Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-12 00:00:00

В позовній заяві позивач [PERSON] вказує, що їй на праві власності належав будинок [ADDRESS]. Літом 2006 року у неї з невісткою, [PERSON], стали виникати розмови щодо того, що стане з будинком після її смерті. Між ними було домовлено, що невістка догляне її до смерті, а потім отримає у власність будинок, тобто фактично вона бажала укласти з невісткою договір довічного утримання. Оскільки, незабаром вона мала від'їхати працювати за контрактом, то відповідачка запропонувала оформити довіреність на відчуження будинку, надавши їй право подарувати будинок сину та запевнила, що буде утримувати її до смерті. У нотаріуса вона підписала довіреність на ім'я невістки, вважаючи, що право власності до неї перейде після її смерті. Пізніше, напередодні свого від'їзду, зрозумівши, що вона внаслідок своєї необізнаності замість одного правочину вчинила інший, вона повідомила невістку в присутності її сестри, що відкликає довіреність та заборонила їй вчиняти будь-які дії з будинком. Остання все ж таки , скориставшись довіреністю, подарувала даний будинок сину. Залишившись фактично на вулиці і ночуючи у сусідів під час перебування в Україні, вона вимушена була звертатися до суду за захистом своїх порушених прав. Крім того, постановою Рівненського міського суду від 19 березня 2010 року було встановлено наявність у діях [PERSON] складу злочину передбаченого статтею 356 КК України, а провадження в справі закрито з нереабілітуючих підстав - на підставі п.2 ч.і ст. 49 КК України в зв'язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Постанова набрала законної сили 26 березня 2010 року. Просить визнати недійсною довіреність видану 30 травня 2007 року з моменту її видачи. У попередньому судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали. Відповідач позов визнала і пояснила, що вона не заперечує проти задоволення позову, про що подала суду письмову заяву. Згідно із ч.4 ст.130 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд ухвалює рішення в порядку, встановленому статтею 174 ЦПК України. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як встановлено судом, 30 травня 2007 року позивач видала відповідачці довіреність на дарування будинку [ADDRESS]. Постановою Рівненського міського суду від 19 березня 2010 року було встановлено наявність у діях [PERSON] складу злочину передбаченого статтею 356 КК України, тобто самовільно, всупереч установленому законом порядку, вчинення дій, правомірність яких оспорюється певним громадянином, якщо цими діями було заподіяно значну шкоду, а провадження в справі закрито з нереабілітуючих підстав - на підставі п.2 ч.і ст. 49 КК України в зв'язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Постанова набрала законної сили 26 березня 2010 року. При розгляді вищевказаної справи в порядку кримінального судочинства судом було встановлено, що вчиняючи довіреність [PERSON] бажала не безоплатно віддати будинок, а мала намір укласти договір довічного утримання. Такі дані були встановлені судом на підставі показань свідків. У відповідності до положень статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно статті стаття 229 Цивільного кодексу України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Вчиняючи довіреність, [PERSON] вважала, що домовленості про довічне утримання будуть існувати та виконуватимуться реально, а тому, при вчиненні довіреності її справжнє волевиявлення фактично було спрямоване не на безоплатне відчуження будинку (вчинення договору дарування), а саме на забезпечення її в похилому віці доглядом та утриманням і на перехід прав на будинок лише в такому випадку (довічне утримання), а отже позивач помилялася щодо суті правочину, який мав бути вчинений нею та суті правовідносин, які в подальшому мали існувати на підставі правочину. Відповідач не заперечує проти визнання довіреності від 30.05.2007 року недійсною, так як фактично волевиявлення позивачки було направлено на укладення договору довічного утримання. Отже, визнання відповідачем позову не суперечить закону. У зв'язку з вищевикладеним, суд вважає, що визнання відповідачем позову у справі може бути прийняте. Виходячи з наведеного та

Outcome: approved