Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-06 00:00:00

26 березня 2010 року асоціація захисту прав громадян звернулася до суду з позовом в інтересах члена організації [PERSON] до відкритого акціонерного товариства «[PERSON] Аваль», третіх осіб [PERSON] та приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки, звільнення майна від обтяжень іпотекою та обтяжень забороною на відчуження. Позивач вказав, що 08.05.2008 року, між [PERSON] та ВАТ «[PERSON] Аваль» укладено кредитний договір, предметом якого було надання кредиту позивачу в сумі 35000 долларів США. Того ж дня, між третьою особою [PERSON] та ВАТ «[PERSON] Аваль» було укладено договір іпотеки відповідно до якого [PERSON], передала в забезпечення виконання зобовязання [PERSON], нерухоме майно квартиру [ADDRESS]. 08.05.2008 року, приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], у звязку з посвідченням договору іпотеки накладено заборону на відчуження зазначеної квартири. Позивач вважає договір про надання кредиту від 08.05.2008 року № 14/08-112/58495 недійсним, у звязку з тим що він був укладений з порушенням чинного законодавства, а саме при укладанні договору позивача було введено в оману що до предмету зобовязання та його виконання, що відповідно до ст. 230 ЦК України є підставою для визнання йог недійсним, при укладанні договору було передбачено як видача так і повернення кредиту в валюті іноземної держави, що суперечить положенням ст. 99 Конституції України ст. ст. 192, 524, 533 ЦК України ст. ст. 3, 5 Декрету Кабінету Міністрів України «про систему валютного регулювання і валютного контролю» та ст. 3 Закону України «про платіжні системи та перекази коштів в Україні», а також до умов договору було включено несправедливі умови, в порушення положень ст.. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів». В судовому засіданні представник позивачки свої позовні вимоги підтримав, підтвердив викладені в позові обставини та просив суд позов задовольнити. Представник відповідача заперечуючи проти позову, проси в його задоволенні відмовити, посилаючись на те, що при укладенні угоди позивачка було ознайомлена з умовами договору, погодилась з ними. Надав суду копію дозволу та додаток до нього стверджуючи, що банк має всі права на здійснення операцій з іноземною валютою. Представники третіх осіб будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи в судове засідання не зявилися, про поважність причин своєї неявки суд не повідомив. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи суд дійшов наступного. Відповідно до ст. 55 Закону України Про банки та банківську діяльність відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України та угодами (договором) між клієнтом та банком. Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 99 Конституції України - грошовою одиницею України є гривня. Ця норма кореспондується з ч.1 ст.192 ЦК України, ст. ст. 32, 35 Закону України Про Національний банк України, якими також встановлюється, що грошовою одиницею України є гривня. Випуск та обіг на території України інших грошових одиниць і використання грошових сурогатів, як засобу платежу забороняється. Гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України. Відповідно до ч.1 ст. 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Між тим, ч.2 зазначеної норми права, передбачається Згідно з ч. 2. ст. 524 ЦК України, сторони за договором можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Згідно з ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом Національного Банку України відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом, чи іншим нормативно-правовим актом. Як встановлено в судовому засіданні 08.05.2008 року, між ВАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір № 14/08-112/58495, відповідно до п.1.1. якого кредитор надав позичальнику а позичальник отримав 35000 доларів США на споживчі цілі строком на 120 місяців. Пунктом 7.2. передбачено обовязок позичальника, здійснювати погашення кредити ануїтентними платежами у валюті кредиту кожного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем надання кредиту. У відповідності до ч.2 ст. 192 ЦК України Іноземна валюта, як засіб платежу за зобовязаннями, може використовуватись в Україні лише у випадках, порядку та на умовах встановлених законом. Згідно ч.3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ст. ст. 32, 35 Закону України Про Національний банк України грошовою одиницею України є гривня. Випуск та обіг на території України інших грошових одиниць і використання грошових сурогатів, як засобу платежу забороняється. Гривня, як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Відповідно до ст. 3 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні гривня, як грошова одиниця (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними, юридичними особами без будь яких обмежень по всій території України. Згідно Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю, який встановлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначено принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права і обовязки субєктів валютних операцій, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства, зокрема - валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобовязань, якщо інше не передбачено цим декретом, іншими актами валютного законодавства України. У відповідності до підпунктів а, в, та е підпункту 6.1. та підпункту 6.2 Правил НБУ про використання готівкової іноземної валюти на території України від 30 травня 2007 року №200, фізичні особи-резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту, як засіб платежу у наступних випадках: - сплати мита, інших податків і зборів (обовязкових платежів), митних зборів та фінансових санкцій відповідно до митного законодавства України; сплату платежів за охорону та супроводження підакцизних і транзитних товарів митними органами; - оплата товарів і послуг у зоні, що звільнена від сплати мита та податків. Відповідно до п.