Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-26 00:00:00

У лютому 2009 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що у період з 01.11.2006 р. перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді менеджера громадського харчування, з якої був звільнений з 16.12.2008 р. наказом від 15.01.2009 р. за прогул без поважної причини. Своє звільнення позивач вважає неправомірним, оскільки фактично у вересні 2008 р. керівництвом роботодавця було прийняте рішення про припинення діяльності кафе, де працював позивач, 30.10.2008 р. виданий наказ про зупинення його діяльності, проведена інвентаризація та майно, що перебувало у користуванні цього підрозділу, і ключі від приміщень кафе прийняті від нього за актом від 05.12.2008 р. При цьому позивачеві було запропоновано вийти у відпустку, на що він погодився та написав відповідну заяву, після чого був повідомлений про необхідність стати до роботи 04.01.2009 р. 11.12.2008 р. позивач був викликаний на роботу та ознайомлений з наказом від того ж дня про наступне звільнення його з 12.02.2009 р. у звязку з скороченням штату, а 22.12.2008 р. був повідомлений відповідачем про те, що вакансії у штатному розписі відповідача відсутні. 15.01.2009 р. позивач був звільнений з посади з 16.12.2008 р. за прогул, що вважає неправомірним, оскільки у період з 06.12.2008 р. до 04.01.2009 р. він перебував у відпустці, робочого місця у той час не мав, будь-які пояснення від нього не відбиралися, документи, на підставі яких він був звільнений, складалися значно пізніше дати нібито допущеного ним прогулу. Також зазначив, що звільнення відбулося без згоди профспілкового органу підприємства. На підставі викладеного позивач просив суд наказ від 15.01.2009 р. № 5-к про його звільнення за ст. 40 п. 4 КЗпП України скасувати, зобовязати відповідача внести до його трудової книжки запис про анулювання відповідного запису про звільнення, визнати його звільненим з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України з дня набрання законної сили рішенням суду, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та 10.000, 00 грн. у відшкодування моральної шкоди. У судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали, на його задоволенні наполягали. Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на те, що позивач був звільнений правомірно. У судове засідання 27.07.2010 р. не зявилася, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду справи (а.с. 75), суду надана заява про відкладення розгляду справи з причини, що не може бути визнана судом поважною (а.с. 77), оскільки у справі багаторазово оголошувалися перерви за заявами відповідача (а.с. 28, 34, 38, 70), а також останній, будучи юридичною особою, у трудових відносинах з якою перебуває більше, ніж один співробітник, за будь-яких обставин може забезпечити належне представництво своїх інтересів в суді, в тому числі шляхом залучення сторонніх фахівців у галузі права. За викладених обставин суд вважає за необхідне закінчити розгляд справи за відсутності представника відповідача. Заслухавши пояснення осіб, що приймають участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач з листопада 2006 р. перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді менеджера громадського харчування (а.с. 15). 06.12.2008 р. позивач звернувся до відповідача з заявою про надання відпустки з того ж дня, на якій інспектором відділу кадрів зроблено відмітку Стати до роботи 04.01.09 (а.с. 13). 09.12.2008 р. позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив звільнити його у звязку з скороченням штату, оскільки діяльність кафе, в якому він працював, припинена з 01.12.2008 р. (а.с. 65). 11.12.2008 р. відповідачем був виданий наказ № 1328, яким діяльність кафе, в якому працював позивач, зупинена та вирішено здійснити скорочення декількох посад, в тому числі зайнятої позивачем (а.с. 56). 10.10.2009 р. інспектор відділу кадрів ВАТ Дніпропетровськ-Авто звернулася до керівника підприємства з доповідною запискою, в якій повідомила про відсутність позивача на робочому місці з 16.12.2008 р. та просила вирішити питання про створення комісії для зясування відповідних обставин (а.с. 55). У той же день комісією у складі працівників відповідача був складений акт, яким зафіксовано, що позивач був відсутній на роботі у період з 09:00 годин 16.12.2008 р. до часу складання акту, на роботу на виклик не зявився, пояснень з цього приводу не надав (а.с. 64). Наказом відповідача від 15.01.2009 р. позивач був на підставі вищезазначених доповідної записки та акту від 10.01.2009 р. звільнений з займаної посади з 16.12.2008 р. за прогул без поважної причини (а.с. 9). При цьому пояснення від нього не витребувалися, згода профспілкового органу не отримувалася, у подальшому відповідач до профспілкового органу з цього приводу не звертався незважаючи на розяснення судом необхідності такого звернення. Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд приходить до наступного. Так, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України працівник може бути звільнений за ініціативою роботодавця у випадку прогулу без поважної причини, в тому числі відсутності на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня. Відповідно до ст. 43 КЗпП України звільнення з цієї підстави допускається за попередньої згоди профспілкового органу. Згідно ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Враховуючи, що звільнення позивача відбулося без попередньої згоди профспілкового органу, а також приймаючи до уваги, що на час його відсутності на роботі в нього були належні підстави добросовісно вважати, що він перебуває у відпустці, суд погоджується з посиланням відповідача на неправомірність його звільнення та вважає за необхідне оспорюваний наказ скасувати. При цьому, оскільки позивач не зацікавлений у продовженні трудових відносин з відповідачем, він підлягає визнанню звільненим з підстави, попередньо обраної роботодавцем за його заявою, а саме у звязку з скороченням штату. За таких обставин підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а сума стягнення визначається судом виходячи з того, що на період з дня звільнення позивача до дня ухвалення рішення суду припадає 416 робочих днів, а його середньоденний заробіток, обчислений відповідно до Постанови КМУ від 08.02.1995 р. № 100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати за два місяці, що передують дню звільнення, складає (478, 26 грн. + 1.000, 00 грн.) /(11 днів + 20 днів) = 47, 68 грн. (а.с. 52): 416 днів х 47, 68 грн./день = 19.834, 88 грн. Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд приходить до наступного. Так, згідно ст. 237-1 ЦК України відшкодування власником або уповноваженим ним органом такої шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як вбачається з фактичних обставин справи, позивачеві дійсно була заподіяна певна моральна шкода, що виразилася у моральних стражданнях та переживаннях з приводу порушення його права, позбавлення його джерела доходу за рахунок власної праці, а також порушенні звичного укладу життя та незручностях, повязаних з необхідністю звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів. Разом з тим заявлену суму відшкодування суд оцінює як надмірну та з урахуванням характеру, обсягу та тривалості моральних втрат позивача, характеру дій відповідача вважає за необхідне визначити її у розмірі 1.500, 00 грн. Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати у справі, від яких позивач звільнений, підлягають стягненню з відповідача в доход держави пропорційно задоволеній частині позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial