Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в Рівненський міський суд з позовом до відповідачки [PERSON], в якому просить стягнути з неї 90 000 грн. в рахунок повернення боргу за договором позики від 01 вересня 2004 року, три проценти річних від простроченої суми в розмірі 14878 грн. 08 коп., інфляційні втрати в розмірі 72801 грн., а всього - 177679 грн. 08 коп. В судовому засіданні представники позивача вимоги свого довірителя підтримали та з мотивів, наведених [PERSON] у позовній заяві, просять задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просить суд застосувати загальну позовну давність, передбачену ст.257 ЦК України, тобто три'г роки. Вказує, що у спірних правовідносинах не мало місця переривання перебігу позовної давності, оскільки його довірителька [PERSON] не вчинила жодної дії, що свідчила б про визнання нею свого боргу в розмірі 90 000 грн. перед [PERSON] Стверджує, що укладення відповідачкою, як директором ТзОВ "Кодест", 01 червня 2007 року договорів позики на суму 165 000 грн. й, відповідно, поруки, свідчить про повернення нею [PERSON] попереднього боргу в розмірі 90 000 грн., оскільки позивач знову позичив їй значну суму коштів. Оскільки строк позовної давності по договору позики від 01 вересня 2004 року минув 25 лютого 2008 року, то другий примірник даного договору, який в неї зберігався, із поміткою про одержання [PERSON] його коштів в сумі 90 000 грн., вона, за минуванням потреби зберігати, знищила. З'ясувавши обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Представниками сторін не оспорюється та обставина, що 01 вересня 2004 року між їх довірителями було укладено договір позики на суму 90 000 грн. 2 Відповідачка стверджує, що вказані кошти позивачу повернула вчасно, тобто до 28 лютого 2005 року, а позивач стверджує, що ці кошти від [PERSON] не отримав взагалі. Таким чином, про порушення свого права власності на спірну суму коштів [PERSON] довідався 28 лютого 2005 року, тобто коли їх вчасно від відповідачки не отримав. Отже, в силу ст.257 ЦК України, строк позовної давності для позивача щодо захисту його цивільного права закінчився 28 лютого 2008 року. З відповідною позовною заявою до суду [PERSON] звернувся 10 березня 2010 року. Відповідно до ст.ст.256, 257, ч.І ст.261, ч.І ст.264, ч.ч.З -5 ст.267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як на обставину, що вказує на переривання позовної давності позивач посилається на укладення з ним договору поруки від 01 червня 2007 року, однак боржником у даному договорі є ТзОВ "Кодест", кредитором [PERSON], а поручителем [PERSON], тому в суду немає підстав вважати, що саме укладення цього договору й відповідного йому договору позики на суму 165 000 грн. пов'язане з визнанням відповідачкою попереднього боргу в сумі 90 000 грн. Крім того, відповідно до абзацу 2 ст.1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші - або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у .меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Виходячи з наведеної норми закону, за принципом аналогії закону, передбаченим ч.І ст.8 ЦК України, вчинення позичальником [PERSON] дій, що свідчили б про визнання нею свого боргу в розмірі 90 000 грн. перед [PERSON], не може ґрунтуватися на свідченнях свідків [PERSON] та [PERSON], які були допитані в судовому засіданні. В даному випадку, такі дії, як і договір позики, повинні були фіксуватися у письмовій формі. Разом з тим, поважних причин пропущенням позовної давності позивачем суду доведено не було.

Outcome: approved