п. 6.3 п. 6 зазначених Правил фізичні особи, а також юридичні особи-резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту, як засіб платежу в разі оплати дипломатичним представництвам, консульським установам іноземних держав дозволів на вїзд (виїзд) до цих країн фізичним особам, які виїжджають у приватних справах та службові відрядження. Відповідно до п.1 ст.5 Декрету КМ України Про систему валютного регулювання і валютного контролю Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з Декретом. Відповідно до п.2. та п.3 ст.5 зазначеного Декрету, генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового звязку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання, а саме на здійснення операцій, повязаних з торгівлею іноземною валютою, з правом відкривати на території України пункти обміну іноземних валют, у тому числі на підставі агентських угод з іншими юридичними особами-резидентами. Згідно з підпунктами в, г п.4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю встановлено, що для проведення резидентами валютних операцій, а саме надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу потребується отримання індивідуальної ліцензії на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Відповідно п.5 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачене умовами індивідуальної ліцензії. Про наявність такої індивідуальної ліцензії у позивачки в умовах кредитного договору не зазначено, а суду відповідачем надано копію ліцензії, яка надає дозвіл банку на здійснення валютних операцій. Згідно з п.1.5 Постанови Національного банку України №483 від 14.10.2004 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 року за № 1429/10028, Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу використання іноземної валюти, як засобу платежу без ліцензії дозволяється - якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк; у випадках, передбачених законами України; у всіх інших випадках використання іноземної валюти, як засобу платежу можливе за наявності ліцензії. Відповідно до підпунктів а, в, та е підпункту 6.1. та підпункту 6.2 Правил Національного Банку України Про використання готівкової іноземної валюти на території України від 30 травня 2007 року, затверджених Постановою №200, фізичні особи-резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту, як засіб платежу у наступних випадках: - сплати мита, інших податків і зборів (обовязкових платежів), митних зборів та фінансових санкцій відповідно до митного законодавства України; сплату платежів за охорону та супроводження підакцизних і транзитних товарів митними органами; - оплата товарів і послуг у зоні, що звільнена від сплати мита та податків. Згідно п.п. 6.3 п.6 цих Правил, фізичні особи, а також юридичні особи-резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту, як засіб платежу в разі оплати дипломатичним представництвам, консульським установам іноземних держав дозволів на вїзд (виїзд) до цих країн фізичним особам, які виїжджають у приватних справах та службові відрядження. Згідно з п.п.7.1 п.7 цих Правил, резиденти - субєкти підприємницької діяльності можуть використовувати готівкову іноземну валюту як засіб платежу під час здійснення торгівлі та надання послуг за межами України, а саме на транспортних засобах, що їм належать (орендовані, зафрахтовані або ті, що формуються в Україні), у разі здійснення міжнародних пасажирських перевезень, та на міжнародних виставках (ярмарках), що проходять за кордоном, у разі реалізації товарів. Відповідно до п.2. 1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України №168 від 10.05.2007 року, банки зобовязані перед укладення кредитного договору надати споживачу у письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту з зазначенням передбачених цим пунктом умов, а також у відповідності до п.2.4 цих Правил банки зобовязані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з інформацією передбаченою у п. 2.1. Правил. Крім того п. 3.8 зазначених вище Правил передбачено, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобовязані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобовязань несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, повязаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобовязання під час погашення заборгованості за кредитом та проценти за користування ним. Суду не надано доказів які б підтверджували отримання Банком індивідуальної ліцензії для надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті та використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу. Таким чином, суд приходить до висновку, що при наданні відповідачем та отриманні позивачкою кредиту в доларах США (укладенні кредитного договору), а також здійсненні позивачкою платежів по погашенню кредиту та сплаті відсотків за користування кредитом у доларах США були порушені: положення ст. 99 Конституції України; ст. ст. 192, 524 ЦК України, які визначають, що єдиним законним засобом платежу на території України є гривня, а також те, що зобовязання повинно бути виражено у грошовій одиниці України - гривні; ст. 3 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні, яка визначає, що гривня, як грошова одиниця (національна валюта), є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними та юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України; ст. ст. 32, 35 Закону України Про Національний банк України, яким встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Випуск та обіг на території України інших грошових одиниць і використання грошових сурогатів, як засобу платежу забороняється. Гривня, як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України; ст. ст. 6.7 Постанови Національного Банку України № 200 від 30.05.2007 року Про затвердження правил використання готівкової іноземної валюти на території України, які чітко встановлюють випадки використання фізичними та юридичними особами (резидентами України) іноземної валюти, як засобу платежу, у розрахунках на території України; п.1.5 Постанови Національного банку України №483 від 14.10.2004 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 року за № 1429/10028 Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, щодо підстав та порядку видачі індивідуальних ліцензій на здійснення валютних операцій; п.2.1, 2.4, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10.05.2007 року, щодо обовязків банку письмового попередження споживачів про умови укладення перед укладенням кредитних договорів; п.1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року Про систему валютного регулювання і валютного контролю. Відповідно до ст. 3 Цивільного Кодексу України засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливостей адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу, поєднання, створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. У цьому ж розуміння справедливості можна трактувати, як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обовязків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади. Отже подальше виконання умов кредитного договору, що діють на даний час є порушенням одного із принципів цивільно-правових відносин, закріплених у ст. 3 ЦК України - принципу справедливості. Умови кредитного договору є несправедливими, оскільки суперечать принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позивачки - споживача кредитних послуг. Несправедливими є, зокрема, умови кредитного договору в частині надання кредиту у доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору погашення кредиту та сплату відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону відповідач перекладає, як субєкт підприємницької діяльності, виключно на позивачку, як позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг, що є порушенням ч.3 ст. 13 ЦК України. Таким чином використання Банком долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом є внесення в кредитний договір пункту, що значно погіршує становище позивачки порівняно з відповідачем, в разі настання певних подій, що дає право позивачу відповідно до п.2 ст. 18 ЗУ Про захист прав споживачів, за своїм вибором вимагати визнання в цілому кредитного договору недійсним. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочинну не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочинну має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) зазначених вимог є відповідно до частини 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочинну. Відповідно до частини 3 зазначеної норми Закону, якщо недійсність правочинну прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий право чин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов Асоціації прав громадян поданий в інтересах [PERSON] до ВАТ «[PERSON] Аваль» в частині визнання недійсним кредитного договору № 14/08-112/58495 від 08.05.2008 року підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний право чин не створює юридичних наслідків, крім тих що повязані з його недійсністю, у звязку з чим кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього договору. Оскільки відповідно до умов кредитного договору № 14/08-112/58495 від 08.05.2008 року [PERSON], отримала від ВАТ «[PERSON] Аваль» грошові кошти в сумі 35000 доларів вона має їх повернути за ви четом сум сплачених нею на виконання недійсного зобовязання на час винесення рішення. Щодо позовних вимог про визнання недійсним іпотечного договору, суд вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачка [PERSON], не є стороною за договором іпотеки № 14/08-112/58495 /1 від 08.05.2008, а третя особа [PERSON], самостіних вимог, щодо визнання цієї угоди недійсною, як сторона за договором не заявила. Відповідно не підлягають задоволенню і інші вимоги, щодо виключення з державного реєстру іпотек запису про приватне обтяження нерухомого майна квартири 12 в житловому будинку №24 по вул. Генерала Карпенка в м. Миколаєві, зняття заборони на відчуження вказаного нерухомого майна та зобовязання нотаріуса виключити з державного реєстру іпотек відомостей про обтяження та заборону відчуження, як таки, що випливають з зазначеного договору іпотеки. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судові витрати в розмірі 25 гривень 50 копійок державного мита та 37 гривень інформаційно технічного забезпечення. На підставі викладеного та

Outcome: partial