Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-02 00:00:00

29.03.2010 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, в якій зазначає, що він знаходився в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 2002 року, який було розірвано 21 листопада 2008 року. Від даного шлюбу мають дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], які в теперішній час мешкають з позивачем і знаходиться на повному його утриманні. Позивач з відповідачем проживають окремо з грудня 2006 року, вона залишила сім»ю. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обовязків, зараз не працює, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. Тому, позивач просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини її заробітку (іншого доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно на кожну дитину, починаючи з дня звернення до суду з позовом і до досягнення дітьми повноліття. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та просив позов задовольнити у повному обсязі і стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду і до повноліття дітей та відповідно до вимог ст.367 ч.1 п.1 ЦІІК України просить допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць, судові витрати покласти на відповідача. Крім цього позивач пояснив, що угоди про добровільну сплату аліментів на утримання дітей між ними не досягнуто. Відповідач в судовому засіданні позов визнала в повному обсязі, та вказала, що має на утриманні неповнолітню дитину, [INFO], інших осіб, які за законом можуть перебувати на її утриманні вона не має, не працює, пільгами з держави не користується, стягнення за виконавчими листами з відповідача не проводяться. Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку встановленому ст.174 ЦПК України. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Матеріалами справи встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. З огляду на ксерокопію свідоцтв про народження, вбачається, що у позивача та відповідача, народились діти [PERSON], [INFO], [PERSON], 14.01.2006 року, які мешкають з позивачем, про що свідчить довідка з місця реєстрації (а.с.11,12,13). Згідно ст.180 Сімейного кодексу України, батьки повинні утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. У судовому засіданні встановлено, що відповідач матеріальну допомогу позивачу на утримання їх спільних дітей не надає. Своїми діями, відповідач порушує свої зобовязання передбачені Положеннями Конвенції Організації Обєднаних Націй «Про права дітей» від 20.11.1989 року (ратифіковані Україною відповідно до Постанови Верховної ради України від 27.09.1991 року №789-XII), якими передбачено, що діти, враховуючи їх фізичну і розумову відсталість, вимагають спеціальної опіки і турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження, а обовязки утримання дітей до їх повноліття, закріплені ч.2 ст.51 Конституції України від 28 червня 1996 року і покладаються на батьків. Аналогічне твердження закріплене в статті 180 Сімейного Кодексу України. В принципі №6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, записано: «… Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення». В ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, що діє на Україні з 27 вересня 1991 року вказано: «Держави-учасники зобовязуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обовязки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Відповідно до ст.ст.8,11,12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402: «… Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних доля всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сімя є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сімї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці».

Outcome: approved