Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-02 00:00:00

[PERSON] в березні 2010 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди. Обґрунтувуючи позовні вимоги, він посилався на те, що він є депутатом Кліводинської сільської ради та засновником ПСП «Кліводинське», в якому йому належить більшість паїв. Однак відповідач постійно чинить безпідставні перешкоди в його діяльності, всіляко паплюжить його репутацію та гідність, розпускає селом надумані чутки і налаштовує проти нього мешканців села. Свої вимоги мотивує тим, що вже декілька років [PERSON] звертається з надуманими скаргами в різні як правоохоронні, так і судові органи органи, та користуючись своїм становищем, на сесії сільської ради умисно приймає рішення, якими безпідставно відмовляє у задоволенні його клопотань. Також посилається на те, що на «замовлення» відповідача була написана і надрукована в газеті «Буковина» від 20 липня 2007 року стаття під назвою «Чужого не хочуть і свого не подарують», в якій сільським головою його «облито брудом», показано брехуном, людиною, яка постійно ворогує з односельчанами та незаконно присвоїла майно пайовиків ПСП «Кліводинське». Викладена стаття ґрунтується на безпідставних та надуманих доводах відповідача, що не відповідають дійсності, порочать його честь та гідність. Посилаючись на те, що дії відповідача призводять до його постійних нервових переживань та моральних страждань, позивач просить постановити рішення, яким стягнути з [PERSON] на його користь моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.. Відповідач в судовому засіданні, заперечуючи проти позову, пояснив, що він як сільський голова діє згідно Закону «Про місцеве самоврядування», в межах своїх повноважень, захищаючи інтереси мешканців села; згідно звернень громадян він звертався у відповідні органи, вказуючи на ті порушення, які чинив [PERSON], при цьому також відстоював інтереси сільської громади. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до положень ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 277 ЦК України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе, а також право на відшкодування моральної шкоди, завданої поширенням такої недостовірної інформації. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.п. 6, 15 постанови від 27 лютого 2009 p. N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] - Кліводинський сільський голова, - дійсно у жовтні 2009 року звернувся із скаргою до прокуратури Кіцманського району, в якій було вказано на обставини, викладені в позовній заяві, і просив провести відповідну перевірку. Відповідно до ст. 40 Конституції України та п. 16 вищевказаної постанови Пленуму, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобовязані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. При цьому також слід враховувати рішення Конституційного суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003, відповідно до положень якого викладені в заявах до правоохоронних органів повідомлення про порушення прав громадян не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать, честь, гідність, ділову репутацію або завдають шкоди інтересам. Як видно із змісту скарги, ці відомості повідомлялися відповідачем з метою їх перевірки посадовими особами прокуратури, а не доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а тому таке звернення не може вважатися поширенням відомостей, які порочать честь і гідність. Твердження [PERSON] про те, що відповідач перешкоджає йому, як депутату сільської ради, в ознайомленні із рішенням виконкому і такими діями відповідача йому завдано моральну шкоду, також не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні належними доказами, оскільки як вбачається з листа від 27 січня 2009 року за № 35, адресованого позивачу, сільська рада повідомила, що з рішеннями сесій та виконкомів сільської ради за 2008 рік позивач буде ознайомлений після виходу з лікарняного секретаря Кліводинської сільської ради. Крім того, позивач [PERSON] вказував на те, що 20 липня 2007 року в газеті "Буковина" була надрукована „брудна стаття під назвою „Чужого не хочуть і свого не подарують, в якій сільським головою його „облито брудом, показано в образі брехуна, людини, яка постійно ворогує з односельчанами та яка незаконно присвоїла майно пайовиків ПСП „Кліводинське. Посилається на те, що ці відомості не відповідають дійсності, принижують його честь і гідність, оскільки грунтуються на безпідставних та надуманих доводах відповідача, який умисно намагається його спаплюжити. Однак, як вбачається з матеріалів справи, а саме, з постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 13 лютого 2007 року, за результатами перевірки заяви [PERSON] встановлено, що „10 лютого 2007 року, приблизно о 9.30 год., [PERSON] самовільно здійснив реконструкцію контори ПСП „Кліводинське, яка розташована на другому поверсі двохповерхової будівлі, а саме, розбив цегляну перегородку між двома сусідніми кабінетами. Також із змісту статті вбачається, що твердження про те, що „пайовикам жодної копійки не виплатив належить не відповідачу, як на то вказує позивач, а іншим особам, вказаним у вищезгаданій статті. Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожен має право на свободу слова, на вільне виявлення своїх поглядів та переконань. Вищезгадана стаття Конституції України майже тотожна ст. 10 Європейської конвенції з прав людини (далі - Конвенція), яка ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 року, відповідно до п. 1 якої кожна людина має право на свободу виявлення поглядів. А тому вимогу щодо оціночних суджень задовольнити неможливо, навіть якщо вона є такою, що негативно сприймається особою; крім того, ця вимога обмежує свободу дотримуватися своїх поглядів, право на вираження яких захищається ст. 10 Конвенції. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що наявні у заяві висновки щодо оцінки окремих дій позивача, критичні висловлювання, використані відповідачем, містили в собі оціночні судження діяльності голови Кліводинського ПСП, вони не є відомостями, які можуть бути оспорені і спростовані, як такі, що принижують честь і гідність позивача, оскільки є відображенням поглядів відповідача, його оціночними судженнями про певні події, право на які гарантоване законом (ст. 34 Конституції України, ст. 10 Європейської конвенції з прав людини, ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 року). Отже, враховуючи те, що доказів, які б свідчили про поширення відповідачем відомостей, що не відповідають дійсності, не встановлено, а дані відомості, які просить спростувати позивач, повідомлялися посадовою особою з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31 березня 1995 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" суд згідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності повинен обов'язково з'ясувати наявність моральної шкоди, протиправність діяння заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Отже, правовідносини щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди мають похідний характер і зв'язані з встановленням факту порушення прав особи незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, а тому задоволенню не підлягають. На підставі викладеного, ст. ст. 32, 40 Конституції України, ст. 10 Європейської конвенції з прав людини, яка ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 року, ст.ст. 16, 23, 277, 297, 1167 ЦК України, п.п. 6, 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 р. N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31 березня 1995 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди",

Outcome: dismissed