Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-13 00:00:00

В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги повністю підтримала. Просить суд їх задоволити та стягнути з відповідача [PERSON] спілки «Єдність» на користь [PERSON] заборгованість за договором про залучення внеску від 18 січня 2008 року №514 в розмірі 4000,00 грн., інфляційні витрати та 3 проценти річних в розмірі 214,00 грн., а всього 4214,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді в розмірі 120,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн. Представник відповідача в судове засідання не з»явився. Про день та час розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином. Причин своєї неявки суду не повідомив. Заяв чи клопотань про перенесення розгляду справи до суду не подавав. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Судом встановлено, що 18 січня 2008 року між [PERSON] спілкою «Єдність» та [PERSON] було укладено договір №514 про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок «Пенсійний». Відповідно до п.1.1., п.1.2. договору, вкладник передає, а спілка приймає внесок (вклад) на депозитний рахунок (надалі - вклад) і зобовязується виплатити вкладникові суму вкладу та проценти на умовах та в порядку, визначеному цим договором. Вкладник вносить вклад шляхом сплати коштів у касу спілки або безготівкового перерахування на поточний рахунок спілки. Відповідно до п.2.1. договору, вклад надходить в сумі 6000,00 грн. Відповідно до п.2.2. договору, строк вкладу 24 місяці. Днем початку строку дії договору є 18 січня 2008 року, день фактичного внесення вкладу. Дата повернення вкладу 18 січня 2010 року. Відповідно до п.2.3. договору, процентна ставка по вкладу встановлюється в розмірі 19,5% річних. Відповідно до п.3.1.1., п.3.1.3. договору, вкладник має право: вимагати від спілки виконання своїх зобовязань відповідно до умов цього договору; на отримання суми вкладу та нарахованих процентів, відповідно до умов цього договору. Відповідно до п.3.4.2., п.3.4.4. договору, спілка зобовязується: прийняти вклад вкладника у сумі, на строках та на умовах, що обумовлені цим договором; забезпечити повне збереження та повернення вкладу з нарахованими процентами. Не заважаючи на те, що строк дії договору закінчився ще 18 січня 2010 року, спілка у порушення умов договору, повернула позивачу вклад лише частково, в розмірі 2000,00 грн. Заборгованість відповідача перед позивачем по поверненню вкладу становить 4000,00 грн. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. лише частково, в розмірі 2000,00 грн. Заборгованість відповідача перед позивачем по поверненню вкладу становить 4000,00 грн. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Як слідує зі ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Частина 2 статті 1060 ЦК України передбачає, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду, банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Відповідно до ч.3 ст.1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрямки використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Відповідно до положень ст.1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішення суду у випадках, встановлених законом. Відповідно до ч.1, ч.3 ст.23 Закону України «Про кредитні спілки» від 20 грудня 2001 року №2908-111 (надалі - Закон), внески (вклади) членів кредитної спілки на депозитні рахунки, а також нарахована на такі кошти та пайові внески плата (проценти) належать членам кредитної спілки на праві приватної власності. Кожний член кредитної спілки має право одержати належні йому кошти, зазначені в частині першій цієї статті, у порядку і строки, які визначені відповідно до частини сьомої статті 10 цього Закону, Статуту кредитної спілки або укладеними з членом кредитної спілки договорами. Відповідно до ч.1 ст.10 Закону повернення вкладів провадиться за взаємною згодою сторін або не пізніше строку, передбаченого відповідним договором. Відповідно до п.2 Постанови Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року №5 "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів" до відносин, які регулюються Законом України "Про захист прав споживачів" належать зокрема ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Верховний суд України в "Узагальненні практики вирішення судами Л спорів, що виникають із договорів про надання громадянам фінансово-кредитних послуг недержавними структурами підприємницької діяльності" від 01 грудня 1997 року також звертає увагу на те, що правовідносини в справах за позовами громадян до комерційних банків про стягнення внесених сум та нарахованих дивідендів регулюються загальними нормами зобовязального права, відповідними актами, що регулюють діяльність кожної з цих структур, укладеними договорами про надання послуг і при вирішення таких справ слід враховувати положення вищевказаного роз'яснення Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів". Станом на день розгляду справи в суді, загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем, згідно умов договору №514 від 18 січня 2008 року становить: 4000,00 грн. - заборгованість по вкладу; 184,00 грн. - втрати від інфляції та 30,00 грн. - 3% річних. Тому, враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині стягнення основної суми вкладу, втрат від інфляції та 3% річних знайшли своє повне підтвердження, є обгрунтованими, доведеними та такими, що підлягають до повного задоволення. Що стосується позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд дані вимоги вважає такими, що не підлягають до задоволення виходячи з наступного. Як на правову підставу позовних вимог в цій частині, позивач посилається на ст.386 ЦК України. Разом з тим, стаття 386 ЦК України регулює позадоговірні відносини, а тому не поширюється на спірні договірні відносини. При цьому суд також враховує, що позивач належними та достатніми доказами не довела самого факту заподіяння їй моральної шкоди, ні обставин, які визначають її характер та обсяг. Не зазначила позивач і того, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір моральної шкоди та якими це доказами підтверджується. Тому в цій частині позовних вимог позивачу слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати по справі. Як вбачається з дослідженої в судовому засіданні квитанції №169 від 23 квітня 2010 року позивачем при подачі позову до суду було сплачено витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді в розмірі 120,00 грн. Оскільки рішення прийнято на користь позивача, тому дані судові витрати слід стягнути з відповідача на користь позивача. Відповідно до Закону України "Про захист прав споживачів" та роз'яснення Пленуму Верховного Суду України позивач звільнена від сплати державного мита. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач при подачі позову до суду звільнена від сплати державного мита, рішення прийнято на її користь, тому державне мито у відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України слід стягнути з відповідача в прибуток держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved