Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом 27.01.2010 року, в своїй позовній заяві позивач просить розірвати трудовий договір .який він уклав з Фізичною Особою-Приватним підприємцем [PERSON] 26.07.2006 року та зареєстрував належним чином в Дзержинському районному відділі Центру зайнятості м. Харкова, стягнувши з відповідача невиплачену за період з 01.08.2009 року до часу розгляду справи судом мінімальну заробітну плату. Позивач в судовому' засіданні пояснив, що 26.07.2006 року між ним та Фізичною Особою-Приватним підприємцем [PERSON] було укладено трудовий договір ,на підставі з яким позивач працював на посаді менеджера, відповідач сплачував йому заробітну плату в розмірі мінімальної заробітної плати, з 01.08.2009 року відповідач перестав сплачувати заробітну плату', став ухилятися від сплати податків, за місцем свого помешкання вказаного в трудовому договорі не проживає, позивачем неодноразово надсилалася письмова заява про розірвання трудового договору за власним бажанням на підставі вимог ст.38 КЗпП України, але рекомендовані листи поверталися за збігом терміну зберігання. Позивач позбавлений можливості працевлаштуватися, що порушує його право на працю, передбачене Конституцією України. Відповідач в судове засідання не з»явився, про час судового розгляду справи попереджений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не сповістив. За таких обставин на підставі ч. 4 ст.169 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів (постановляє заочне рішення). Суд, вислухав думку позивача, дослідивши матеріали справи, вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав: 26.07.2006 року між позивачем [PERSON] та Фізичною Особою- Приватним підприємцем [PERSON] було укладено трудовий договір№1935 , який зареєстровано належним чином в Дзержинському районному відділі Центру зайнятості м. Харкова на підставі вимог ст.24-1 КЗпП України та Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, затвердженим Наказом міністерства Праці і соціальної політики України від 08.06.20014 року №260, погодженого з Міністерством Юстиції України 27.06.2001 року № 554/5575. На підставі вимог ст.21 КЗпП України працівник зобовязаний виконувати обовязки, що покладені на нього трудовим договором сумлінно та дотримуючись вимог внутрішнього розпорядку, власник або уповноважений ним орган зобовязаний сплачувати заробітну плату належним чином в термін, передбачений колективним договором. На підставі вимог ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць. Відповідачем заробітна плата не виплачена своєчасно ,чим порушені вимоги ст.21,115 КЗпП України, що підтверджується документами, які надіслані Харківським міським центром зайнятості №6591 від 19.05.2010 року , та з яких суд вбачає, що фізична особа-приватний підприємець [PERSON] останній раз звітував про сплату страхових внесків до Фонду загальнообов»язкового державного соціального страхування на випадок безробіття в 1 кварталі 2009 року. Після цього сплата страхових внесків не проводилася, загробна плата не нараховувалася. Позивач довів суду, що після порушення умов трудового договору, він звернувся до відповідача з письмовою заявою про розірвання трудового договору за власним бажанням (ст.38 КЗпП України), але його звернення залишені відповідачем без реагування, за місцем помешкання, вказаним в укладеному трудовому договорі відповідач не проживає, звітність до податкової інспекції не надсилає. На підставі вимог ст.36 п.4) ч 1 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є: розірвання трудового договору із ініціативи працівника (ст.ст.38,39 КЗпП). Згідно вимог ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Згідно чЗ ст.38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору з цих питань. Згідно з п.З укладеного трудового договору від 26.07.2006 року фізична особа - приватний підприємець [PERSON] зобов»язаний сплачувати позивачу заробітну плату , дотримуючись її встановленого на державному рівні розміру. Розмір мінімальної заробітної плати в Україні за серпень 2009 року становить 805,00 гривень, за вересень, жовтень, грудень 2009 року становить 825,00 гривень, з 01.01.10 року розмір мінімальної заробітної плати становить 869,00 гривень, с 01.04.2010 року до 01.07.2010 року розмір мінімальної заробітної плати становить 884,00 гривень. На підставі вимог ст.61 ч 2 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими , не потребують доказування. Суд визнає відомості про встановлений в державі розмір мінімальної заробітної плати загальновідомими та такими ,що не потребують доказування. Таким чином, суд приходить до висновку ,що заборгованість Фізичної Особи- Приватного підприємця [PERSON] перед [PERSON] складає 805,00+ 825,00*3+869,00*3+884,00*2= 805,00 +2475,00 +2607,00 + 1768,00 =7655,00 гривень. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими ,що підлягають задоволенню в повному обсязі. Також , на підставі вимог ст.ст.81,88 ЦПК України з Фізичної Особи-Приватного підприємця [PERSON] належить стягнути до державного бюджету України судові витрати по сплаті державного мита в сумі 76,55 гривень та за інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду в сумі 120,00 гривень.

Outcome: approved