Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-29 00:00:00

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги повністю підтримав, з підстав викладених в позові. Просить суд їх задоволити та визнати недійсним договір кредиту №730\\228-САФОЗ.16-2. від 05 липня 2007 року укладений між Відкритим Акціонерним Товариством КБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] у сумі 20081 доларів США із сплатою 11,6 процентів річних з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 04 липня 2010 року; визнати недійсним договір застави №730\\198-ЗАФОЗ.16.2. від 05 липня 2007 року, згідно якого транспортний засіб марки SKODA, модель ROOMSTER STYLE, рік випуску 2007, двигун №б\\н, кузов №TMBMD45J075034192, державний номерний знак [NUMBER], переданий в заставу [PERSON] відповідачу ВАТ КБ «Укрсоцбанк»; стягнути з [PERSON] на користь Відкритого Акціонерного Товариства КБ «Укрсоцбанк» недоплачену суму кредиту в розмірі 18697,36 грн.; стягнути з Відкритого Акціонерного Товариства КБ «Укрсоцбанк» на користь [PERSON] судові витрати по справі, а саме сплачені витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді в розмірі 120,00 грн.; стягнути з Відкритого Акціонерного Товариства КБ «Укрсоцбанк» державне мито в розмірі 187,73 грн. в прибуток держави. Представник відповідача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги позивача не визнав, просить суд відмовити у їх задоволенні посилаючись на ті обставини, що викладені позивачем обставини, встановлені судовими рішеннями у цивільних справах між сторонами цього спору, а саме: рішенням Рівненського міського суду від 02 липня 2009 року по справі №2-1671\\09 (надалі - рішення міського суду) та рішенням апеляційного суду Рівненської області від 20 жовтня 2009 року по справі №22-1374\\2009 (надалі - рішення апеляційного суду). Таким чином, вже встановлені обставини не можуть бути переглянутими знову у даному судовому спорі. Крім того, позивач вказує, що кредитний договір є публічним, що тягне за собою його нікчемність. Проте твердження щодо публічності кредитного договору в даному випадку є помилковим. По-перше, згідно п.1 ст.633 ЦК України, однією з сторін публічного договору має бути підприємець. Проте, сторонами кредитного договору з очевидністю є: фізична особа, яка не має статусу суб»єкта господарської діяльності та юридична особа. По-друге, відповідач, як банківська установа не надає кредити всім, хто до неї звертається. Це підтверджується положеннями ч.5 ст.4 9 Закону України «Про банки і банківську діяльність», в якій йдеться про необхідність банком перевіряти кредитоспроможність позичальників перед видачею кредиту. Очевидно, що не всі позивальники - кредитоспроможні (платоспроможні) особи, тому кредитний договір, укладений сторонами, не є публічним, а рішення щодо (не)надання кредиту приймається індивідуально по кожному позичальнику. Умови кредитних договорів, укладені з різними позичальниками, різняться сумами кредиту, термінами кредитування та іншими умовами, які зазвичай встановлюються в залежності від індивідуальних умов (доходу позичальника, наявності майна для забезпечення кредиту, тощо). Крім зазначеного, на підставі п.3 ст.6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, і врегулювати відносини на власний розсуд. При цьому, в силу положень ст.4 ЦК, актами цивільного законодавства є: в тому числі закони, на які позивач посилається як на підстави своїх позовних вимог. Позивач в позовній заяві не обґрунтовує і не підтверджує розрахунком суму 81707,64 грн., яку він вважає повернутою відповідачу. Крім того, перераховані автосалону «Вік-Експо» сума 100405,00 грн. не є сумою отриманого кредиту позивачем. Як зазначалося вище, судами встановлено надання відповідачем і отримання позивачем кредитних коштів у сумі 20,081 долар США відповідно до п.1.1 кредитного договору. Тому вимога позивача про стягнення з нього 18697,36 грн. у якості наслідку визнання недійсним кредитного договору не ґрунтується на законі і не підтверджується доказами. На підставі викладеного, просить суд в задоволенні позовних вимог позивачу відмовити. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали цивільної справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають до повного задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 05 липня 2007 року між сторонами по справі було укладено договір кредиту №730\\228-САФОЗ. 16-2 . Відповідно до п.1.1. вищезазначеного договору кредиту, кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 20081 доларів США зі сплатою 11,6 процентів річних з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 04 липня 2014 року. Відповідно до п.1.2. договору кредиту, кредит оформлювався на оплату придбаного автомобіля марки SKODA, модель ROOMSTER STYLE, сірого кольору, згідно з договором купівлі-продажу №165-ш-к від 03 липня 2007 року, укладеним з МПП «Вік-Експо» м.Рівне. В порушення вимог п.2.1. договору кредиту та вимог ст.104 6 ЦК України, відповідач не видав кошти в іноземній валюті позивачу готівкою, а перерахував на виконання умов договору купівлі-продажу автомобіля від 03 липня 2007 року, укладеного з МПП «Вік-Експо», продавцю автомобіля МПП «ВІК-ЕКСПО», меморіальним ордером №авт\\925 від 05 липня 2007 року в національній валюті України 100405,00 грн. Таким чином, кредитні кошті ні в іноземній валюті, ні в національній валюті України позивачу не надавались. Валютні кошти залишені у відповідача. Розрахунки за кредитом проведені відповідачем в національній валюті України - гривні, тому і в подальшому кредитний договір, у відповідності до вимог ст.533 ЦК України повинен виконуватися в цій валюті платежу. Договір кредиту є публічним на підставі ст.633 ЦК України. Умови такого договору встановлюються однаковими для всіх споживачів і якщо вони суперечать цим положенням ст.633 ЦК України - є нікчемними. В забезпечення виконання вищезазначеного договору кредиту були укладені: на підставі п.1.3.1. з позивачем договір застави №730\\198- ЗАФОЗ.16.2. від 05 липня 2007 року, за яким транспортний засіб марки SKODA, модель ROOMSTER STYLE, рік випуску 2007, двигун №б\\н, кузов №TMBMD45J075034192 державний номерний знак [NUMBER], який переданий в заставу відповідачу, а також на підставі п.1.3.2 був укладений договір поруки №7 30\\49-ПАФОЗ.16.2. від 05 липня 2007 року. Жоден з вищезазначених договорів не передбачає права сторін в односторонньому порядку змінювати умови договорів, а також в односторонньому порядку змінювати валюту кредиту. Більше того, п.3.2.2. договору поруки забороняє відповідачу без письмової згоди поручителя здійснювати зміни умов договору кредиту. Листом №18-07\\0853 від 10 жовтня 2008 року, відповідач на підставі п.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» підвищив в односторонньому порядку розмір процентної ставки за договором кредиту до 13,5% річних і надіслав проект додаткової угоди №1 про внесення в цій частині змін до договору кредиту. Позивач відмовився від підписання цієї додаткової угоди, згоди на збільшення відсоткової ставки не давав. Відповідач, в порушення положень ст.652 ЦК України не вирішив питання в судовому порядку змінення умов договору кредиту в частині процентної ставки річних. Відповідач такими діями безпідставно, в односторонньому порядку збільшив без згоди позивача і поручителя, зобов»язання останнього, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності за договором поруки. Такі дії відповідача потягнули за собою припинення поруки і розірвання договору поруки на підставі ст.559 ЦК України. Листом від 27 листопада 2008 року повідомлено відповідача про припинення поруки за договором поруки №730\\49-ПАФОЗ.16.2. від 05 липня 2007 року. Крім того, відповідач порушив вимоги п.3.2.2. договору поруки, який забороняє відповідачу без письмової згоди поручителя здійснювати зміни умов договору кредиту. Односторонні дії відповідача порушили умови договору кредиту, а саме згідно п.п.2.6., 2.6.1. якого, він має право тільки ініціювати зміну процентної ставки за надання кредиту і надати додаткову угоду про внесення змін до цього договору і положення ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови змінення відсоткової ставки за ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» стосуються договорів кредиту, які тільки укладаються, а не вже укладених договорів, які такого одностороннього права не містять. Відповідачем порушено і положення ст.1048 ЦК України, згідно якої розмір процентної ставки встановлюється в договорі, і тільки у випадку відсутності розміру процентів в договорі, він встановлюється на рівні облікової ставки НБУ. Відповідач самовільно, без узгодження з позивачем та третьою особою чи в судовому порядку, змінив істотні умови договору кредиту - процентна ставка річних є ціною кредиту і відповідно - істотною умовою договору кредиту. Відповідач порушив вимоги п.3.2.2. договору поруки, який забороняє відповідачу без письмової згоди поручителя здійснювати зміни умов договору кредиту. Як було встановлено в судовому зсіданні, 02 липня 2009 року Рівненський міський суд своїм рішенням задоволив позов про визнання неправомірними дій відповідача, розірвання договорів кредиту, застави і поруки. Судовим рішенням кредитний договір, договір застави і договір поруки були розірвані, дії відповідача по односторонній зміні умов договору визнані неправомірними. Рішенням колегії суддів у цивільних справах апеляційного суду Рівненської області від 20 жовтня 2009 року вказане рішення частково скасовано, чинність рішення залишена в частині розірвання договору Після скасування апеляційним судом Рівненської області рішення суду першої інстанції від 02 липня 2009 року, яке є об»активним, законним і відповідало фактичним обставинам справи, а скасування цього рішення фактично перешкодило судовому захисту прав позивача, останній розібрався в дійсній природі укладення договорів і відповідно ст.16 ЦК України змушений знову звернутись з даним позовом до суду. Зокрема, відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий право чин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.203 ЦК України загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цього Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє право чин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочини між сторонами за кредитним договором і заставою суперечать вимогам вказаних статей ЦПК і іншого чинного законодавства, а саме: Валюта кредитного договору - доларів США, суперечить вимогам ч.1 ст.533 ЦК України, згідно з якою грошове зобов»язання має бути виконане в гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов»язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Надання кредиту в іноземній валюті суперечить вимогам Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», згідно з ст.3 якого - валюта України є єдиним законним способом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов»язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України. Визначення валюти кредиту в доларах США (іноземна валюта) суперечить вимогам глави 6 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затвердженою Постановою Правління національного Банку України ЗО травня 2007 року №200, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 червня 2007 року за №656\\13923. П\\п.1 глави 1 вказаних Правил - ці Правила встановлюють порядок та умови використання готівкової іноземної валюти резидентами і нерезидентами в Україні. Згідно вказаних Правил резидентам - фізичним особам в Україні дозволені тільки дві форми використання іноземної валюти - як засобу платежу в обмежених випадках і як застави. Відповідно до п.6.2. вказаних Правил - фізичні особи-резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту, як засіб платежу, передбачених підпунктами «а» - сплати обов»язкових платежів; «в» - сплати платежів за охорону та супроводження підакцизних і транзитних товарів митним органам; «е» - оплати товарів і послуг в зоні, що звільнена від сплати мита та податків; цієї глави (п.6.1.). Жодне з вказаних положень не поширюється на надання кредиту в іноземній валюті на території України. Таким чином, вказівка в кредитному договорі надання кредиту в доларах США позивачу є грубим порушенням вищевказаних положень чинного законодавства і повинна тягнути за собою недійсність такого правочину. Вказівка в кредитному договорі про надання кредиту в іноземній валюті за кредитним договором, також суперечить ст.5 п.4 Декрету Кабінету Міністрів України, згідно з яким, потребує індивідуальної ліцензії фінансова операція з: г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, або як застави. Такої індивідуальної ліцензії відповідач на надання 05 липня 2007 року кредиту в іноземній валюті позивачу не мав. Стаття 16 Декрету Кабінету Міністрів України, Положення «Про валютний контроль», затвердженого постановою Національного Банку України від 08 лютого 2000 року №4 9 передбачає відповідальність за порушення порядку здійснення операцій з іноземною валютою на території України, в тому числі і за такою операцією, яку вчинив відповідач 05 липня 2007 року. Таким чином, чинне законодавство містить в собі обмеження щодо здійснення операцій з іноземною валютою на території України і ці обмеження поширюються на кредитні операції Банку з резидентом позивачем. України кредитний договір, на думку суду, суперечить вимогам ст.533 ЦК України, а саме: прийняте відповідачем зобов»язання про надання кредиту в іноземній валюті - надання кредиту в доларах США, виконане ним не в іноземній валюті, а в національній валюті України - гривнях. Таким чином, валюта виконання зобов»язання відповідачем суперечить валюті кредитного договору Вимоги відповідача щодо виконання кредитного договору в іноземній валюті є неправомірними. Такі умови кредитного договору і його виконання відповідачем, суперечать моральним засадам суспільства, що передбачено ст.203 ЦК України. Кредитний договір, суперечить вимогам ст.1054 ЦК України і бланкетної в даному випадку ст.104 6 ЦК України. За останньою нормою - за договором позиви одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) атол таку ж кількість речей такого ж роду та такої ж кількості. Не передавши позивачу у власність кошти за кредитним договором, а самовільно перерахувавши їх продавцю автомобіля, відповідач зробив кредитний договір безгрошовим. Кредитний договір з змінами розміру процентної ставки не є вільним для позивача, не відповідає його внутрішньому волевиявленню. Як пояснив в судовому засіданні представник позивача, якби позивач при укладенні договору був проінформований про можливість таких односторонніх дій відповідача, суті кредитного договору та його наслідків, позивач не укладав з ним договору застави та кредиту. В договорі вказана іноземна валюта, яку позивач від відповідача не отримував. Відповідач сплатив за предмет кредитним коштів в національній валюті України. Всі розрахунки і фіскальні санкції а договором, разом з тим, відповідач ув»язує з розрахунками в іноземній валюті, що є кабальним, таким, що не відповідає вимогам закону, моральним засадам суспільства. Відповідно до ст.1054-1 ЦК України встановлений договором розмір процентів не можу бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умови договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемним. Вказана правова норма набрала чинності з 09 січня 2009 року. Положення статті 1056-1 ЦК України є чинним і для цих правовідносин, відповідно до ст.5 ЦК України, п.4 Прикінцевих і перехідних положень до ЦК України в редакції 2003 року. Позивачем на рахунок відповідача на даний час з перерахованих фірмі «Вік-Експо» 100405 грн. кредиту повернуто кошти на суму 81707,64 грн. разом з платежами по відсоткам. Відповідно до ст.216 ЦК України: недійсний право чин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов»язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину, кожна із сторін зобов»язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги позивача є доведеними, обґрунтованими, не спростованими представником відповідача, а тому вони підлягають до повного задоволення. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати по справі. Як вбачається з дослідженої в судовому засіданні квитанції №К111\\2 від 26 жовтня 2009 року позивачем при подачі позову до суду було сплачено витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді в розмірі 120,00 грн. Оскільки рішення прийнято на користь позивача, тому дані судові витрати слід стягнути з відповідача на користь позивача. Відповідно до Закону України "Про захист прав споживачів" та роз"яснення Пленуму Верховного Суду України позивач звільнений від сплати державного мита. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач при подачі позову до суду звільнений від сплати державного мита, рішення прийнято на його користь, тому державне мито у відповідності до ч.З ст.88 ЦПК України слід стягнути з відповідача в прибуток держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved