Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-16 00:00:00

У лютому 2008 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору довічного утримання недійсним, вказуючи на те, що вона є єдиним спадкоємцем на квартиру [ADDRESS] другої черги по закону після смерті своєї сестри [PERSON] При зверненні до нотаріальної контори вона єднала, що 25.04.2008 року її сестра [PERSON] та [PERSON] С.1. уклали договір довічного утримання, який посвідчив приватний нотаріус Другої маріупольської державної нотаріальної контори. Вважає, що її сестра [PERSON], уклала договір довічного утримання під впливом обману, оскільки на той час їй було 82 роки і вона знаходилася у безпомічному хворому стані тому незрозуміла значення своїх дій та не могла ними керувати. Просила визнати договір довічного утримання укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним та визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті її сестри [PERSON] Позивач у судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги та прохав їх задовольнити. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та прохав їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що договір довічного утримання [PERSON] підписувала добровільно та усвідомлювала значення своїх дій. Крім того договір укладався у присутності державного нотаріуса. Після укладення договору вона виконувала у сі домовленості по уходу за [PERSON] Прохала відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи без самостійних вимог Другої маріупольської державної нотаріальної контори у судовому засіданні вважала позов безпідставним, оскільки ніяких перешкод для посвідчення договору не було. Суд, вислухавши сторони, свідків, третю особу, дійшов висновку, що позов не обгрунтований та не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст.215 ЦК України підставою для визнання недійсним правочину - договору довічного утримання може бути недотримання в момент вчинення договору сторонами вимог, встановлених частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України. Позивач та його представник не довели суду та судом не встановлено таких підстав для визнання договору довічного утримання недійсним. Крім того, у суду немає підстав вважати вказаний договір нікчемним, оскільки договір укладений згідно зі ст. 744,745,746, 748 ЦК України. Договір довічного утримання, був укладений 25.04.2008 року між [PERSON] та [PERSON], який посвідчив нотаріус Другої маріупольської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-689. Відповідно до ст. 229 ч.І ЦК України Якщо особа, яка вчинила правочин, помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначення. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Доказів того, що укладаючи договір довічного утримання, [PERSON] помилялась щодо обставин, які мають істотне значення (щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначення) позивач та його представник не представили. Відповідно до Постанови Пленуму Верхового суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 20.04.1978 року із змінами від 25.12.1992 року п. 16 «невиконання або неналежне виконання умов угоди ( в тому числі договору довічного утримання) не може бути підставною для визнання її недійсною». В судовому засіданні позивач не надав достатніх доказів, що відповідач не виконав зобовязання щодо умов договору довічного утримання. За таких обставин, суд відмовляє позивачу в задоволені позову.

Outcome: dismissed