Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив суд зобов'язати відповідача [PERSON] поновити стан земельної ділянки за адресою: М.Маріуполь, вул..Піонера Балабухи, 46а, який існував до порушення його права власності на зазначену земельну ділянку, шляхом знесення відповідачем за його рахунок розташованого на ділянці гаража. Під час судового розгляду справи [PERSON] доповнив позовні вимоги, просив суд зобов'язати відповідачів [PERSON] та [PERSON] поновити стан земельної ділянки за адресою: М.Маріуполь, вул..Піонера Балабухи, 46а, який існував до порушення його права власності на зазначену земельну ділянку, шляхом знесення відповідачем за його рахунок розташованого на ділянці гаража. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] звернулись із зустрічним позовом, в якому просили суд визнати частково недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки АЕА №212332 від 13.04.2001 рокук та Державний акт про право власності на земельну ділянку №01.09.162.04101 в частині 50 кв.м.. В судовому засіданні представник позивачів за зустрічним позовом надав заяву про доповнення позовних вимог, в якій також просив суд окрім раніше заявлених позовних вимог визнати частково недійсним Державний акт про право власності на земельну ділянку, виданий на ім.'я [PERSON] на підставі рішення Маріупольської міськради від 19.08.1998 року №220\\4, зареєстрований в Книзі запису держаків за №1701№1468 - в частині 50 кв.м.. В суді представник позивача за основним позовом [PERSON] підтримала позовні вимоги [PERSON] та просила їх задовольнити в повному обсязі. Проти задоволення позову [PERSON] заперечувала та просила у його задоволенні відмовити. В обгрунтування посилалась на те, що [PERSON] в користуванні мав земельну ділянку площею 1000 кв.м. за адресою: М.Маріуполь, вул..Піонера Балабухи, 46а, яку приватизував та отримав на цю ділянку державний акт про право власності. В подальшому він продав цю земельну ділянку площею 1000 кв.м. [PERSON], який переоформив у встановленому порядку право власності на неї та є за енним власником. [PERSON] не виконав встановлені рішенням Маріупольської міськради вимоги, та приступив до використання земельної ділянки без втримання правовстановлюючих документів на неї та без відведення її в натурі. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] за основним позовом (позивачів за зустрічним позовом) проти задоволення основного позову заперечував, просив зустрічний позов задовольнити. В обгрунтування посилався на те, що частина земельної ділянки площею 50 кв.м. була вилучена у [PERSON] та виділена [PERSON] у власність, а тому є підстави для визнання частково недійсним ( в частині 50 кв.м.) договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеному між [PERSON] та [PERSON], та визнання частково недійсними державних актів про право власності на ім'я [PERSON] та [PERSON]. Представник відповідача за зустрічним позовом - Маріупольської міської [PERSON] до суду не з'явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутністю. Відповідач [PERSON] до суду не з'явився, також надавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши письмові матеріали справи, вважає позовні вимоги не обґрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню. Статею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. [PERSON] положень ст..57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. За ст..60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. [PERSON] до рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради народних депутатів №110\\3 від 16.03.1994 року «Про вилучення та надання земельних ділянок громадянам у постійне та тимчасове користування», виконком міської ради вилучив у [PERSON] за адресою: М.Маріуполь, вул..Піонера Балабухи, 46, земельну ділянку площею 50 кв.м, залишивши йому в користування земельну ділянку площею 1000 кв.м., та дозволивши йому користування надлишками площею 313 кв.м.. Тим же рішенням вилучена земельна ділянка площею 50 кв.м. надана в користування [PERSON] та зазначено йому (п.8.1) оформити техдокументацію на надання земельної ділянки під будівництво гаражу в головному управлінні архітектури та містобудування, а головному управлінню архітектури та містобудування - за замовленням громадян відвести земельні ділянки в натурі та підготувати техдокументацію на будівництво будинків та видати акти на право приватної власності на землю та право постійного користування. (т.Л а.с.29-31). [PERSON] договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 13.04.2001 року та посвідченого державним нотаріусом [PERSON], [PERSON] продав, а Ханов придбав у власність земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою: М.Маріуполь, вул..Піонера Балабухи, 46а. (т.1 .с.6) 01.02.2009 року [PERSON] отримав на своє ім.'я Державний акт про право власності на вищезазначену земельну ділянку площею 0,1000 га (т.1 а.с.7). Таким чином, Ханов отримав право власності на спірну земельну ділянку у встановленому законом порядку, що підтверджується правовстановлюючим документом -Державним актом про право власності. [PERSON].152 ч.2 Земельного кодексу України тільки власник або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог [PERSON] та його позов задовольняє, зобов'язуючи обох відповідачів [PERSON] поновити стан земельної ділянки за адресою: М.Маріуполь, вул..Піонера Балабухи, 46а, шляхом знесення за їх рахунок розташованого на земельній ділянці гаража. Щодо зустрічного позову [PERSON], то суд вважає їх позовні вимоги безпідставними і необгрунтованими та у його задоволенні відмовляє з наступних підстав. Земельна ділянка площею 50 кв.м. була вилучена у [PERSON] за його згодою та виділена [PERSON] рішенням виконкому Маріупольської міськради №110\\3 від 16.03.1994 року. [PERSON] ч.1, 3, 4 ст.. 17 Земельного кодексу в редакції 1991 року, який діяв на той час, передача земельних ділянок у колективну і приватну власність проводиться [PERSON] народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки... Громадяни, зацікавлені у передачі їм у власність земельних ділянок, подають про це заяву до сільської, селищної, міської [PERSON], а у разі відмови - до районної, міської ради народних депутатів, за місцем розташування земельної ділянки. [PERSON] народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність, замовляє землевпорядній організації розробку проекту її' відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) радою, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарними органами, органом архітектури і подається до районної (міської) [PERSON] народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян чи юридичних осіб, провадиться місцевими [PERSON] народних депутатів після вилучення (викупу) їх у порядку, встановленому статтями 31, 32 цього Кодексу. За ст..22 того ж Земельного кодексу, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. [PERSON] до ст..23 цього ж Кодексу право власності або право постійного користування землею посвідчується держаними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними [PERSON] народних депутатів. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] приступив до використання земельної ділянки та встановив на ній гараж без відведення її меж в натурі та без отримання правовстановлюючого документа, а тому в теперішній час взагалі не можливо встановити в якому саме місці (прив'язка на місцевості та координати ділянки) йому було надано в користування земельну ділянку площею 50 кв.м. При цьому ані акту відведення в натурі, ані будь-якого іншого належного документу не має та суду не надано, а посилання відповідача на план садибної ділянки суд вважає безпідставним, оскільки той план (т.1 а.с.40) є лише схематичним визначенням місця знаходження гаражу на вилученій ділянці та не містить повної інформації про місце розташування спірної ділянки 50 кв.м. відносно земельних ділянок №46 та №46а по вул..Піонера Балабухи, не містить її координат та кутів на місцевості, та іншої інформації, яка би дозволила встановити певні її межі. Разом з тим, предметом приватизації [PERSON] та подальшої купівлі-продажу була земельна ділянка площею 0,1000 га. Саме такий розмір - ОД000 га і було виділено за рішенням міськради №110\\3 від 16.03.1994 року [PERSON] (з урахуванням вилучених 50 кв.м.), тобто після вилучення йому виділено 0,1000 га, які він в подальшому приватизував та продав. За таких обставин, суд вважає необгрунтованими доводи відповідачів [PERSON] та їх представника в частині підстав для визнання недійсними договору купівлі-продажу та держаних актів на ім'я [PERSON] та [PERSON], оскільки судом не встановлено порушень при приватизації [PERSON] земельної ділянки та подальшого укладення ним договору купівлі-продажу. Посилання представника відповідачів на ст.,230 ЦК України як на підставу для визнання недійсним договору купівлі-продажу, також суд вважає безпідставним, оскільки в судовому засіданні не надано належних та допустимих доказів того, що одна з сторін договору свідомо ввела в оману іншу сторону. Не навели відповідачі [PERSON] та їх представник належного обгрунтування та не надали доказів для визнання недійсними державних актів на земельну ділянку на ім'я [PERSON] та [PERSON], а тому суд у задоволенні зустрічного позову відмовляє. Не приймає суд до уваги посилання представника відповідачів за основним позовом про пропуск позивачем строку давності, оскільки вважає його не порушеним , оскільки право власності на земельну ділянку, про захист якого просив суд позивач, виникло у нього в лютому 2009 року, після отримання правовстановлюючого документу на підтвердження його права власності на земельну ділянку. Задовольняючи основний позов [PERSON], суд відповідно до ст..88 ЦПК України стягує з відповідачів [PERSON] в частковому порядку (в рівних частках) на користь [PERSON] понесені ним та підтверджені документально судові витрати - судовий збір в сумі 17 гривень та витрати на ІТЗ в сумі 120 гривень, в рівних частках, по 8,5 гривень та 60 гривень відповідно з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved