством розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. З огляду на викладене, Конституційний Суд України не вбачає підстав для визнання неконституційними положень п.1, абзацу 3 п.5, п.9, абзацу 3 п.10, п.11 розділу 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». З урахуванням вищевикладеного суд вважає, що спірні правовідносини виникають із трудових правовідносин і позивач має право на відшкодування моральної шкоди відповідачем. Відповідно до вимог ст.153 КЗпП України та акту розслідування хронічного професійного захворювання № 41, який затверджений державним санітарним лікарем Тернівського району 16.12.2008 року (а.с.11-12), виписки із історії хвороби №1398 [PERSON] (а.с.8), суд вважає, що вищевказані докази свідчать про доведеність виконання робіт позивачем у небезпечних для життя і здоров'я умовах. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд вважає, що слід врахувати роз'яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної ( немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Отже, враховуючи те, що вперше позивачу встановлено 35% втрати працездатності та третю групу інвалідності, а також характер захворювання, пов'язаних з причиненням профзахворюванням фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що слід позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково та стягнути з відповідача ВАТ "ПівнГЗК" на користь [PERSON] 40\~000,0 грн. у відшкодування моральної шкоди. На підставі ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України , ст.10, 11, 60, 84, 209 ч.3, 212, 213-214, 218 ЦПК України, суд -

Outcome: partial