Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-16 00:00:00

У квітні 2010 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про стягнення боргу в сумі 3788 грн., де вказав, що 05 травня 2009 року він та відповідачка уклали договір позики коштів, відповідно до якого він передав відповідачці вказану суму, за взаємною домовленістю вона повинна була цю суму віддати йому до 31 грудня 2009 року, однак не виконала своїх зобовязань і не віддала йому гроші в обумовлений термін, хоча видала розписку, згідно якої зобовязувалася віддати гроші у вищезазначений термін, наміру віддавати вказані кошти не має. Крім того позивач просив стягнути з відповідачки на його користь відсотки за весь час користування позикою за ставкою Національного банку України, яка станом на 08 квітня 2010 року визначена у розмірі 10,5 %, на загальну суму 215,76 грн. Також просив стягнути з відповідачки на його користь судові витрати. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні визнала позовні вимоги в повному обсязі та не заперечувала проти їх задоволення. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 05 травня 2009 року позивач та відповідачка уклали договір позики коштів, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] 3788 грн. За взаємною домовленістю [PERSON] повинна була повернути вищезазначену суму до 31.12.2009 року. У встановлений строк відповідачка не повернула позивачу суму боргу. Цей факт підтверджується наданою в судове засідання розпискою, та проти цього не заперечували сторони по справі. Як передбачено ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві такуж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таке передбачено ч. 2 ст. 1047 ЦК України. Обовязок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) встановлений ст. 1049 ЦК України. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідно до ст.ст. 509, 526 ЦК України між позивачем та відповідачем виникло грошове зобов'язання, а тому позовні вимоги законні і обгрунтовані, оскільки положеннями ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. З огляду на наведене вимога позивача про стягнення з відповідачки процентів у сумі 215,76 грн. також підлягає задоволенню. Слід стягнути з відповідачки в рахунок відшкодування боргу за договором позики у сумі 4003,76 грн. (3788 + 215,76 = 4003,76). З відповідачки на користь позивача слід також стягнути документально підтверджені судові витрати, що передбачено ч. 1 ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved