Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-01 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до відповідача, в якому просила дати дозвіл на тимчасовий виїзд їхньої спільної дитини, [PERSON], [INFO] за кордон разом з нею без нотаріально посвідченої згоди відповідача до досягнення дитиною повноліття. Посилалась на те, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, вони мають сина, [PERSON], [INFO], який проживає з нею і вона займається його вихованням. У неї є можливість разом із сином тимчасово виїжджати за межі України на відпочинок, однак батько дитини відповідач не надає згоди на його виїзд за кордон, що і стало приводом для звернення до суду. У судовому засіданні позивач уточнила свої позовні вимоги та просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд її сина [PERSON], [INFO] за кордон разом з нею без нотаріально посвідченої згоди відповідача терміном з 1 серпня 2010 року по 1 серпня 2011 року. Відповідач позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні . Пояснив, що позивач періодично працює за кордоном, а тому він не може дозволити тимчасовий виїзд за кордон свого сина бо це буде перешкоджати його зустрічам з сином, порушує його права на участь у вихованні сина, а також він боїться за те, що позивач разом з сином залишаться постійно, нелегально проживати за кордоном, що зашкодить інтересам дитини. Третя особа, Орган опіки та піклування Гадяцької райдержадміністрації надала заяву про розгляд справи у їх відсутність, погоджуючись з позовними вимогами [PERSON] Заява про розгляд справи без участі була надана суду Начальником СГІРФО Гадяцького РВ ГУМВС України в Полтавській області. Суд заслухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши докази у справі, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що між сторонами 12.03.2005 року був зареєстрований шлюб. 19.07.2005 року у них народився син, [PERSON]. 27.10.2008 року шлюб між позивачем та відповідачем, за рішенням Київського районного суду м. Полтави, розірваний. Після розірвання шлюбу син залишився проживати разом з позивачем та вона займається його вихованням. Відповідач з сином не проживає, не приймає участь у матеріальному утриманні дитини. Відповідно до ст. 8 ЗУ " Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального і соціального розвитку. Як вбачається із матеріалів справи такий рівень життя для малолітнього Даниіла забезпечує позивач. Позивач в змозі забезпечити своєму сину такий рівень життя, щоб він міг відпочивати разом з нею за кордоном, що відповідає інтересам дитини та сприяє її фізичному, інтелектуальному, моральному розвитку, соціальному статусу дитини. Небажання відповідача надавати дозвіл на виїзд дитини за кордон на відпочинок у встановленому законом порядку, шкодить інтересам дитини. Суд не приймає доводи відповідача в тій частині, що позивач може залишитись проживати в Італії, разом з дитиною, нелегально, оскільки відповідач не навів доказів на обґрунтування своєї позиції, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Окрім того Італія має візовий режим в"їзду до країни. При в"їзді до країни конкретно визначається на який термін відкрита віза тому чи іншому громадянину. Італія, країна, яка має відповідну міграційну службу та інші органи, які слідкують за законністю перебування іноземних громадян за візами, а тому посилання відповідача на те, що позивач, разом з сином, може залишитись в Італії на постійне місце проживання є неспроможними, оскільки для такого проживання потрібна безумовна згода батька дитини на виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання. З заперечень відповідача виходить, що і в Італії та в інших країнах незаконним шляхом можна отримати дозвіл на постійне місце проживання неповнолітньої дитини без дозволу одного із батьків, що є неприпустимим та суперечить міжнародному праву. Міжнародна конвенція «Про права дитини» від 20.11.1989року, ст. 11 передбачає, що держави-сторони вживають заходів щодо боротьби з незаконним переміщенням і неповернення дитини із-за кордону. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ № 3857 від 21.01.1994 року " Про порядок виїзду з України і в"їзду в Україну громадян України" за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Орган опіки та піклування вважає за можливе тимчасовий виїзд малолітнього [PERSON] 19.07.2005 року за кордон разом з матір"ю для відпочинку та оздоровлення. Висновок органу опіки та піклування відповідає інтересам дитини та не порушує прав відповідача на участь у вихованні дитини. Згідно вимог ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов"язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Вирішуючи вказаний спір суд виходить в першу чергу із інтересів дитини та вважає, що тимчасовий виїзд дитини за кордон разом з матір"ю на відпочинок та оздоровлення, відповідає інтересам дитини та буде сприяти її всебічному розвитку. Аналізуючи докази по справи, та виходячи з інтересів неповнолітньої дитини, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги. Понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача на її користь.

Outcome: approved