Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики з урахуванням індексу інфляції, трьох відсотків річних та пені. В обґрунтування позову, неодноразово уточнюючи позовні вимоги, остаточно зазначив, що 24.09.2007 року він та [PERSON] уклали в усній формі договір позики коштів, який був документально підтверджений відповідачем 25.07.2008 року розпискою. Після укладення договору він передав відповідачу 30000 грн. суму обумовлену в договорі позики, яку він зобовязався повернути в повному обсязі до 30.11.2008 року. В зазначений термін відповідач боргу не повернув і досі не виконав зобовязання щодо вчасного повернення позики за договором. З 01.12.2008 року він неодноразово звертався до відповідача з вимогою виконати взяті на себе зобовязання за договором та повернути позику в повному обсязі, але останній необґрунтовано відмовлявся виконати ці вимоги, повернувши лише частину коштів у сумі 5000 грн. Виконати ж зобовязання в інший спосіб, ніж передбачено договором позики, не дозволяється. З урахуванням цього просив суд стягнути з відповідача суму боргу за договором позики з урахуванням індексу інфляції в сумі 28900 грн., пеню в сумі 6346 грн. 57 коп. та три відсотки річних (за 452 дні прострочення) в сумі 928 грн. 77 коп., а також судові витрати по справі. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання договору позики недійсним. В обґрунтування зазначив, що 25.07.2008 року ним була надана відповідачу розписка на підтвердження того, ніби то між ним та відповідачем у вересні 2007 року було укладено договір позики на суму 30000 грн. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Тобто договір позики на суму, що перевищує 1700 грн. повинен укладатися у письмовій формі. Слід зазначити, що такого договору між ним та відповідачем не укладалось і кошти в сумі 30000 грн. особисто він від відповідача не отримував. Дана розписка була дійсно ним написана 25.07.2008 року під натиском його дружини [PERSON], яка є дочкою відповідача [PERSON] На той час він з дружиною вирішили розлучитися, але постійні сварки і непорозуміння не дали можливості вирішити мирним шляхом питання щодо утримання їхнього сини та сплату боргу і відсотків за кредитом за придбаний автомобіль. На його адресу постійно лунали погрози щодо позбавлення можливості бачитися та спілкуватися із сином. Крім того, дружиною було пошкоджено його посвідчення водія, яке він вимушений був отримувати повторно 14.05.2008 року та технічний паспорт на автомобіль був у нього вилучений і знаходився у відповідача. Пошкодження посвідчення змушувало його хвилюватись щодо цілісності документів на автомобіль. Крім того, відповідач стверджував, що ця розписка носить формальний характер, тобто він зможе сплачувати кошти (які, до речі, отримала від нього його дружина) по мірі можливості і якщо він сплатить ці кошти, його дружина при розлученні не буде претендувати на автомобіль. Все це стало причиною того, що в липні 2008 року він вимушений був скласти розписку щодо погашення 30000 грн. протягом чотирьох місяців, щоб позбавитися психологічного впливу та вирішити сімейні проблеми більш мирним шляхом. При інших, більш психологічно стабільних обставинах, він не взяв би на себе таке зобовязання, оскільки розмір його середнього заробітку, який складає 4757 грн. на місяць (нараховано до сплати податків) не дозволяє щомісяця сплачувати кредит у розмірі 1040 грн. та 7500 грн. боргу за даною розпискою. Крім того, він проживає з батьками, які не працюють і повинен їм допомагати. Також, з серпня 2008 року за рішенням суду у нього із заробітної плати стягують аліменти на утримання сина. Все це свідчить про те, що договір позики був укладений з порушенням норм чинного законодавства, а саме ст.ст.4,10,203 ЦК України, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити ЦК та іншим законам України, а також моральним засадам суспільства. В звязку з цим, просив визнати договір позики між ним та [PERSON] на суму 30000 грн. недійсним В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі та посилаючись на викладені в позові обставини просили задовольнити останній в повному обсязі. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити, оскільки викладені в ньому обставини не відповідають дійсності та не підтверджені належними доказами. Укладення договору позики відповідало моральним засадам суспільства, відображало волевиявлення [PERSON] без будь-якого психологічного тиску. Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні заявлені до нього позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні з підстав, зазначених в його зустрічній позовній заяві, а останню задовольнити, визнавши недійсним договір позики. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно наданого позивачем [PERSON] оригіналу зобовязання від 25.07.2008 року вбачається, що [PERSON] зобовязується повернути в листопаді 2008 року суму в розмірі 30000 грн. [PERSON], взяту в борг в вересні 2007 року для придбання автомобіля HONDA CIVIC (а.с.28). Факт власноручного написання вказаного зобовязання та отримання зазначених в зобовязанні грошей в сумі 30000 грн. для придбання автомобіля не заперечував в судовому засіданні і сам відповідач [PERSON] Крім того, вказаний факт було підтверджено в судовому засіданні свідками [PERSON] та [PERSON] Як пояснив в судовому засіданні позивач [PERSON] та підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON] зазначена в зобовязанні сума в розмірі 30000 грн. передавалась відповідачу [PERSON] в борг для придбання автомобіля з подальшим поверненням вказаної суми. Ніякого примусу на останнього для написання зобовязання від 25.07.2008 року, в тому числі щодо заборони бачитись з дитиною, не здійснювалось. [PERSON] мав можливість постійно бачитись з дитиною, не заперечував проти боргу. Про що свідчить повернення останнім 14.12.2008 року частини боргу в сумі 5000 грн. Тому викладені в зустрічній позовній заяві доводи вважає безпідставними. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що ним дійсно позичалась у [PERSON] сума в розмірі 30000 грн. для придбання автомобіля під час перебування у шлюбі та спільного проживання з донькою позивача [PERSON] В подальшому, після погіршення сімейних стосунків, він вимушений був написати зобовязання від 25.07.2008 року під натиском його дружини, яка погрожувала, що позбавить його можливості бачитись та спілкуватись з сином. Таким чином, вважає, що договір позики був укладений з порушенням вимог діючого законодавство під впливом психологічного тиску, що дає підстави для визнання його недійсним. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.\~ст.\~6,\~627,628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як передбачено ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням зазначених вище обставин та положень закону, суд вважає встановленим та підтвердженим належними доказами факт укладення між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] договору позики на суму 30000 грн. Викладені в зустрічній позовній заяві [PERSON] обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами (показаннями свідків, оригіналом зобовязання). А тому суд не вбачає передбачених законом підстав для визнання недійсним укладеного між сторонами договору позики та вважає. що в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити. Що стосується первісного позову [PERSON], то останній підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, з урахуванням зазначених положень закону та умов договору, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми боргу за договором позики з урахуванням індексу інфляції та 3% річних підлягають задоволенню та з відповідача на користь позивача слід стягнути суму боргу за договором позики з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних в розмірі 29828 грн. 77 коп., з яких: 25000 грн. - сума боргу, 3900 грн. інфляційні виплати, 928 грн. 77 коп. 3% річних від суми боргу. При цьому, суд погоджується з розрахунком суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних зробленим позивачем та вважає, що останній відповідає вимогам закону та умовам договору. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України в разі несвоєчасного повернення позичальником суми позики, передбачено зобов'язання сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу, тобто з урахуванням індексу інфляції та 3% відсотків річних. Сплата пені за несвоєчасне повернення суми боргу нормами глави 71 ЦК України, якими регулюються спірні правовідносини, не передбачена, яка не передбачена така сплата і умовами укладеного між сторонами договору позики. В звязку з чим, в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача [PERSON] пені за кожен день прострочення в сумі 6346 грн. 57 коп. позивачу [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, згідно з вимогами ст.88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] також підлягають стягненню сплачені останнім при подані позовної заяви судові витрати пропорційно до задоволених вимог, а саме: судовий збір в сумі 298 грн. 29 коп. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду справи в сумі 120 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: partial