Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача та просила визнати недійсним кредитний договір №40/1 від 13.05.2008 року, укладений між [PERSON] та ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк». Визнати недійсним іпотечний договір від 13.05.2008 року, укладений між [PERSON] та ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 13.05.2008 року за реєстровим №2143. Зобовязати ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» прийняти у [PERSON] грошову суму у розмірі 505000,00 грн. з розстрочкою платежів на 96 місяців, з урахуванням вже сплачених грошових коштів. Зобовязати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] виключити з реєстру іпотеку та заборонити відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано у іпотеку за іпотечним договором укладеним між [PERSON] та ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» 13.05.2008 року, а саме нерухоме майно трикімнатну квартиру загальною площею 82,20 кв.м. жилою площею 53,00 кв.м., яка знаходиться у [ADDRESS], яка належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності по ? частині кожному. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 13.05.2008 року між нею та ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» було укладено кредитний договір №40/1 від 13.05.2008 року, згідно умов якого банк надав позичальнику грошові кошти на споживчі потреби у сумі 100000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 13.05.2008 року складає 505000,00 грн., строком по 11.05.2018 року. У забезпечення виконання боргових зобовязань за кредитним договором №40/1 від 13.05.2008 року між нею та ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» був укладений іпотечний договір від 13.05.2008 року, відповідно до умов якого позивач передала банку в іпотеку належне їй на праві спільної часткової власності з її чоловіком нерухоме майно трикімнатну квартиру, загальною площею 82,20 кв.м., жилою площею 53,00 кв.м., яка знаходиться у [ADDRESS]. Зазначила, що вищевказаний кредитний договір був укладений сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми запропонованої банком для будь яких клієнтів фізичних осіб. Однак, чинний ЦК України розрізняє валюту зобовязання та валюту виконання зобовязання. Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Ст. 524 ЦК України передбачено, що зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про [PERSON] банк України» гривня (банкноти і монети), як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів. Таким чином, єдиним законним способом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами а території України є гривня. Надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, як засобу платежу можливо при дотриманні відповідачем ст. 2 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» та п.п. в), г) ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Крім того, на день укладання вищевказаного кредитного договору іноземний курс валюти становив 1 долар США = 5,05 грн. та станом на 15.02.2010 року 1 долар США = 8,134 грн. Отже, існує істотна зміна становища, щодо виконання боргових зобовязань за кредитним договором. Тобто, з підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу значно зросла, в звязку з чим значно погіршився фінансовий стан позивача. На підставі вищевикладеного просила позов задовольнити. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. В судовому засіданні було проведено заміну відповідача ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» на належного ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк». Представник відповідача ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував посилаючись на те, що здійснюючи кредитування в іноземній валюті за кредитним договором №40/1 від 13.05.2008 р. відповідач керувався нормами Закону України "Про банки та банківську діяльність" від 7 грудня 2000 року N 2121-III та іншими нормативно-правовими актами України. Зазначив, що [PERSON] України видав Відкритому акціонерному товариству Всеукраїнський [PERSON] (ВАТ «ВіЕйБі Банк») банківську ліцензію № 35 від 03 грудня 2001 р. на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України "Про банки та банківську діяльність", серед яких передбачено право здійснювати операції з валютними цінностями. Невід'ємною частиною цієї ліцензії є Дозвіл від 03.12.2001 р. № 35-1 з додатком, в якому наведено перелік операцій, які має право здійснювати ВАТ «ВіЕйБі Банк» з валютними цінностями. Отже, посилання позивача на необхідність отримання індивідуальної ліцензії на здійснення валютної операції, відповідно до п.п. в), г) ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є помилковим. На підставі вищевикладеного просив у позові відмовити у повному обсязі. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву в якій при вирішенні справи по суті покладалась на розсуд суду та просила справу розглядати у її відсутність. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», врахувавши заяву третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON], дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 13.05.2008 року між [PERSON] та ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» було укладено кредитний договір №40/1 від 13.05.2008 року, згідно умов якого банк надав позичальнику грошові кошти на споживчі потреби у сумі 100000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 13.05.2008 року складає 505000,00 грн., строком по 11.05.2018 року. У забезпечення виконання боргових зобовязань за кредитним договором №40/1 від 13.05.2008 року між [PERSON] та ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» був укладений іпотечний договір від 13.05.2008 року, відповідно до умов якого позивач передала банку в іпотеку належне їй на праві спільної часткової власності з її чоловіком нерухоме майно трикімнатну квартиру, загальною площею 82,20 кв.м., жилою площею 53,00 кв.м., яка знаходиться у [ADDRESS]. Позивач просила визнати недійсними кредитний договір №40/1 від 13.05.2008 року, укладений між нею та ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (ПАТ «ВіЕйБі Банк») та іпотечний договір від 13.05.2008 року, укладений між нею та ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (ПАТ «ВіЕйБі Банк»), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 13.05.2008 року за реєстровим №2143, на що слід зазначити наступне. В обґрунтування позовних вимог щодо визнання недійсними договорів позивач посилалась на положення законодавства, за якими враховуються лише положення щодо виконання грошових зобов'язань у гривнях, і не враховуються інші положення законодавства, зокрема ч. 3 ст. 533 ЦК України, яка допускає можливість виконання зобов'язань у іноземній валюті. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Разом з тим, вказана стаття Конституції України визначає правовий статус грошової одиниці країни, але не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Крім того, законодавчі акти, зокрема ст. 35 Закону України «Про [PERSON] банк України», хоча і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак й не містять заборони на вираження грошового зобов'язання в іноземній валюті. Ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» також встановлює, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України. Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок використання іноземної валюти визначаються Законами України «Про банки та банківську діяльність», «Про [PERSON] банк України» і Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», виданими відповідно до них нормативними актами, якими передбачена можливість здійснення розрахунків в іноземній валюті при одержанні банківського кредиту в іноземній валюті і його погашенні. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що здійснюючи кредитування в іноземній валюті за кредитним договором №40/1 від 13.05.2008 року ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (ПАТ «ВіЕйБі Банк») керувався нормами Закону України "Про банки та банківську діяльність" від 7 грудня 2000 року N2121-III та іншими нормативно-правовими актами України з огляду на наступне. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» від 07.12.2000 року N2121-III : банківська діяльність - залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб; банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми; банківська ліцензія - документ, який видається [PERSON] банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» від 07.12.2000 року N2121-III на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Під терміном "кошти" відповідно до ст. 2 даного закону розуміються гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Частиною 1 ст. 49 цього ж Закону передбачено, що розміщення банком залучених коштів визнано кредитною операцією. Також, згідно п.1 ч. 2 ст. 47 цього Закону, банк має право здійснювати операції з валютними цінностями. Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 глави 71 ЦК України і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами [PERSON] банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» встановлено, що [PERSON] банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Отже, наявність у банку генеральної ліцензії надає йому права на здійснення валютних операцій, за винятком тих, які згідно із п.4 ст. 5 Декрету мають проводитись лише на підставі індивідуальної ліцензії [PERSON] банку України. Згідно зі ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», до валютних операцій відносяться операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України. Статтею 44 Закону України «Про [PERSON] банк України» встановлено, що [PERSON] банк діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль. До компетенції [PERSON] банку у сфері валютного регулювання та контролю належить видання нормативно-правових актів щодо ведення валютних операцій. П. 8.12 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених Постановою Правління [PERSON] банку України від 30.05.2007 року N200 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18.06.2007 року за №656/13923 передбачено, що фінансові установи, які одержали генеральну ліцензію [PERSON] банку на здійснення валютних операцій, і національний оператор поштового зв'язку можуть використовувати готівкову іноземну валюту для проведення валютних операцій відповідно до отриманих генеральних ліцензій [PERSON] банку на здійснення валютних операцій. У відповідності до п. 5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого Постановою Правління [PERSON] банку України від 17.07.2001 року N275 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 21.08.2001 року за №730/5921 письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 за N 15-93. Отже, п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», передбачено право ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (ПАТ «ВіЕйБі Банк») на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) здійснювати валютні операції, в т.ч. надавати кредити у іноземній валюті фізичним особам, зокрема позивачу та відповідно вимагати виконання зобов'язання в іноземній валюті. Вищевказане підтверджується також листом [PERSON] банку України від 07.12.2009 року № 13-210/7871-22612. Встановлено, що [PERSON] України видав ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» (ПАТ «ВіЕйБі Банк») банківську ліцензію №35 від 03 грудня 2001 року на право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та п.