Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-21 00:00:00

[PERSON] 05 травня 2005 року звернувся до суду з позовом до відповідача відділення виконавчої дирекції фонду страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Дніпропетровську про відшкодування шкоди, одноразової допомоги, сум та моральної шкоди, зобовязання вчинити певні дії, позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися. До нього заявлено зустрічні позовні вимоги про встановлення факту нещасного випадку невиробничого характеру, скасування запису в трудовій книжці, визнання незаконним рішення, скасування актів та стягнення моральної шкоди. Позивач [PERSON] в своїх позовних вимогах та в ході судового засідання посилався на те, що з 2000 року знаходився в трудових відносинах з ПБП «СД» і на території цього підприємства 05 листопада 2003 року стався на нього напад, він був травмований, цей нещасний випадок повязаний з виробництвом, було складено акти по формі Н 1 і Н 5 і він звернувся до відповідача про виплату грошових коштів. Але відповідач не визнає це нещасним випадком, повязаним з виробництвом і відмовляється оформлювати та виплачувати передбачену законом грошову допомогу. Вважає вказане незаконним і не відповідаючим дійсності, йому завдана моральна шкода. На його звернення до відповідача з питаннями про добровільне врегулювання вказаного питання отримав відмову, добровільно спір не вирішено. Вважає такі дії відповідача протиправними і просив захистити його конституційні права, відшкодувати завдану матеріальну шкоди, стягнути одноразову допомогу, суми та моральну шкоду, зобовязати відповідача вчинити певні дії по виплаті щомісячної страхової допомоги, задовольнивши позов в повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Представники відповідача відділення виконавчої дирекції фонду страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Дніпропетровську в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що 05 листопада 2003 року стався на нього напад на позивача, він був травмований, але цей нещасний випадок не повязаний з виробництвом, було складено акти по формі Н 1 і Н 5, які також незаконні. Всі їх дії стосовно позивача проведені у відповідності до діючого законодавства, порушень допущено не було. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких зобовязань інших відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували та матеріальної і моральної шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги до них безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. На своїх позовних вимогах наполягали і просили встановлення факту нещасного випадку невиробничого характеру, скасування запису в трудовій книжці позивача про нещасний випадок на виробництві, визнання незаконним рішення про призначення виплат, скасування актів Н 1 і Н 5 та стягнення моральної шкоди, задоволення зустрічних позовних вимог в повному обсязі. Представник приватного багатогалузевого підприємства «СД» в судовому засіданні повністю підтримав пояснення та обставини позову [PERSON] і просив його задовольнити, проти зустрічного позову заперечував і просив в його задоволенні відмовити. Вислухавши пояснення позивача, представників відповідачів та третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги про відшкодування шкоди, одноразової допомоги, сум та моральної шкоди, зобовязання вчинити певні дії не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В судовому засіданні встановлено, що 05 листопада 2003 року на позивача [PERSON] біля будинку № 10 по пров. Радіо м. Дніпропетроська, до якого він мав намір зайти, на нього було скоєно збройний напад невідомих осіб з застосуванням вогнепальної зброї. В результаті збройного нападу [PERSON] отримав вогнепальні поранення. 06 листопада 2003 року, знаходячись у відділенні реанімації, [PERSON] подав заяву директору ПБП «СД» [PERSON] (тобто самому собі) та спеціалісту з питань охорони праці [PERSON] (своїй дружині) з вимогою розслідувати випадок, який трапився з ним, як нещасний випадок, пов'язаний з виконанням ним службових обовязків. В листі-повідомленні ПБП «СД» № 85/Ф Нс від 29 вересня 2004 року та листі-поясненні від 15 листопада 2004 року № 94Ф стосовно неподання звітності до відділення фонду зазначено, що «в період з 2001 року по 15 листопада 2004 року діяльність ПБП «СД» було фактично заблоковано... та паралізовано» (копії листів залучалися до справи згідно клопотання від 19 лютого 2010 року). З 2002 року у відділенні фонду відсутні звітні відомості ПБП «СД», яке після реєстрації у фонді надало єдину звітну відомість, та й ту пусту. Відповідно до ст. 5 Закону №1105 одним з принципів страхування від нещасного випадку на виробництві є обовязковість сплати страхувальником страхових внесків до фонду. Проте з моменту реєстрації ПБП «СД» у відділенні фонду 15 березня 2002 року і до теперішнього часу підприємством жодного разу не було сплачено страхові внески. При цьому розмір страхових внесків для роботодавців визначається виходячи з встановленого страхового тарифу (0,67% - для підприємства «СД») і сум фактичних затрат на оплату праці найманих працівників. Несплата ж страхових внесків до фонду свідчить про відсутність затрат на оплату праці на підприємстві, а отже і про те, що заробітна плата [PERSON], як і іншим працівникам, не нараховувалась і не виплачувалась. Тобто, підприємство не працювало. До того ж на неодноразові запити відділення фонду до управління ПФУ в Жовтневому районі щодо інформації, яка знаходиться в системі персоніфікованого обліку, УПФУ неодноразово надавало відповіді, що в системі персоніфікованого обліку відсутній комплект документів первинної звітності про застрахованих осіб ПБП «СД». УПФУ в Жовтневому районі таку ж відповідь стосовно даних на [PERSON] надавало і на запит суду, що свідчить про те, що ПБП «СД» не працювало. В листі територіальної державної інспекції праці у Дніпропетровській області від 29 січня 2007 року за № ТДІП-160 існує інформація управління пенсійного фонду в Жовтневому районі м. Дніпропетровська стосовно ПБП «СД», що це підприємство знаходиться в розшуку (листи від 23.12.2004 р. № 6583/03-24. № 2600/03-30 від 14.07.2005 р. .№ 4497/03-30 від 22.11.2005 р.). Це свідчить про те, що позивач безпідставно посилається в своєму позові на Закон України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», так як він не є ані застрахованою особою, як він стверджує, ані добровільно застрахованою особою, оскільки ПБП «СД» з 2002 року не перераховувало обовязкові страхові внески до фонду, а значить не працювало. Свідчення позивача, що містяться в матеріалах кримінальної справи (а.с. 33, 36, 126-127) взагалі суперечать та спростовують обставини щодо звязку збройного нападу на нього з діяльністю ПБП «СД», викладені ним же в позовній заяві, а саме: «...В течение последних 3-х лет никакой коммерческой деятельности мое предприятие не вело, так как вело хозяйственные споры с налоговой инспекцией, а счета были арестованы.» (а.с.36); «...кроме того, с 2000 года я никакой предпринимательской деятельностью не занимаюсь...»(а.с.126); «...все вышеописанные факты (стосовно замаху на нього) были связаны исключительно с моей деятельностью на «Никра» как члена ревизионной комиссии, поскольку другой деятельности я не вел» (а.с.127). Отже, твердження позивача про те, що ПБП «СД» не працювало з 2000 року - це визнані ним же факти, які крім нього повністю підтверджує його дружина [PERSON], яка в пояснювальній (а.с.13 крим. справи) зазначила: «...Раньше мой муж [PERSON] был директором фирмы ЧМП «СД», чем занималась фирма, я не знаю, но …». Таким чином, позивач не міг отримати виробничу травму під час безпосереднього виконання службових обовязків на території підприємства ПБП «СД», як він вказує в позові, так як сам своїми ж поясненнями спростовує цю інформацію. Отже позивач не довів факт отримання ним саме виробничої травми та не надав суду доказів звязку збройного нападу на нього з його діяльністю на ПБП «СД». А той факт, що він отримав травму на території ПБП «СД», як він зазначає в позові, не доводить того, що це підприємство дійсно працювало, і тим більше не доводить виробничого характеру травми. Більше того, офіс, біля якого стався напад на [PERSON], і на який він вказує, як на офіс ПБП «СД», де він безпосередньо виконував свої обовязки, міг бути використаний і використовувався для іншої роботи, про що свідчить інформація з матеріалів кримінальної справи (а.с.14-15), де іншою особою ([PERSON]Я.) зазначено «..Чтобы оформлять бумаги, я использовал офис по улице Радио, 10, себе в помощь я пригласил [PERSON], как... и как юриста.», «...кроме того, на этом офисе я нахожусь ежедневно и ухожу примерно в 17-18 часов»; на другому поверсі за вказаною адресою, зі слів [PERSON], знаходиться спортзал, тому не можна виключати можливість прямування його в день нападу саме туди. Тому аргументи, які позивач наводить на свою користь, не доводять того факту, що травму він отримав при безпосередньому виконанні трудових обовязків на ПБП «СД», а є безпідставними та надуманими. Дружина позивача [PERSON] в своїй пояснювальній (а. с. 13 крим. справи) в графі «місце роботи, посада» вказала «воспитатель д/сада», в той час, як згідно з документами, згодом наданими [PERSON] до відділення фонду як таких, що на його погляд повинні свідчити про отриману ним виробничу травму, [PERSON] займала на ПБП «СД» посади головного бухгалтера, начальника відділу кадрів і відповідального спеціаліста з питань охорони праці. Тобто, посадова особа ПБП «СД» [PERSON], призначена згідно наказів її директора [PERSON] головним бухгалтером, начальником відділу кадрів і відповідальним спеціалістом з питань охорони праці, згідно з її поясненнями не знає чим займалась фірма, на якій вона обіймала стільки відповідальних посад, що свідчить лише про одне, що ніяких посад вона на ПБП «СД» не займала, а працювала дійсно вихователем дитячого садка, як вказала сама компетентним органам. З урахуванням того, що свідок чи потерпілий несе кримінальну відповідальність за давання завідомо неправдивих показань за статтею 384 Кримінального кодексу України, про що попереджається перед допитом, докладно ознайомившись з матеріалами кримінальної справи, не можна знехтувати важливою для даного спору інформацією, що знаходиться в ній, та не ставить під сумнів достовірність свідчень як самого потерпілого, так і свідків по даній справі. Отже, на час скоєння злочину у відношенні [PERSON] його дружина свідчить, що «раніше він був директором ПБП «СД», а не те, що він є директором. В протоколі допиту позивача (а.с. 33 крим. справи) вказано місце роботи і посада [PERSON] директор ТОВ «Земля-комплекс», член ревізійної комісії. Не можна не звернути увагу на ту обставину, що в копії дублікату трудової книжки [PERSON], наданої з іншими документами до відділення фонду, запис № 12 на стор. 6 свідчить про те, що він 02 липня 2001 року звільнений з ТОВ «Земля-комплекс» і в той же день прийнятий на посаду директора ПБП «СД» (запис №13), хоча на наступній сторінці теж іде запис за №13, але дата стоїть 02 січня 2001 року. Запис №13 щодо прийняття [PERSON] на посаду директора ПБП «СД» зроблений в трудовій книжці може свідчити про його незаконність разом з складеними ним же актами Н-5 та Н-1 та іншими документами з метою незаконного отримання державних коштів з фонду, хоча безліч фактів і сам позивач свідчать про те, що підприємство не працювало. Не відомо також, на якій підставі [PERSON], яка навіть не знає чим займалось ПБП «СД», директором якого колись до збройного нападу на нього був її чоловік [PERSON], яка не пройшла навчання з питань охорони праці, як того вимагає законодавство, призначається головою комісії, яка розслідує випадок, що стався з [PERSON] і підписує акти за формою Н-5 та Н-1. Адже згідно з п. 2.2.6. Типового положення про навчання з питань охорони праці, затвердженого наказом комітету по нагляду за охороною праці України від 17 лютого 1999 року № 27 посадові особи, на яких роботодавцем покладено виконання функцій спеціаліста з питань охорони праці, проходять навчання і перевірку знань з питань охорони праці стосовно робіт, що входять до їх функціональних обов'язків, до початку роботи і періодично раз на три роки безпосередньо на підприємстві. Заінтересовані особи, що складали цю комісію, не мали права розслідувати цей випадок без представника відділення фонду та і взагалі не мали права входити до її складу, оскільки вихователь дитячого садка [PERSON] та водій [PERSON] навряд чи були обізнані з порядком розслідування нещасних випадків та законодавчими актами, що регулюють дані правовідносини. Факт отримання позивачем заробітної плати від ПБП «СД», суму якої він навів у довідці про середню заробітну плату від 09 вересня 2004 року №2, яку підписала [PERSON] та надав до відділення фонду для обчислення та нарахування на її підставі страхових виплат, не підтверджений жодним документом або звітом про нараховану та виплачену заробітну плату працівникам ПБП «СД», що повинні міститися в управлінні ПФУ та відділенні фонду. Беручи до уваги той факт, що довідку про заробіток для обчислення пенсії по інвалідності в УПФУ позивач надав з ТОВ «Агроінвест» з сумою заробітку за 1997-2000 роки близько 500 грн., а до відділення фонду надав довідку з ПБП «СД» з заробітком 2100 грн., стає незрозумілим, чому він не надав цю ж довідку і до УПФУ для нарахування йому більшого розміру пенсії. Але це пояснює зведена довідка УПФУ про заробітну плату, з якої вбачається, що з січня 2001 року інформація про нарахування заробітку відсутня, про що УПФУ неодноразово надавало відповіді до відділення фонду і судові. Тобто ПБП «СД» не працювало, тому позивач не міг не тільки отримувати заробітну плату від ПБП «СД», а і виконувати службові обовязки в інтересах цього підприємства в день збройного нападу на нього. Тому вищезазначена довідка про середню заробітну плату [PERSON], яка не підтверджена жодним документом, будь-якими відомостями або інформацією, не може бути взагалі визнана достовірною та використана для обчислення будь-яких нарахувань. Таким чином, інформація про те, що позивач займає посаду директора ПБП «СД» згідно запису в трудовій книжці за № 13 від 02 липня 2001 року і що травма, отримана ним внаслідок збройного нападу, повязана з його діяльністю на ПБП «СД», як стверджує позивач та зазначено в актах за формою Н-5 та Н-1, не йдеться в жодному документі, зокрема кримінальної справи, а навпаки, [PERSON] впевнено повязує збройний напад на нього зовсім з іншими подіями. З протоколу допиту [PERSON], що міститься в кримінальній справі (а.с. 33) вбачається, що 05 листопада 2003 року, тобто в день нападу на нього, він не виконував службові обовязки, повязані з ПБП «СД». З його слів «...05.11.2003 года около 9.00 я вместе со своим водителем Горчилиным выехал в Павлоград по работе «Земля-комплекс». Звертає на себе увагу ще раз той факт, що запис в трудовій книжці позивача № 12 на стор. 6 свідчить про те, що він 02 липня 2001 року звільнений з ТОВ «Земля-комплекс». То чому ж в 2003 році позивач виїхав та повертався додому з роботи, повязаної з ТОВ «Земля-комплекс». З цього можна зробити висновок, що в цей день він не виконував службові обовязки ані в інтересах ПБП «СД», ані в інтересах ТОВ «Земля-комплекс». В кримінальній справі (а.с.12) також вказано, що 05 листопада 2003 року «…я возвращался с работы из г.Никополя…», тобто даний факт ще раз вказує на те, що цей випадок не повязаний з виробництвом, оскільки проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, що сталися з працівниками під час прямування на роботу чи з роботи пішки, на власному або іншому транспортному засобі, що не належить підприємству і не використовувався в інтересах підприємства, здійснюється згідно з Порядком розслідування та обліку нещасних випадків невиробничого характеру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 березня 2001року № 270. Таким чином, з матеріалів кримінальної справи чітко вбачається, що позивач в багатьох документах (а.с.12, 35-36, 100, 126-127) з впевненістю повязує замах, скоєний на нього 05 листопада 2003 року, зі своєю діяльністю як члена ревізійної комісії, який представляв інтереси ліквідатора певного підприємства в м. Нікополі, у справі якого він і повертався в той день з цього міста, але ніде жодним чином не згадує про свою діяльність на ПБП «СД» та не повязує напад на нього з виконанням своїх службових обовязків саме в інтересах цього підприємства, про що він вказав в актах за формою Н-5 та Н-1 від 16 серпня 2004 року. Дія ж Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві...» поширюється на осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту ) на підприємствах, в установах, організаціях. До того ж, провадження по даній кримінальній справі ще не закрито, до відділення фонду дотепер не надано висновок компетентних органів щодо того, чи був цей випадок таким, що стався з особистих мотивів, оскільки згідно з п. 9 Положення про розслідування № 1094 нещасні випадки, повязані із завданням тілесних ушкоджень іншою особою, що сталися з особистих мотивів, не визнаються повязаними з виробництвом. Те, що МСЕК встановила позивачу групу інвалідності від трудового каліцтва це факт, але безспірним фактом є і те, що тижнем раніше ця ж МСЕК встановлювала йому групу інвалідності від загального захворювання беручи до уваги ті ж самі лікарняні листки, але ще не виправлені. Проте вже через тиждень, після того, як позивач надав на МСЕК незаконно створений ним же акт форми Н-1 та виправлені лікарняні листки, комісія позачергово оглянула позивача і зробила виправлення в довідці щодо отримання ним виробничої травми. Це може свідчити про те, що медична комісія оцінювала тільки фізичний стан потерпілого внаслідок травми, а не досліджувала достовірність наданих документів на предмет їх законності. І ці два факти встановлення групи інвалідності одній людині з різних підстав, що суперечать одна одній, доводять це. Позивач же сам в день травмування написав заяву про розслідування цієї травми як виробничої, а потім протягом майже 9 місяців погоджувався з визначенням її як загального захворювання і навіть не заперечував факт встановлення йому групи інвалідності від загального захворювання при первинному огляді МСЕК. У випадку отримання травми, повязаної з виробництвом, згідно з п. 14 Положення роботодавець, одержавши повідомлення про нещасний випадок, зобов'язаний негайно повідомити з використанням засобів зв'язку про нещасний випадок робочий орган виконавчої дирекції фонду за місцезнаходженням підприємства за встановленою фондом формою. Але повідомлення про нещасний випадок з [PERSON] надійшло до відділення фонду тільки через 9 місяців (17 серпня 2004 року) після отримання ним травми та встановлення йому 3 групи інвалідності від загального захворювання, не зважаючи на той факт, що 05 листопада 2003 року на ПБП «СД» була створена комісія по розслідуванню нещасного випадку з ним. Тобто спочатку позивачу необхідно було отримати групу інвалідності від загального захворювання і лише після цього проводити певну роботу по складанню Актів Н-5 та Н-1. Також звертає на себе увагу той факт що акт Н-1 затверджено раніше, ніж акт Н-5, хоча акт Н-1 складається як наслідок, в залежності від висновку в акті Н-5. Згідно з п. 17 Положення про порядок розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженим постановою № 1094 Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2001 року у разі настання нещасного випадку з можливою інвалідністю до складу комісії з розслідування включається також представник відповідного робочого органу виконавчої дирекції фонду. Тобто, на момент розслідування нещасного випадку, який стався з [PERSON], складання та затвердження 16 серпня 2004 року самим [PERSON] на себе акту за формою Н-1, йому вже було встановлено групу інвалідності, тому включення до складу комісії представника відділення фонду було обовязковим, але позивач свідомо не включає до складу комісії представника відділення фонду, оскільки будучи юридично грамотною особою, він розуміє, що експерт з охорони праці не знайшов би жодної підстави для повязаності цього випадку з виробництвом та складення акту Н-1. Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105 нещасний випадок це обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обовязків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоровю або настала смерть. В зазначеній нормі закону законодавець чітко визначив умови настання нещасного випадку, повязаного з виробництвом, а саме процес виконання трудових обовязків, вплив небезпечного виробничого фактора чи середовища. На відміну від нещасного випадку виробничого характеру травма, яку отримав [PERSON], не є наслідком впливу небезпечного виробничого фактора в процесі виконання ним трудових обовязків, а носить ознаки кримінального характеру, отже немає підстав кваліфікувати даний випадок як виробничу травму. Тобто, в даному випадку відсутні: вплив виробничого фактора; процес виконання трудових обовязків, під якими розуміють дії працівника, які він здійснює у відповідності і на виконання юридично закріпленого кола його обовязків. Вони встановлюються трудовим договором, правилами внутрішнього трудового розпорядку, а також законами, інструкціями тощо. Посилання позивача на ст. 37 Закону № 1105 безпідставне та необгрунтоване, оскільки ця стаття передбачає відмову потерпілому у страхових виплатах, а відділення фонду відмовило [PERSON] у прийнятті його особової справи, оскільки акт Н-1 є нелегітимним, тому в даному випадку мова про страхові виплати не йшлася взагалі. Стаття 37 Закону №1105 передбачає, що фонд може відмовити у страхових виплатах і наданні соціальних послуг застрахованому, якщо мали місце подання роботодавцем або потерпілим фонду соціального страхування від нещасних випадків свідомо неправдивих відомостей про страховий випадок або нещасний випадок згідно із законодавством не визнаний повязаним з виробництвом. Випадок, який стався з позивачем, не є страховим, так як відсутні будь-які докази зв'язку цього випадку з виробництвом, порушена процедура його розслідування, яке до того ж, проводила нелегітимна комісія, отже висновок комісії є незаконними, акт за формою Н-1 складений з порушеннями законодавства, тому його не можна вважати законним. До того ж, [PERSON] не є застрахованою особою згідно з діючим законодавством, так як будучи засновником і власником ПБП «СД», він належить до осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, а тому відповідно до ст. 11 Закону №1105 повинен добровільно сплачувати страхові внески до фонду. [PERSON] страхові внески не сплачував, отже не має права на призначення та одержання страхових виплат. При цьому його посилання на ст. 21 Закону №1105, яка визначає, що усі види соціальних послуг та виплат надаються застрахованому незалежно від того, перебуває на обліку підприємство, на якому стався страховий випадок, у фонді чи ні, безпідставні, так як ця стаття регламентує надання соціальних послуг та виплат застрахованій особі. Отже, твердження [PERSON] щодо того, що відповідач не виконав покладені на нього статтями 21, 34 Закону України №1105 обовязки, а саме - не призначив страхові виплати протягом місяця з дня звернення [PERSON] та не виплатив їх позивачу, є безпідставними, оскільки відповідач розглядає справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого тільки тоді, коли справа передана до відділення фонду по акту приймання - передачі, як це передбачено діючим законодавством. Прикінцевими положеннями Закону №1105 установлено, що передача документів, що підтверджують право працівника на страхову виплату, інші соціальні послуги внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, а також розміри цієї виплати та послуг здійснюється підприємствами фонду соціального страхування від нещасних випадків по акту. В даному випадку комісія по прийому особових справ потерпілих від нещасних випадків на виробництві та призначення страхових виплат рішенням від 05 жовтня 2004 року відмовила в прийнятті справи [PERSON] у звязку з відсутністю в матеріалах його справи доказів виробничого характеру травми, наявністю неправдивих відомостей про нещасний випадок, що з ним трапився, суперечливих даних в документах. Згідно з положенням ст. 55 Закону №1105 спори щодо суми страхових внесків, а також щодо розміру шкоди та прав на її відшкодування, накладення штрафів та з інших питань вирішуються