Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-19 00:00:00

У червні 2009 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] особисто та як законного представника неповнолітньої [PERSON] та малолітньої [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Жовтневого району м. Дніпропетровська, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що з 1996 р. є власником квартири [ADDRESS]. У 1998 до нього звернувся син його дружини [PERSON] з проханням пожити тимчасово у зазначеній квартирі разом з дружиною та дочкою, на що [PERSON] дав згоду. У 2005 р. останній порушив питання про звільнення квартири. У 2008 р. з неї виселився [PERSON], втім [PERSON] з дітьми залишити квартиру відмовилася, замінила замки на вхідних дверях і почала чинити перешкоди [PERSON] у користуванні нею. Вбачаючи у цьому порушення свого права власності, позивач просив суд виселити [PERSON] разом з дітьми зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення. У серпні 2009 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Жовтневого району м. Дніпропетровська, про визнання правочину недійсним. В обгрунтування заявлених вимог зазначила, що з квітня 1993 р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від якого вони мають двох дочок [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] Під час подружнього життя житлове питання ними вирішене не було, на протязі 13 останніх років вони проживали без реєстрації у квартирі [PERSON] [ADDRESS] і набули право користування нею. При цьому, на думку [PERSON], відбувся родинний обмін житла, оскільки до зазначеної квартири вони за згодою родичів переїхали з раніше займаної квартири [ADDRESS], 1/3 частина якої була набута у власність її чоловіком [PERSON] в порядку приватизації. У липні 2008 р. [PERSON] залишив сімю та виїхав зі спірної квартири, а у серпні 2009 р. [PERSON] довідалася, що [PERSON] здійснив відчуження квартири на користь [PERSON] Вважаючи, що при цьому були порушені права неповнолітніх дітей щодо користування жилим приміщенням, [PERSON] з урахуванням уточнення заявлених вимог (а.с. 75-78) просила суд визнати дійсним договір родинного обміну житловою площею, укладений між [PERSON] та [PERSON], та визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений 03.08.2009 р. між [PERSON] та [PERSON] Ухвалою суду від 24.11.2009 р. зазначені позови були обєднані в одному провадженні, позов [PERSON] як заявлений пізніше був визнаний зустрічним (а.с. 25). 24.11.2009 р. [PERSON] звернулася до суду з самостійними вимогами, в обгрунтування яких зазначила, що 03.08.2009 р. між нею та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, за яким у її власність перейшла спірна квартира [ADDRESS]. З моменту придбання даної квартири у ній проживає [PERSON], що права користування або будь-якого іншого права щодо даної квартири не має, втім виселятися з неї відмовляється. Вбачаючи у цьому порушення свого права власності, [PERSON] просила суд таке порушення усунути шляхом виселення [PERSON] зі спірної квартири та стягнути з останньої на її користь 40.000, 00 грн. у відшкодування моральної шкоди, заподіяної порушенням права власності (а.с. 67, 68). Під час розгляду справи позов [PERSON] був за його заявою залишений без розгляду, оскільки він, здійснивши відчуження спірної квартири, перестав бути її власником та позбувся права вимоги у спірних правовідносинах, при цьому позов [PERSON] як аналогічний раніше заявленим вимогам [PERSON] був визнаний первісним (а.с. 100). У судовому засіданні [PERSON] заявлені нею вимоги підтримала у повному обсязі, на їх задоволенні наполягала. Зустрічний позов [PERSON] не визнала, проти його задоволення заперечувала. [PERSON] позов [PERSON] не визнала, на задоволенні зустрічного позову наполягала. [PERSON] та [PERSON] позов [PERSON] не визнали, посилаючись на його безпідставність. Щодо позову [PERSON] пояснили, що вважають його таким, що підлягає задоволенню. Орган опіки та піклування явку свого представника до суду не забезпечив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с. 111). Заслухавши пояснення осіб, що приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] перейшла у власність [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 13.06.1996 р. та зареєстрована за ним (а.с. 10). [PERSON] є сином дружини [PERSON], та з 24.04.1993 р. перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (а.с. 40), від якого вони мають двох дітей дочок [PERSON], [INFO] (а.с. 42), та [PERSON], [INFO] (а.с. 41). З 1998 р. [PERSON] та [PERSON] разом з дітьми з дозволу [PERSON] проживали у спірній квартирі, не будучи у ній зареєстрованими, при цьому [PERSON] залишалася зареєстрованою за попереднім місцем проживання [INFO], діти будь-якої реєстрації не мали (а.с. 14/зв). У липні 2008 року [PERSON] та [PERSON] припинили подружнє життя та спільне проживання, [PERSON] зі спірної квартири виїхав. 03.08.2009 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, за яким спірна квартира [ADDRESS] перейшла у власність останньої та станом на час розгляду справи зареєстрована за нею (а.с. 69-71). При цьому [PERSON] разом з дітьми продовжує проживати у зазначеній квартирі. Аналізуючи спірні правовідносини, суд приходить до наступного. Так, оскільки відповідачка [PERSON] не є родичем власника спірної квартири [PERSON], не проживала разом з ним в одному жилому приміщенні, не вела з ним спільного господарства, письмовий договір найму з нею не укладався, немає підстав вважати, що вона та її діти у встановленому законом порядку набули право користування зазначеною квартирою. Виходячи з наведеного відсутні підстави для висновку про те, що шляхом укладання оспорюваного договору купівлі-продажу від 03.08.2009 р. були порушені права неповнолітніх дітей, а вимоги зустрічного позову в частині визнання зазначеного договору недійсним є необґрунтованими. Також не ґрунтуються на законі та фактичних обставинах справи вимоги зустрічного позову в частині визнання дійсним договору родинного обміну жилою площею, оскільки такий правочин чинним законодавством не передбачений, відповідачі за зустрічним позовом його укладання заперечували. З урахуванням викладеного суд оцінює зустрічний позов як безпідставний та вважає за необхідне в його задоволенні відмовити у повному обсязі. Згідно ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів його сімї, інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Виходячи з положень зазначених норм, а також приймаючи до уваги, що [PERSON] є зареєстрованим власником спірної квартири [ADDRESS], правові підстави для проживання [PERSON] у зазначеній квартирі відсутні, факт її перебування у цій квартирі створює позивачці перешкоди у користуванні належним їй майном, суд вважає позовні вимоги в частині виселення відповідачки обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають, виходячи з нижчевикладеного. Так, згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до положень чинного цивільного законодавства, що знайшли узагальнене відображення у Постанові Пленуму ВСУ від 31.03.1995 р. № 4 Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, під такою шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд повинен зокрема зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору, а отже згадані обставини підлягають доведенню позивачем. Таким чином, самі по собі факти неправомірності певних дій чи бездіяльності, за відсутності доведеного факту наявності вищезазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Наявність такої шкоди відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу, закріплених у ст. ст. 10, 60 ЦПК України, підлягає доведенню особою, що порушує питання про її відшкодування, на загальних підставах. В той же час згідно матеріалам справи позивачка, надавши докази на підтвердження порушення її права, одночасно не підтвердила будь-якими доказами наявність в неї втрат нематеріального характеру, з якими цивільне законодавство повязує виникнення права на відшкодування моральної шкоди. З урахуванням викладеного суд вважає за необхідне у задоволенні позову в частині вимоги про відшкодування моральної шкоди відмовити як у недоведеній. Згідно ст. 88 УПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої ухвалене рішення, пропорційно задоволеній частині позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial