Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-15 00:00:00

Наприкінці травня 2010 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом: просить визнати не-правомірними дії УПФУ у м. Бориспіль по виплаті підвищення до пенсії у розмірі, що є меншим, ніж розмір, передбачений Законом України „Про соціальний захист дітей війни; просить зобовязати УПФУ у м. Борис-піль нарахувати та виплатити підвищення до пенсії у розмірі 5534 гривень 10 копійок, що не виплачувалась в повному обсязі з 1 січня 2006 року до 1 квітня 2010 року; просить зобовязати УПФУ у м. Бориспіль призначи-ти підвищення до пенсії у розмірі 30% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. У судове засідання позивач не з'явився, просить суд розглядати справу в його відсутності, на задоволенні позову наполягає. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не з'явився також. Він надіслав до суду письмо-ві заперечення, в яких просить відмовити у задоволенні позову, та заяву, в якій просить розглядати справу в його відсутності. Дослідивши докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що позов під-лягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що з 15 жовтня 1985 року [PERSON] отримує пенсію за віком. Крім того, йому призначений статус дитини війни. Достовірність цих обставин підтверджується копією відповідного посвідчен-ня, виданого на ім'я позивача (а.с.6). У відповідності до ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни, який набрав чинність з 1 січня 2006 року, дітям війни до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соці-альної допомоги належало виплачувати підвищення у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком. Згідно з ч.1 ст.28 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування розмір мінімальної пенсії за віком був прирівняний до розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. У 2006 році згідно зі ст.110 Закону України „Про Державний бюджет України на 2006 рік виплата дітям війни надбавок до їх пенсій була поставлена в залежність від результатів виконання бюджету та порядку, за-провадженому Кабінетом Міністрів України за погодженням з Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету. Протягом 2006 року такий порядок визначений не був. Крім того, за результатом виконання місце-вого бюджету виплата дітям війни надбавок до пенсій була неможливою. В 2007 році у відповідності до ст.111 Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік, який набрав законної сили з 1 січня 2007 року, дія ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни була зупинена. Рішенням Конституційного Суду України №6-рп/2007 від 9 липня 2007 року ст.111 Закону Ук-раїни „Про Державний бюджет України на 2007 рік була визнана неконституційною. У 2008 році згідно з пунктом 42 розділу ІІ Закону України „Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України, який набрав чинність з 1 січня 2008 року, до ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни була внесена зміна, у відповідності до якої дітям війни до їх пенсії належало виплачувати надбавку у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни, а саме, 10% прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність. Рішенням Конституційного Суду України №10-рп/2008 від 22 травня 2008 року пункт 42 розділу ІІ Закону України „Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України був також визнаний неконституційним. Відповідно до ст.75 Конституції України Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні. Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі за-лежно від предмета правового регулювання. Немає також закону України, який би регулював питання подолан-ня колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу. Водночас, Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення №4-зп від 3 жовтня 1997 року у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив: „Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредмет-ними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повної або часткової зміни попередньо-го. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, авто-матично змінюється однопредметний акт, який діяв у часі раніше. Відповідно до ч.3 ст.150 Конституції Украї-ни рішення Конституційного Суду України є обовязковими до виконання на території України. Відтак, виходя-чи з наведених положень Конституції України та рішення Конституційного Суду України, а також враховуючи, що вищезазначеними Законами України про Державний бюджет України на 2006-2008 роки фактично змінено та зупинено положення Закону України „Про соціальний захист дітей війни, який діяв у часі раніше, пріори-тетними в даному випадку є положення статей Законів України про Державний бюджет України на відповідні роки, допоки ці статті не були визнані неконституційними. Проаналізувавши зміст колізії норм наведених Законів, суд вважає, що на підставі ст.110 Закону України „Про Державний бюджет України на 2006 рік та ст.111 Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік з 1 січня 2006 року до 9 липня 2007 року УПФУ у м. Бориспіль було звільнено від виконання зо-бовязання по виплаті [PERSON] підвищення до його пенсії. Починаючи з 9 липня 2007 року, ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни відновила свою дію, тому з того ж дня до 31 грудня 2007 року у УПФУ у м. Бориспіль виникло зобовязання щомісячно нараховувати та виплачувати [PERSON] підвищен-ня до його пенсії у розмірі 30% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. На підставі п.42 розділу ІІ Закону України „Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України з 1 січня 2008 року до 22 травня 2008 року на відповідача було покладено зобо-вязання щомісячно виплачувати позивачу надбавку до його пенсії у розмірі лише 10% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Починаючи з 22 травня 2008 року ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни повторно відновила свою дію, тому з того ж дня у УПФУ у м. Бориспіль знову виникло зо-бовязання виплачувати [PERSON] підвищення до його пенсії у розмірі 30% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Разом з тим, з листа начальника УПФУ у м. Бориспіль №39/Г-3 від 22 травня 2010 року (а.с.7) та з пись-мових заперечень на позов №2659/07 від 16 червня 2010 року вбачається, що в 2007 році, зокрема, з 9 липня до 31 грудня, відповідач жодного місяця не виконував зобовязання по виплаті [PERSON] підвищення до його пенсії у розмірі 30% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. А в 2008 році, починаючи з 22 до 28 травня, УПФУ у м. Бориспіль виплачувало позивачу підвищення до його пенсії у розмірі лише 10% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Ці дії відповідача суд вважає такими, що суперечать ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни та такими, що порушують право [PERSON] на отримання підвищення до його пенсії в повному обся-зі. Крім того, з вказаного листа та письмових заперечень на позов вбачається, що починаючи з 28 травня до 1 липня 2008 року УПФУ у м. Бориспіль щомісячно виплачувало [PERSON] підвищення до його пенсії у розмірі 48 гривень 10 копійок, з 1 липня до 1 жовтня 2008 року у розмірі 48 гривень 20 копійок, а з 1 жовтня 2008 року до часу розгляду цивільного спору в суді у розмірі 49 гривень 80 копійок. При цьому відповідач керувався та продовжує керуватись постановою Кабінету Міністрів України №530 від 28 травня 2008 року „Про деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян. Згідно із ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх поса-дові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, або іншому право-вому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Отже, за конституційними нормами, ви-ходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, суд вважає, що при визначенні розміру надбавки до пенсії позивача застосуванню підлягає ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни, а не постанова Кабінету Міністрів України №530 від 28 травня 2008 року „Деякі питання соціального захисту окремих катего-рій громадян про занижені розміри надбавок до пенсій дітей війни, що, в свою чергу, істотно звужує обсяг їх прав. Крім того, суд вважає, що надання Кабінету Міністрів України права на встановлення порядку обчислен-ня надбавок до пенсій дітей війни не означає, що останній, встановлюючи такий порядок, може допустити зву-ження змісту та обсягу прав позивача, встановлених наведеним вище Законом. Тобто, Кабінет Міністрів Украї-ни повинен був встановити зазначений порядок, не порушуючи положень цього Закону. З огляду на це, суд вважає, що відповідач незаконно з 28 травня 2008 року до 16 червня 2010 року ви-плачує [PERSON] підвищення до його пенсії у розмірах, що є значно меншими, ніж ті, що встановлені в ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни. Ці дії відповідача порушують право [PERSON] на от-римання підвищення до його пенсії в повному обсязі. Тому для відновлення порушеного права суд вважає, що належить визнати неправомірними дії УПФУ у м. Бориспіль по виплаті [PERSON] підвищення до його пенсії, яке з 9 липня до 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року до 16 червня 2010 року здійснювалось в розмірі, що був меншим, ніж розмір, передбачений Законом України „Про соціальний захист дітей війни. Крім того, слід зобовязати УПФУ у м. Бориспіль перерахувати та виплатити [PERSON] підвищення до його пенсії, яке з 9 липня до 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року до 16 червня 2010 року нарахову-валось та виплачувалось не в повному обсязі, з урахуванням вже виплачених платежів. При цьому суд не вста-новлює конкретний розмір цієї суми, адже у відповідності до Закону України „Про соціальний захист дітей вій-ни таким повноваженням наділене лише місцеве управління Пенсійного фонду України. Підстави для задоволення позову в частині вимоги про зобовязання відповідача нараховувати та ви-плачувати позивачу підвищення до пенсії з 17 червня 2010 року і на майбутнє, відсутні. Адже станом на час ухвалення рішення, тобто станом на 16 червня 2010 року, [PERSON] не набув право на отримання підвищен-ня до його пенсії, яке буде нараховуватись лише з 17 червня 2010 року і на майбутнє. Це право не може бути порушеним, тому згідно зі ст.3 ЦПК України воно не потребує судового захисту. Суд звертає також увагу на те, що зі змісту ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни ви-пливає, що під час визначення розміру підвищення до пенсії дитини війни за основу її нарахування береться мінімальна пенсія за віком. За чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими ч.1 ст.28 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страху-вання, іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, не-має. Тому суд не бере до уваги положення ч.3 ст.28 Закону України „Про загальнообовязкове державне пен-сійне страхування, з якої випливає, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абз.1 ч.1 цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, оскільки наяв-ність такої норми за відсутності іншого мінімального розміру пенсії не може вважатись підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії та права на отримання підвищення до пенсії виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, як це встановлено в с.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни.

Outcome: partial