в судовому порядку. Тобто, відділення фонду згідно з вказаним порядком може звертатись до суду з відповідним позовом. Враховуючи це правило, встановлене законом, відділення звернулось до суду з даним позовом до роботодавця та потерпілого (в одній особі) за захистом своїх прав. Згідно довідки з ЄДРПОУ відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Дніпропетровську Дніпропетровської області є державною організацією, форма власності державна, тому кошти, які виплачує фонд застрахованим особам, є державними коштами. Оскільки акт за формою Н-1 є одним з документів, на підставі яких провадяться страхові виплати з боку фонду за рахунок коштів самого фонду, що є державним, в даному випадку безпосередньо зачіпаються майнові інтереси фонду (держави), тому робочий орган загальнообовязкового державного соціального страхування - відділення фонду безпосередньо відноситься до заінтересованих осіб, які мають право на звернення до суду (зокрема на підставі ст. 55 Закону № 1105) за захистом своїх прав та інтересів, а отже державних інтересів та оскаржити даний спірний акт за формою Н-1 від 04 січня 2004 року, який, не може бути підставою для проведення страхових виплат за рахунок державних коштів. Статтею 1166 ЦК України встановлено право особи на відшкодування у повному обсязі майнової шкоди, завданої неправомірними діями особистому немайновому праву. Цією ж статтею на особу, яка завдала шкоди покладено обов'язок відшкодувати її у повному обсязі. Але в судовому засіданні не знайшли свого обєктивного підтвердження неправомірні дії відповідача стосовно позивача та завдання цими діями шкоди правам позивача, а тому на відповідача не може бути покладено обов'язок відшкодувати її у повному обсязі. Частина 1 статті 2371 КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим їм органом моральної шкоди працівникові проводиться у випадку, якщо порушення його законних прав привело до моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв'язків і жадають від його додаткових зусиль для організації свого життя. Ст. 1167 ЦПК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності маральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань, він не довів вину відповідача, не надав доказів причинно-наслідкового звязку між відмовою прийняти на облік до відділення фонду незаконно складених ним документів, які підписали заінтересовані особи, та збільшенням відсотка втрати працездатності. Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного звязку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача [PERSON] стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до відділення виконавчої дирекції фонду страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Дніпропетровську про відшкодування шкоди, одноразової допомоги, сум та моральної шкоди, зобовязання вчинити певні дії слід відмовити, зустрічний позов можливо задовольнити частково: визнати випадок, що стався з [PERSON] 05 листопада 2003 року, не повязаним з виробництвом, визнати незаконними рішення спеціальної комісії щодо складання і змісту актів Н-1 і Н-5 від 16 серпня 2004 року, включаючи визначення повязаності випадку, що стався з [PERSON] 05 листопада 2003 року з виробництвом, скасувати акти Н-1 і Н-5 від 16 серпня 2004 року, включаючи визначення повязаності випадку, що стався з [PERSON] 05 листопада 2003 року, стягнути з [PERSON] на користь відділення виконавчої дирекції фонду страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Дніпропетровську моральну шкоду 1000 грн., в задоволенні решти зустрічних позовних вимог про встановлення факту нещасного випадку невиробничого характеру, скасування запису в трудовій книжці, визнання незаконним рішення, скасування актів та стягнення моральної шкоди слід відмовити з огляду на їх не обґрунтованість, вони не основані на законі, судові витрати слід віднести за рахунок держави. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування шкоди, одноразової допомоги, сум та моральної шкоди, зобовязання вчинити певні дії в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial