Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-13 00:00:00

У вересні 2009р. позивачі звернулися з позовом до [PERSON], в якому просили визнати право власності на житловий будинок № 31/2, розташований по вул. Северна в м. Маріуполі, потім, 20 листопада 2009р. позовні вимоги змінили та просили стягнути з відповідачів витрати на утримання та зберігання майна цього будинку в розмірі 47871 грн. та судові витрати. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та пояснив, що він з родиною у березні 2003р. вселились до зазначеного будинку, який був безхазяйним та протягом 2004 року за власні кошти здійснили повне відновлення цього будинку, включаючи ремонт та благоустрій земельної ділянки. Загальна вартість виконаних робіт по відновлюванню будинку склала 47871 грн., яку просив стягнути з відповідачів, а також судові витрати, які підтверджені квітанціями по цій справі. Позивачка [PERSON] позов підтримала, надавши аналогічні пояснення, просила позов задовольнити в повному обсязі. Представник позивачів [PERSON] позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити, посилаючись на положення ч.3 ст. 390 ЦК України, а саме на ту обставину, що позивачі мають право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на його утримання за час, з якого власнику належить право на повернення речі. Відповідачі позов не визнали та вимагали відмовити в його задоволенні у повному обсязі. [PERSON] стверджувала, що позивачі вселились до будинку самовільно та мешкали в ньому без їх, власників, відому. Після того, як цей факт у 2005р. був встановлений, вони вимагали звільнення будинку та наприкінець виселили родину [PERSON] з свого будинку. Яких-небудь доручень по утриманню свого будинку позивачам не надавали та зобов*язань компенсувати їх витрати на себе не брали, т.я. ніяких договірних відносин з питання мешкання в будинку та його утримання між ними не було. Представник відповідачки [PERSON] за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав за тих самих обставин. Відповідачка [PERSON] стверджувала, що спірний будинок до серпня 2005р. був власністю її чоловіка [PERSON], який у серпні 2005р. подарував його своїм дочкам у рівних долях. Після того, як їй стало відомо про самовільне вселення [PERSON] до чужого будинку, вона, маючи довіреність від чоловіка, а також дочок, зверталася до міліції, прокуратури та суду з вимогою про поновлення прав власників, порушених [PERSON], внаслідок чого останні були виселенні з даного будинку. Яких-небудь повноважень по ремонту та збереженню будинку власники позивачам не надавали, тому вимагати відшкодування витрат, понесених без згоди власників, не вправі. Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що спірний будинок до серпня 2005р. являвся власністю батька відповідачів № 1 та 2 та перейшов у їх власність у серпні 2005р. у рівних долях та знаходиться в їх власності на теперішній час, що підтверджується відповідними документами БТІ. Той факт, що позивачі вселились до будинку самовільно навесні 2003р. та мешкали в ньому без яких-небудь правових підстав до виселення навесні 2009р., сторонами не заперечується. Та обставина, що на момент вселення до чужого будинку в ньому не мешкали господарі, будинок знаходився в недоглянутом стані, вимагав ремонтних робіт та благоустрію земельної ділянки, не надавала підстав позивачам для користування чужим майном та права вимагати відшкодування понесених на утримання будинку за власною ініціативою витрат на підставі ч.3 ст. 390 ЦК України, оскільки майно будинок, з власності відповідачів не вибував та у власність позивачів не переходив. Інших, передбачених законом підстав для пред*явлення вимог, що виникають з зобов*язань, у позивачів не має. З урахуванням тієї обставини, що позов визнається необґрунтованим, відсутні підстави для відшкодування позивачам судових витрат.

Outcome: dismissed