Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-17 00:00:00

В квітні 2010 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ВАТ "Тепловозоремонтний завод", в якому посилаючись на те, що перебував з відповідачем в трудових відносинах, був звільнений 30.03.2009 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, проте не отримав розрахунку при звільненні, беручи до уваги, що заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку, стягнуті рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 23.10.2009 року, до цього часу не сплачені, просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за сім місяців з часу винесення судом рішення по день звернення до суду з позовом в розмірі 7368 грн. 90 коп., а також відшкодувати спричинену тривалою невиплатою заробітної плати й невиконанням рішення суду в розмірі 12000 грн., виходячи з розрахунку по 1000 грн. за кожен місяць невиплати заробітної плати з березня 2009 року по березень 2010 року. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, надавши заяву з проханням розглядати справу без нього за участю представника [PERSON] Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити в повному обсязі з підстав, наведених в позовній заяві. Представник відповідача ВАТ "Тепловозоремонтний завод" в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, посилаючись на те, що заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні стягнуті рішенням суду, яке набрало законної сили та у встановленому порядку звернуто до виконання. В даний час між сторонами припинені трудові правовідносини, а мають місце відносини з примусового виконання судового рішення, які врегульовані нормами Закону України "Про виконавче провадження". Вважає, що доказів про спричинення позивачу моральної шкоди суду не надано. Просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі за безпідставністю та недоведеністю. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебував в трудових відносинах з ВАТ "Тепловозоремонтний завод" та звільнений 30.03.2009 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України відповідно до наказу ВАТ "ТРЗ" № 277 від 30.03.2009 року. В порушення положень ст. 116 КЗпП України, при звільненні [PERSON] виплату всіх сум, що належать йому від підприємства, в день звільнення проведено не було. Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 23.10.2009 року частково задоволено позовну заяву [PERSON], з ВАТ "Тепловозоремонтний завод" стягнуто заборгованість по заробітній платі та вихідній допомозі в сумі 1701 грн. 36 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з часу звільнення до винесення судом рішення в сумі 6665 грн. 96 коп., витрат на правову допомогу 50 грн. 00 коп., а всього 8417 грн. 32 коп. В задоволенні позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди відмовлено за недоведеністю. Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 23.10.2009 року набрало законної сили та у встановленому чинним законодавством порядку звернуто до виконання. Як пояснив в судовому засіданні представник позивача, повний розрахунок згідно рішення суду [PERSON] не отримав до цього часу. Згідно положень ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про опталу праці" № 13 від 24.12.1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановления рішення. Враховуючи викладене, беручи до уваги той факт, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні стягнуто судом з ВАТ "ТРЗ" на користь позивача [PERSON] в розмірі, визначеному станом на день постановления рішення суду, правовідносини, повязані з виконанням судового рішення, регулюються нормами Закону України "Про виконавче провадження", а не нормами КзпП України, суд не знаходить підстав для задоволення цих позовних вимог та вважає за необхідне відмовити в позові в цій частині за безпідставністю. За змістом ст. 237-1 КЗпП України, якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, власником або уповноваженим ним органом провадиться відшкодування моральної шкоди. Так, згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1195 року обов'язковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Як вбачається зі змісту рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 23.10.2009 року, позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, спричиненої невиплатою заробітної плати при його звільненні були предметом розгляду суду, в їх задоволенні відмовлено за недоведеністю. Факт спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок невиконання судового рішення не знайшов підтвердження в ході судового розгляду справи. Доводи позивача [PERSON] та його представника про настання істотних негативних змін в його житті внаслідок не проведення розрахунку по заробітній платі й тривалого невиконання судового рішення є непереконливими й не підтверджуються жодними обєктивними доказами. Посилання на спричинення моральної шкоди через необхідність повторно звертатись до суду за захистом своїх порушених прав, витрачати сили, час та кошти на це не заслуговують на увагу, оскільки таке звернення є правом позивача, яким він має користуватись на власний розсуд. А тому позовні вимоги [PERSON] про відшкодування завданої йому моральної шкоди суд вважає такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved