Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-23 00:00:00

У квітні 2010 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до управління Пенсійного фонду України в м.Рівне про зобов'язання нарахувати та виплатити їй недоплачену соціальну допомогу як дитині війни за 2007-2009 роки, зазначивши, що відповідно до ст.б Закону України "Про соціальний захист дітей війни" передбачено виплату такої допомоги у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком. Незважаючи на це, відповідач її не виплачує. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, подавши суду письмове клопотання про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з'явилася, подавши суду письмове заперечення проти позову, де просить розглядати справу за відсутності- представника, а також відмовити [PERSON] в задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог. Відповідні мотиви для відмови у позові навела у поданому запереченні. Дослідивши письмові докази по справі,, перевіривши правові підстави вимог позивача і заперечень відповідача, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. Позивач є дитиною війни, що підтверджується відповідним посвідченням, а відтак, вона має право на отримання підвищення до пенсії відповідно до ст.б Закону України від 18 листопада 2004 року №2195-ІУ "Про соціальний захист дітей війни" (з відповідними змінами і доповненнями). Рішеннями Конституційного Суду України від 09.07.2007 р.№б-рп/2007 та від 22.05.2008 р.№10-рп/2008 положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік", Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік", якими обмежується дія ст.б Закону України "Про соціальний захист дітей війни", визнано неконституційними та такими, що втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом цих Рішень. При цьому, згідно п.п.5,6 та, відповідно, п.п.6,7 резолютивної частини вказаних рішень, воно має преюдиціальне значення для судів загальної "юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей зазначених законів, що визнані неконституційними, є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що підвищення до пенсії відповідно до ст.б Закону України "Про соціальний захист дітей війни" повинно було виплачуватися позивачці [PERSON] за період з 09.07.2007 р. по 31.12.2007 р. та за період з 22.05.2008 р. по 31.12.2008 р., тобто з дня набрання чинності рішеннями Конституційного Суду України. З огляду на викладене, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, а саме - в частині виплати підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком за періоди з 09 липня по 31 грудня 2007 року й з 22 травня по 31 грудня 2008 року, оскільки дія ст.б Закону України "Про соціальний захист дітей війни" в редакції, яка передбачає виплату дітям війни підвищення у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, була відновлена, відповідно, з 09 липня 2007 року та з 22 травня 2008 року, відтак позивач має право на таку виплату. Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Що стосується посилання у запереченнях відповідача на те, що управління Пенсійного фонду України в м.Рівне не може нести відповідальності власними коштами за соціальні зобов'язання Державного бюджету України, то слід зазначити про те, що відсутність бюджетного фінансування на виплату, передбачену ст. б Закону України "Про соціальний захист дітей війни", тобто підвищення до пенсії, не може бути причиною невиконання відповідним суб'єктом владних повноважень покладених на нього зобов'язань, оскільки реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Кечко проти України"). Стосовно посилань представника відповідача на те, що законодавством України не визначено поняття "мінімальна пенсія за віком" як розрахункової величини для підвищення пенсії згідно ст.б Закону України "Про соціальний захист дітей війни", то суд вважає за необхідне вказати про наступне. За чинним законодавством України розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами ст.28 Закону України від 09 липня 2003 року №І058-ІУ "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (з відповідними змінами і доповненнями). Так, згідно ч.З ст.28 вказаного Закону мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим частини першої цієї статті (у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом), застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, однак, оскільки законодавством інший мінімальний розмір пенсії за віком не визначений, то слід застосовувати цей розмір, зокрема і при нарахуванні та виплаті підвищення до пенсії згідно ст. б Закону України "Про соціальний захист дітей війни". Відтак, суд вважає, що вірним способом відновлення порушеного права позивача є покладення обов'язку на відповідача провести належне нарахування та виплату підвищення до пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком відповідно до ст. б Закону України "Про соціальний захист дітей війни", з урахуванням виплачених позивачці сум, за періоди з 09 липня по 31 грудня 2007 року й з 22 травня по 31 грудня 2 008 року, що відповідає нормам матеріального права, фактичним обставинам справи та наявним у ній доказам.

Outcome: partial