п. 5-11 ч.2 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», серед яких передбачено право здійснювати операції з валютними цінностями. Невід'ємною частиною цієї ліцензії є дозвіл від 03.12.2001 року №35-1 з додатком, в якому наведено перелік операцій, які має право здійснювати ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (ПАТ «ВіЕйБі Банк») з валютними цінностями. Таким чином, посилання позивача на необхідність ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (ПАТ «ВіЕйБі Банк») отримання індивідуальної ліцензії на здійснення валютної операції, відповідно до п.п. в), г) ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є необґрунтованими. Відповідно до п. в), г) ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» індивідуальної ліцензії потребує така операція, як надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Встановлено, що на момент укладення кредитного договору №40/1 від 13.05.2008 року та надання (одержання) кредиту законодавством України не було встановлено меж щодо термінів та сум кредитів в іноземній валюті, перевищення яких зобов'язувало отримувати індивідуальні ліцензії на здійснення такої валютної операції. Згідно зі ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Вищевикладене свідчить про відсутність підстав для отримання ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (ПАТ «ВіЕйБі Банк») індивідуальної ліцензії відповідно до п. в) ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Вищевказане підтверджується також листом [PERSON] банку України від 29.05.2001 року № 28-313/2178 та від 07.12.2009 року № 13-210/7871-22612. Відповідно до п. г) ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» індивідуальної ліцензії потребує така операція, як використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Згідно з п.1.5 Положення про порядок видачі [PERSON] банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого Постановою Правління [PERSON] банку України від 14.10.04 №483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 09.11.2004 року за №1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких [PERSON] банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Відповідно до п.1.4 цього Положення, ст.1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», уповноважений банк - будь-який комерційний банк, офіційно зареєстрований на території України, що має ліцензію [PERSON] банку України на здійснення валютних операцій, а також здійснює валютний контроль за операціями своїх клієнтів. З матеріалів справи вбачається, що на момент укладення кредитного договору №40/1 від 13.05.2008 року та на час його виконання, ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (ПАТ «ВіЕйБі Банк») мав статус уповноваженого банку, мав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, які дозволяли йому, при укладенні цього кредитного договору та його виконанні, використовувати іноземну валюту як засіб платежу без отримання індивідуальної ліцензії на здійснення валютної операції відповідно до п. г) ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Таким чином, при укладенні та виконанні кредитного договору №40/1 від 13.05.2008 року не було порушено чинне законодавство, зокрема положення Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» та Цивільного Кодексу України, а твердження позивача щодо невідповідності умов кредитного договору законодавству України з підстав так чи інакше пов'язаних з тим, що валютою кредитування є долари США, є цілком безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону. В зв'язку з відсутністю підстав для визнання недійсним кредитного договору, відсутні підстави для застосування ч. 2 ст. 548 ЦК України, на яку посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, та визнання недійсним іпотечного договору від 13.05.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №2143. Згідно ч. 1 ст.215 ЦПК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вказані кредитний договір та іпотечний договір відповідають усім вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановленим ст. 203 ЦК України, зокрема зміст договору в частині визначення валюти зобов'язань, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, отже підстави для визнання його, а відповідно і іпотечного договору недійсними відсутні Суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними кредитного договору №40/1 від 13.05.2008 року та іпотечного договору від 13.05.2008 року, укладеного між [PERSON] та ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (ПАТ «ВіЕйБі Банк»), приходить до висновку про необґрунтованість та необхідність відмови і у задоволенні позовних вимог щодо зобовязання ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (ПАТ «ВіЕйБі Банк») прийняти у [PERSON] грошову суму у розмірі 505000,00 грн. з розстрочкою платежів на 96 місяців, з урахуванням вже сплачених грошових коштів, а також зобовязання приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] виключити з реєстру іпотеку та заборонити відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано у іпотеку за іпотечним договором укладеним між [PERSON] та ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» 13.05.2008 року, а саме нерухоме майно трикімнатну квартиру загальною площею 82,20 кв.м. жилою площею 53,00 кв.м., яка знаходиться у [ADDRESS], яка належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності по ? частині кожному. Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин суд дійшов висновку, що позивач не довела ті обставини, на які посилалась, як на підставу своїх позовних вимог.

Outcome: dismissed