Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до Управління, в якому просила зобов'язати відповідача нарахувати і виплатити їй соціальну допомогу, як дитині війни, за 2008-2009 роки та розгляд справи проводити без її участі. Відповідач в запереченнях до суду просив розгляд справи провести без участі їх представника та відмовити в задоволенні позовних вимог, мотивуючи це тим, що дія ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни зупинялась поточними законами про бюджет України, а з 01.01.2008 року позивач отримує доплату до пенсії в розмірі 10 відсотків від прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність. Крім цього, зазначив, що відсутня законодавча норма яка б встановлювала мінімальний розмір пенсії за віком. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач є особою, на яку поширюється дія абзацу 1 статті 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» № 2195-ІУ від 18.11.2004 року та має статус „дитини війни, що підтверджується відміткою в пенсійному посвідчені. Згідно ст.6 Закону № 2195-ІУ дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується на 30% мінімальної пенсії за віком. Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп визнано неконституційним п.п.2 п.41 розділу II Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 28.12.2007 року № 107-VI, щодо викладення статті 6 Закону в новій редакції, а саме про виплату "дітям війни" надбавки до пенсії у розмірі 10 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Таким чином, з 22 травня 2008 року по 31.12.2009 року включно, позивач має право на підвищення пенсії на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, що є підставою до задоволення позову за вказаний період. Судом встановлено, що відповідач не здійснював виплати в тому розмірі, як передбачено ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни, відтак допустив бездіяльність та, як наслідок, порушення прав позивача. Доводи відповідача про відсутність законодавчої норми яка б встановлювала мінімальний розмір пенсії за віком, відсутність порядку перерахунку та виплати зазначеного підвищення пенсії та відсутность відповідного фінансування не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, так як, згідно чинного законодавства, саме на органи Пенсійного фонду України та відповідні територіальні управління покладено обовязок перерахування та виплата пенсій з відповідними підвищеннями, а частиною 1 ст. 28 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування передбачено, що мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Оскільки згідно п. 34 ст. 4 Декрета КМУ „Про державне мито Пенсійний фонд України, його підприємства, установи і організації звільненні від сплати державного мита, то відповідно до ч.2 ст. 88 ЦПК України судовий збір, документально підтверджений позивачем, компенсуються за рахунок держави. Згідно ст.ст.81, 88 ЦПК України та "Розмірів витрат з інформаційно-технічного забезпечення судових процесів, пов"язаних з розглядом цивільних та господарських справ", затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 року № 1258 підлягають стягненню з відповідача витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду даної цивільної справи. На підставі викладеного,

Outcome: partial