Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-31 00:00:00

19.02.2009 року до Харківського районного суду Харківської області із позовною заявою звернувся [PERSON] до [PERSON]. Позовні вимоги були уточнені позивачем 25.11.2009 року, а також 28.04.2010 року. В своїх остаточних позовних вимогах позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 21214 гривень 79 коп. матеріальних збитків, а також 1699 гривень у відшкодування моральної шкоди, з яких 5678 гривень 63 коп. становить сума невиплаченої винагороди та витрат, понесених особисто позивачем на користь відповідача за договором доручення, а інша частина суми становить відсотки річних в розмірі 3% річних, та нарахування індексу інфляції в звязку з простроченням грошового зобовязання. В судовому засіданні позивач повністю підтримав позовні вимоги і просив суд повністю позов задовольнити. Позивач та його представник повідомили суду, що між позивачем і відповідачам в усній формі був укладений договір доручення, відповідно до якого відповідач доручив позивачу вести всі його справи, повязані із оформленням права власності на самовільну споруду. Позивач стверджує, що за умовами такого договору відповідач доручав позивачу продати цей будинок за ціною і на умовах, які визначить сам позивач і повинен був передати позивачу в якості винагороди частину суми від реалізації відчужуваного будинку. Для виконання такої усної домовленості відповідач видав позивачу довіреність. Позивач стверджує, що виконав всі умови усного договору, поніс значні витрати за власний рахунок для виконання своїх обовязків повіреного, але відповідач, отримав самостійно, без відома позивача, рішення суду про визнання права власності і продав будинок стороннім особам, не відшкодувавши позивачу понесені витрати і не виконавши усних домовленостей. Позивач також стверджує, що є пенсіонером, отримує пенсію в розмірі 300 гривень щомісяця, мав намір виправити свої матеріальне становище за рахунок виконання доручення відповідача, тому невиконання відповідачем своїх зобовязань завдало позивачу сильних моральних страждань. Відповідач в судове засідання не зявлявся і вів справу в суді через свого представника, який в судовому засіданні позов не визнав і посилався в обґрунтування заперечень проти позову на відсутність зобовязань між сторонами матеріального характеру, після чого в судове засідання не зявився і суд закінчив розгляд справи за відсутності представника відповідача і відповідача. Вислухавши в судовому засіданні пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача і дослідивши надані суду докази, суд вважає необхідним повністю відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Оскільки провадження по справі відкрито іншим складом суду, та обставина, що спір стосується виконання зобов'язань по договору доручення, що повязаний із нерухомим майном ця обставина зясована при розгляді справи по суті, відповідно до ст. 116 ч.4 ЦПК України суд не знаходить підстав для направлення справи за підсудністю. Судом встановлено, що 20 серпня 2004 року [PERSON] видав довіреність [PERSON], посвідчену державним нотаріусом 8-ї Державної нотаріальної контори м. Харкова, реєстровий № 7-727, відповідно до якої відповідач надав позивачу право представляти інтереси позивача в усіх органах державної влади і установах для оформлення спадщини, що залишилася після смерті батька відповідача у вигляді самовільно побудованого будинку. Крім того, позивачу надано право в подальшому розпорядитися цим будинком за суму та на умовах і на його ж розсуд та по його узгодженню цей житловий будинок. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України позивач зобовязаний надати суду докази на підтвердження тих обставин, на які позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог. Відповідно до ст. 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні праві обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного. Крім того, у ст. 1003 ЦК України чітко визначено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Із пояснень учасників судового розгляду, тексту зазначеної довіреності і наданих суду письмових доказів, що стосуються оформлення технічної документації на будинок, суд приходить до висновку про доведеність тієї обставини, що позивач виконував доручення позивача лише в тій частині і на тих умовах, що визначені нотаріально посвідченою| довіреністю. Текст довіреності не містить зазначення права позивача на винагороду, чи розміру такої винагороди, між тим, на підставі ст. 1002 ЦК України встановлюється лише право повіреного на винагороду, а не обов'язок довірителя виплатити таку винагороду. У будь-якому випадку право на винагороду і її розмір повинен бути встановлений договором. При визначенні правомірності посилань позивача на усні домовленості і його права вимагати виконання відповідачем зобов'язань, обумовлений усною домовленістю суд виходить із наступного. Главою 68 ЦК України окремо не оговорена форма договору доручення, тому до цього виду правочину необхідно застосовувати загальні положення про правочин. Оскільки доручення повязано із виконанням дій щодо нерухомого майна, то відповідно до вимог ст.ст. 209, 657 ЦК України такий правочин повинен бути тільки нотаріально посвідченим. За таких обставин, суд вважає доведеними лише ті положення договору доручення, що визначені у тексті довіреності, виданої відповідачем на імя позивача. Посилання позивача на усну домовленість між сторонами про виключне право позивача на відчуження будинку, про право позивача на винагороду і розмір такої винагороди, про проведення витрат, повязаних із виконанням доручення за рахунок особистих коштів позивача з наступним відшкодуванням цих витрат і посилання позивача на всі інші усні домовленості, суд не приймає до уваги, вважає такі обставини недоведеними, оскільки відповідно до вимог ст. 220 ЦК України положення такого правочину як договір доручення в частині усної домовленості між сторонами вважається законом нікчемними і тому не породжують будь-яких прав та обовязків. Текст нотаріально посвідченого доручення не містить жодних прав та обовязків сторін щодо тих обставин, на які позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог про стягнення понесених витрат і винагороди з урахуванням відсотків річних і індексу інфляції. Слід також окремо зазначити, що відсутність письмової форми домовленості щодо предмету спору не надають суду можливості згідно ст. 218 ЦК України ухвалити рішення на підставі показань свідків. Надані ж суду письмові докази не містять відомостей про суть домовленості між сторонами щодо предмету спору. Подані квитанції про проведення позивачем розрахунків достовірно не можуть підтвердити, що позивачем були витрачені саме його кошти, що зобовязаний довести позивач, а тому суд не може вважати доведеним цю обставину лише з тих підстав, що відповідачем не доведено інше. Надана суду копія рішення Київського районного суду м. Харкова від 9.07.2005 року по справі № 2-834/10-2005 року не містить обставин, на підставі яких суд може визначити права і обовязки сторін щодо предмету спору. Це стосується й усіх інших письмових доказів, наданих позивачем. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності винних дій відповідача стосовно позивача, але ж доказів наявності таких дій суду не надано, тому вимоги позивача про стягнення моральної шкоди не ґрунтуються на доказах і такі вимоги суд вважає недоведеними. Таким чином, позовні вимоги суд вважає недоведеними і такими, що ґрунтуються на положеннях нікчемного правочину, а тому такі позовні вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі і на підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені позвам суд відносить за рахунок позивач.

Outcome: dismissed