Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про визнання заповіту недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що 23.09.2008 року помер її рідний брат [PERSON], який проживав в [INFO], яка належала йому на праві приватної власності. З ним протягом останнього часу проживала і його співмешканка [PERSON] В жовтні 2008 року вона надіслала поштою до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після померлого брата, як єдина спадкоємиця. Але в листопаді 2008 року, на прийомі у нотаріуса, її представник дізнався про спадкову справу після смерті її брата було відкрито за заявою його співмешканки [PERSON], а в подальшому в спадковій справі з"явився заповіт від імені [PERSON] на ім"я [PERSON] Заповіт від імені брата був складений 21.08.2008 року в Орлівській сільській раді Ямпільського району Сумської області, а зареєстрований в Спадковому реєстрі лише 04.03.2009 року, тобто після смерті брата. Вона вважає, що даний заповіт не відповідає дійсності, оскільки на заповіті підпис від імені [PERSON] виконаний не ним, оскільки останнім часом брат себе погано почував, не міг ходити та виїзджати за межі м. Києва. На підставі викладеного вона вимушена звернутися до суду з даним позовом, просить визнати недійсним заповіт, складений 21.08.2008 року від імені [PERSON] та посвідчений секретарем Орлівської сільської ради Ямпільського району Сумської області, а також стягнути з відповідачки судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивачки уточнив позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі, а саме визнати недійсним заповіт, складений 21.08.2008 року від імені [PERSON] та посвідчений секретарем Орлівської сільської ради Ямпільського району Сумської області, визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування та стягнути з відповідачки судові витрати по справі. Представники відповідачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, пояснили, що заповіт був складений та оформлений особисто померлим [PERSON], підстав для визнання його недійсним немає, а тому в задоволенні позовних вимог повинно бути відмовлено. Представник третьої особи Орлівської сільської ради в судове засідання не з′явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, надав суду письмові пояснення щодо позову, в яких просив розглядати справу у його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи Головного управління юстиції у Сумській області в судове засідання не з′явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, надав суду письмові пояснення щодо позову, в яких просить розглядати справу у відсутності представника. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи Головного управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з′явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, надав суду письмові пояснення, в яких просив розглядати справу у відсутності представника. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що 23.09.2008 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.7 т.1), який є рідним братом позивачки [PERSON], що підтверджується рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24.02.2009 року (а.с.8) про встановлення факту родинних відносин. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на все майно, що належало йому на праві власності, зокрема, квартиру [ADDRESS]. В жовтні 2008 року позивачка [PERSON] звернулася до П′ятнадцятої Київської Державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом на все майно після померлого [PERSON], так як інших спадкоємців у нього не було. В листопаді 2008 року представник позивачки в нотаріальній конторі дізнався, що 13.10.2008 року за заявою відповідачки [PERSON], яка була співмешканкою померлого, відкрита спадкова справа. При відкритті спадкової справи державним нотаріусом був зроблений витяг із Спадкового реєстру, в якому були відсутні будь-які дані стосовно наявності заповітів від імені [PERSON] 12.03.2009 року представник позивачки в нотаріальні конторі при ознайомленні із спадковою справою виявив наявність в ній заповіту від імені [PERSON] від 21.08.2008 року, який був наданий державному нотаріусу 05.03.2009 року. Відповідно до вищевказаного заповіту від 21.08.2008 року, складеного від імені [PERSON] та посвідченого секретарем Орлівської сільської ради Ямпільського району Сумської області, померлий заповідав свою квартиру [ADDRESS] відповідачці [PERSON] 05.03.2009 року представник [PERSON] надав державному нотаріусу правовстановлюючі документи на спадкову квартиру. Як зазначає в своїх позовних вимогах [PERSON], вона вважає оспорюваний заповіт від 21.08.2008 року недійсним, оскільки підпис від імені [PERSON] виконаний не ним, оскільки протягом останнього часу він не міг вільно рухатися, далеко ходити, тим більше виїздити за межі м. Києва, вони кожного дня розмовляли по телефону, він постійно скаржився на свій стан здоров"я. Також зазначає, що підтвердженням того, що заповіт сфальсифікований, є і те, що про існування такого заповіту ніхто не знав, [PERSON] жодного разу про його наявність нічого не говорила, неодноразово зверталась до позивачки з проханням відмовитися від спадщини на її користь, мала намір звертатися до суду із заявою про встановлення факту спільного проживання з померлим. На фальсифікацію вказує і те, що заповіт був внесений до Спадкового реєстру лише 04.03.2009 року. Все це, як вважає позивачка, є підставою для визнання заповіту недійсним. Так, при розгляді справи встановлено, що оспорюваний заповіт складений 21.08.2008 року від імені [PERSON] і завірений секретарем Орлівської сільської ради Ямпільського району Сумської області. Але ж відповідно до висновку спеціаліста від 15.05.2009 року (а.с.100-102) будь-яких ознак виготовлення копії заповіту від 21.08.2008 року шляхом монтажу не спостерігається; підпис від імені [PERSON] в графі "підпис" заповіту від 21.08.2008 року виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON] Аналогічні висновки вказані і у висновку експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУ МВС України в м. Києві від 30.12.2009 року (а.с.237-239 т.1), де вказано про те, що підпис та рукописні написи в заповіті від 21.08.2008 року виконано не [PERSON], а іншою особою. Вищевказані дані також були підтверджені і висновком експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУ МВС України в м. Києві від 29.03.2010 року (а.с. 245-247 т.1), відповідно до якого підпис та рукописні написи в заповіті від 21.08.2008 року виконано не [PERSON], а іншою особою. Висновки експерта від 30.12.2009 року та від 29.03.2010 року були надані в рамках кримінальної справи, порушеної за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, що підтверджується постановою про скасування постанови про відмову в порушенні кримінальної справи та про порушення кримінальної справи від 11.11.2009 року (а.с.236 т.1), за постановами слідчого про призначення експертизи від 14.12.2009 року та від 22.02.2010 року. Допитана в судовому засіданні експерт [PERSON] повністю підтвердила надані нею два висновки від 30.12.2009 року та від 29.03.2010 року, пояснила, що при проведенні дослідження нею досліджувалися всі зразки підпису та почерку [PERSON], що були надані їй за відповідною постановою в якості зразків для порівняння. Підтвердила, що всі надані їй зразки мають підпис, виконаний однією особою. Тому суд не приймає до уваги посилання представника відповідачки про те, що надані експерту зразки виконані різними особами. Крім того, надані експерту зразки на момент розгляду справи жодним чином не спростовані, недійсними не визнавалися, не скасовані, не змінені, а тому є чинними. Тому суд вважає вищевказані висновок спеціаліста та висновки експерта щодо встановлення належності підпису на заповіті [PERSON] є належними доказами по справі в розумінні ст. 58 ЦПК України, яка передбачає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Також суд вважає ці висновки допустимими доказами по справі в розумінні ст. 59 ЦПК України, яка передбачає, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а дані висновки отримані з дотриманням вимог діючого законодавства. Також слід зазначити, що експертні дослідження проводилися за оригіналами спірного заповіту, що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні. При розгляді справи також було встановлено і невідповідність форми посвідченого заповіту вимогам діючого законодавства. Так, відповідно до вимог п. 33 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 41\\5 від 27.05.1997 року заповіт має бути складений із зазначенням місця народження заповідача. Але із оспорюваного заповіту вбачається порушення вказаних вимог закону, а саме відсутність в заповіту місця народження заповідача [PERSON], що можливо встановити з паспорту особи. В своїх показах допитана в якості свідка секретар Орлівської сільської ради [PERSON] зазначала про те, що вона перевірила дієздатність особи, яка складала заповіт, а саме [PERSON] Він звернувся до неї з проханням посвідчити його заповіт, вона зробила це і, віддавши заповіт громадянину, попередила про необхідність його реєстрації в Ямпільській нотаріальній конторі. Що стосується відсутності місця народження в заповіті, то зазначила, що допустила технічну помилку при складанні та посвідченні оспорюваного заповіту. Також свідок зазначила про те, що вона впевнена в тому, що заповіт підписав саме [PERSON], оскільки вона встановлювала його особу і перевіряла паспорт. Крім того, при розгляді справи встановлено, що оспорюваний заповіт був посвідчений 21.08.2008 року, а внесений до Спадкового реєстру лише 04.03.2009 року, тобто після смерті заповідача. Також слід зазначити, що внесений був представником [PERSON], а не заповідачем. Відповідно до вимог п. 2.1 Положення про Спадковий реєстр, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 51\\5 від 17.10.2000 року, відомості про заповіту, посвідчені нотаріусами, посадовими чи службовими особами, перерахованими в ст. 1251 та 1252 ЦК України, ст. 37, 38 та ч. 1 ст. 40 Закону України "Про нотаріат", спадкові договори, спадкові справи та видані свідоцтва про право на спадщину підлягають обов"язковому внесенню до Спадкового реєстру. Пунктом 2.4 Положення передбачено, що посадові особи органів місцевого самоврядування (ст. 1251 ЦК України, ст. 37 Закону України "Про нотаріат") здійснюють унесення до Спадкового реєстру шляхом подання державному підприємству "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України чи його регіональним філіям заяв установленого зразка. Згідно із п. 2.5 Положення заяви подаються (надсилаються) Реєстратору в такі строки: -у день вчинення відповідної нотаріальної дії; -протягом двох робочих днів після зміни місця зберігання заповіту, спадкового договору або спадкової справи (відомості подаються державною нотаріальною конторою або державним нотаріальним архівом, до яких такі документи надійшли на зберігання); -протягом двох робочих днів після надходження на зберігання заповітів від осіб, які перераховані в ст. 1252 ЦК України, ч. 1 ст. 40 Закону України "Про нотаріат". Заяву про реєстрацію заповіту, як зазначено в п. 2.6 Положення, посвідченого посадовими, службовими особами, зазначеними у ст. 1251, 1252 ЦК України, ст. 37, 38 і ч. 1 ст. 40 Закону України "Про нотаріат", може бути надано Реєстратору безпосередньо заповідачем. Під час подання заяви про реєстрацію заповіту заповідач пред"являє паспорт або інший документ, за яким встановлюється особа. Таким чином, з письмових матеріалів справи вбачається допущення порушення секретарем Орлівської сільської ради вимог діючого законодавства щодо внесення оспорюваного заповіту до Спадкового реєстру. Також слід зазначити, що оспорюваний заповіт був пред"явлений відповідачкою [PERSON] до П"ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори лише 05.03.2009 року, майже через 6 місяців після відкриття за її заявою спадкової справи, яка була відкрита за заявою [PERSON] із зазначенням підстави для прийняття спадщини спадкування за законом. Тобто, на момент подання такої заяви про наявність заповіту від імені [PERSON] мова не йшла, а з"явився заповіт лише в березні 2009 року. Посилання відповідачки [PERSON] в судовому засіданні щодо того, що вона тривалий час не знала про його існування, а знайшла заповіт набагато пізніше, спростовуються наявними в справі письмовими доказами. Так, з наданих суду роздруківок телефонних розмов з квартири [ADDRESS], що належала померлому, вбачається, що в день посвідчення заповіту (21.08.2008 року) з його квартири відбувалися розмови з сестрою [PERSON] позивачкою [PERSON], що також підтверджується і роздруківкою телефонних розмов з квартири позивачки. Таким чином, твердження відповідачки щодо перебування [PERSON] 21.08.2008 року в смт Свесса, за 300 км від Києва, не можуть бути прийняті до уваги. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Заповітом, відповідно до вимог ст. 1233 ЦК України, є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до вимог ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Згідно із вимогами п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що не допускається визнання дійсним заповіту, який є нікчемним у зв"язку з порушенням вимог щодо його форми та порядку посвідчення. У цьому разі судам слід застосовувати ст. 1257 ЦК, оскільки норми глави 85 ЦК не передбачають можливості визнання заповіту дійсним. Відповідно до ч.1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Враховуючи всі вищевикладені обставини, те, що [PERSON] оспорюваний заповіт від 21.08.2008 року особисто не підписував, 21.08.2008 року не міг знаходитися за межами м. Києва, а саме в Орлівській сільській раді, заповіт оформлений без дотримання вимог діючого законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання заповіту недійсним є підставними та обгрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Що стосується позовних вимог [PERSON] про визнання за нею права власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті брата, то судом встановлено наступне. Як вбачається з письмових матеріалів справи, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS]. Спадкоємцем після його смерті залишилась позивачка [PERSON] рідна сестра померлого, що підтверджується рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24.02.2009 року (а.с.8 т.1), яким встановлено факт того, що [PERSON] є рідним братом [PERSON] При розгляді справи знайшов своє підтвердження той факт, що відповідачка [PERSON] утримує у себе правовстановлюючі документи на квартиру, що не дає можливості позивачці оформити спадщину належним чином відповідно до вимог діючого законодавства. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її, як це передбачено ч. 1 ст. 1268 ЦК України. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на спадкове майно, а саме квартиру [ADDRESS], після смерті її рідного брата [PERSON], є підставними та обгрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті державного мита в сумі 1.700 грн. та по сплаті інформаційно-технічних послуг в сумі 120 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved