Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідачів про визнання договору дарування недійсним. Посилається на те, що в 1992 році помер її чоловік [PERSON] і з того часу вона сама проживає в будинку за адресою м.Заставна, вул. 28 Червня, 21 Чернівецької області. Від шлюбу у неї залишилося троє дітей: [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. За станом здоровя їй важко було себе утримувати та доглядати, а тому остання здійснювала за нею догляд. Взамін цього вони домовилися між собою, що вона залишить після смерті свій будинок [PERSON] 05 листопада 1998 року вони разом в Заставнівській нотаріальній конторі уклали Договір довічного утримання. До 2008 року [PERSON] постійно приїжджала до неї, доглядала та допомагала по господарству, піклувалася про неї та купувала ліки, продукти харчування. 07 жовтня 2008 року [PERSON] померла. Через те, що вона не могла залишатися без сторонньої допомоги, то до неї переїхав жити її син [PERSON] разом із сімєю. Він повністю здійснює догляд за нею, допомагає в господарстві та утримує її. Однак коли він вирішив зареєструватися за місцем її проживання, то виявилося, що вона не є власником будинку в якому проживає, а власником є померла [PERSON] Таким чином, вона дізналася, що 05 листопад 1998 року нею було укладено не договір довічного утримання, а договір дарування житлового будинку. Вважає даний договір недійсним, оскільки він укладений внаслідок помилки та неправильного розуміння його природи. Укладаючи оспорюваний договір вона вважала, що [PERSON] буде її доглядати до її смерті, допомагати вести господарство і тільки після її смерті будинок буде належати їй. Саме тому просить визнати вказаний договір дарування недійсним та повернути їй у власність спірний будинок. В судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Відповідачі в судове засідання не зявилися, надіслали суду заяву про визнання позову та прохання розглянути справу в їх відсутності. Вивчивши матеріали справи, вислухавши доводи представника позивача та пояснення свідків, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є одинокою особою похилого віку, вдовою з 1992 року, пенсіонером та ветераном війни-учасником війни, що підтверджується відповідними посвідченнями та свідоцтвом про смерть (а.с.8, 13). Проживає за адресою: [INFO], що підтверджується довідкою виданою Заставнівською міською радою 14.04.2010 р. за №1314 (а.с. 7). Будинок, в якому вона проживає належав їй на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 02.02.1995р. виконкомом Заставнівської міської ради народних депутатів. Від шлюбу у [PERSON] залишилося троє дітей: [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. З 1985 року позивач знаходиться на диспансерному обліку в Заставнівській центральній районній лікарні з приводу ішемичної хвороби серця, обструктивного бронхіту, а з 2005 року раку яєчників ІІІ ступеню, а тому потребувала та потребує постійного стороннього догляду, про даний факт свідчить довідка №313, видана Заставнівською центральною районною лікарнею від 15.04.2010р. (а.с. 10). Оскільки за станом свого здоровя [PERSON] важко стало себе утримувати та доглядати, внаслідок чого вона потребувала сторонього догляду, то її донька [PERSON] здійснювала за нею догляд. Взамін цього, вони домовилися про залишення позивачем після своєї смерті будинку під №21 по вул.28 Червня в м.Заставна саме [PERSON] 05 листопада 1998 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування вищевказаного будинку, який був нотаріально посвідчений (а.с. 6), однак позивач помилково вважала, що уклала договір довічного утримання. Протягом 1998 2008 років [PERSON] постійно приїжджала та доглядала позивача, що стверджується актом обстеження житлово-побутових умов (а.с. 9) та поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] 07 жовтня 2008 року [PERSON] померла і до позивача переїхав жити її син [PERSON], який повністю здійснює догляд за [PERSON], допомагає в господарстві, утримує, оскільки остання не може залишатися без сторонньої допомоги. Даний факт підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов, складений комісією Заставнівської міської ради 08.04.2010р. (а.с. 9) та довідкою, виданою Заставнівською міською радою 07.04.2010р. за №1229 (а.с. 11). Про те, що позивач не є власником житлового будинку в якому проживає вона дізналася після того коли її син [PERSON] захотів зареєструватися по місцю проживання. Вона дізналася, що власником будинку на підставі договору дарування житлового будинку від 05 листопада 1998 року є її померла донька [PERSON] Згідно п.1 якого вона подарувала померлій будинок під №21 по вул.. 28 Червня в м.Заставна Чернівецької області. Відповідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Згідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Вимогами ч.1 ст. 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. На виконання вказаних вимог закону судом встановлено, що внутрішня воля [PERSON] при укладенні договору дарування не відповідала її зовнішній волі, вона допустила юридично значущу помилку при сприйнятті очікуваного юридичного результату. Дії [PERSON] обєктивно не відображали її внутрішню волю, як субєкта цивільних правовідносин. Крім того, вона хибно, помилково сприймала обставини уладаємого нею договору. В даному випадку помилкою було неправильне сприйняття позивачем істотних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був вчинений. Сукупність зібраних у справі доказів, дають суду право зробити висновок, що вказана помилка є підставою для визнання договору дарування від 05 листопада 1998 року недійсним, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved