Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-01 00:00:00

У грудні 2007 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, неодноразово уточнюючи позовні вимоги, просив ухвалити рішення, яким зобов`язати відповідача не чинити йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою, а саме: подвір`ям, розташованим за адресою: [ADDRESS] ; заборонити відповідачці прибирати його паркан з сітки рабиці; заходити у сарай «Б»; заборонити відповідачці експлуатувати самовільно зведену сауну, розташовану за адресою: [ADDRESS] ; знести сауну, згідно Припису №640 від 31.10.2008 року; визнати за ним право власності на сарай «Б», розташований за адресою: [ADDRESS] в порядку набувальної власності; в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути суму 15000 грн.; стягнути витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката у сумі 600 грн. та стягнути судові витрати по справі. В обґрунтування позову, позивач вказав на те, що 11.05.1978 року він придбав у [PERSON] 49/100 частин жилого будинку з господарчими будівлями по [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці розміром 600 м.кв., що підтверджується договором, і де зазначено, що в його користуванні, зі згоди співвласниці, надходить частина житлового будинку «А», що складається з кімнат №1-1, 1-2, частини віранди а 1-3, сарая «Б», «б», погріба «пд.», уборної «Ж», огородження №2, жилою площею 22,0 м.кв. Інша - 51/100 частина цього жилого будинку належить відповідачці. До підписання договору купівлі - продажу відповідачка [PERSON] ( [PERSON] написала заяву на адресу Другої Павлоградської державної нотаріальної контори, що від купівлі другої частки будинку по [ADDRESS] , відмовляється, тим самим, остання, добровільно відмовилась від 1А частини сараю «Б», щоб мати окремий вхід на своє подвір`я. Зазначеним сараєм відповідач не користувалася 32 роки, так, з осені 1992 року у спірному сараї зберігався його мотоцикл «МТ-11», до 2000 року у відповідачки не було претензій щодо порядку користування подвір`ям, а з 2000 року відповідачка почала пред`являти претензії, що сарай «Б», який він придбав разом з будинком, належить їй. 05.07.2007 р. вона зайшла на подвір`я, зайшла у гараж і розбила належний позивачу радіоприймач вартістю 36 грн. Потім, 22.07.2007 р. він у себе на подвір`ї поставив паркан з сітки рабиці, поруч з парканом відповідачки, щоб вона не заходила на його частину подвір`я і не знищувала його майно. Але відповідачка, у цей же день, почала знімати сітку і позивач вимушений був звернутись до Павлоградського МВ УМВС. Також, у 2003 році відповідачка самовільно побудувала у дворі сауну, при користуванні якою, дим накопичується на подвір`ї позивача і знаходитись на ньому не можливо. Вважає, що діями відповідачки спричинена моральна шкода, яка виразилася в тому, що відповідачка чинить йому перешкоди у користуванні належним йому подвір`ям, що сильно пригноблює і позбавляє спокою позивача. Відмова відповідачки добровільно не чинити перешкоди у користуванні власністю і знести сауну, доставляє додаткових моральних страждань вимагає додаткових зусиль для організації відстоювання своїх інтересів, оскільки позивач не може у повному обсязі користуватися частиною свого подвір`я, що відбувається впродовж тривалого часу і позбавляє душевного спокою і душевної рівноваги. Від дій відповідача у позивача з 2003 року порушився сон, болить постійно голова, слабкість, швидке стомлювання організму. Кілька разів на рік він хворіє, більша частина судових засідань збігала з його графіком праці, у зв`язку з чим, він був змушений брати на засідання відпустку без утримування, що ще більше обурило керівництво дільниці. Після цього, позивача звільнили у зв`язку зі скороченням штату. Відповідачка навмисно, неодноразово топила баню-сауну, коли позивач був на роботі, а дим валив на його подвір`я. Моральну шкоду позивач оцінює в 15000 грн., яку просив стягнути з відповідача. У зв`язку з чим, позивач вимушений звернутися до суду. У судовому засіданні позивач, підтримав останню редакцію уточнених позовних вимог, просив позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення, посилаючись на те, що розподіл земельних ділянок поміж сторонами і встановлення межевих знаків щодо пропорційності часток домоволодіння та землі не відбулися і до цього часу. Двір спірного домоволодіння знаходиться у загальному користуванні, і позивачу не надано право одноособово користуватися подвір`ям, тому тільки після розподілу землі органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів, або з незгодою будь-якої сторони з таким рішенням, питання про розподіл землі може бути вирішено у судовому порядку. Крім того, не відбулося і розподілу сараю "Б", отже, вимоги позивача - не заходити в сарай "Б", також є передчасними, оскільки власника частини сараю неможливо лишити власності на сарай за набувальною давністю за ст.344 ЦК України, оскільки, остання норма набрала чинності лише з 01.01.2004 р., отже, не може бути задоволена вимога позивача про визнання права власності на увесь сарай "Б", бо частина сараю належить позивачу. Крім того, знесення літнього душу або як його називає позивач «сауни» можливо лише за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування щодо зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову. Тому, просила відмовити в задоволенні позовних вимог. У травні 2008 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, уточнивши зустрічні позовні вимоги, просила ухвалити рішення, яким визнати частково недійсним договір купівлі-продажу від 11.05.1978 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] в частині продажу 14 частини сараю «Б», розташованого за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] передати [PERSON] 1.14 частину сараю «Б»; зобов`язати [PERSON] демонтувати за власний рахунок паркан, який знаходиться на території двору від межі городу до сіней «а» житлового будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] надати [PERSON] ключі від хвіртки та воріт, які розташовані по червоній ліній по [ADDRESS] або демонтувати ці замки; зобов`язати [PERSON] не створювати для [PERSON] перешкоди у користуванні двором, розташованим за адресою [ADDRESS] та стягнути всі судові витрати по справі. В обґрунтування зустрічного позову, відповідач за первісним позовом - позивач за зустрічним позовом [PERSON] вказала на те, що 27.03.1973 року по договору купівлі-продажу [PERSON] продала їй 51/100 частину домоволодіння [ADDRESS] , у тому числі і половину сараю «Б», що підтверджується договором купівлі-продажу та технічним паспортом на спірне домоволодіння. [PERSON] не бу^а власником усього сараю «Б», оскільки договір купівлі-продажу 14 частини сараю був зареєстрований в БТІ 04.05.1973 року, а тому, зміст укладеного правочину між [PERSON] та [PERSON] в частині продажу усього сараю суперечить нормам ЦК України, тому, вважає, що повинен бути визнаний частково недійсним. [PERSON] мала право продати [PERSON] тільки 14 частину спірного сараю. Що стосується подвір`я спірного домоволодіння, то воно повинно знаходитися у загальному користуванні, проте, [PERSON] зі сторони червоної лінії по [ADDRESS] на хвіртці на воротах поставив замки і не дає можливості заходити на подвір`я та користуватись ним. Також, [PERSON] від городу до будинку поставив паркан з металевої сітки, тому, зі сторони будинку, [PERSON] не може заходити на подвір`я і користуватися ним, тому, просить усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, демонтувати паркан, який знаходиться на території двору від межі городу до сіней «а» житлового будинку, надати [PERSON] ключі від замків на хвіртки та воротах або демонтувати ці замки. Просила зустрічну позовну заяву задовольнити. Представник третьої особи - Другої Павлоградської державної нотаріальної контори в судове засідання не завився, надавши суду письмову заяву про розгляд справи без участі представника (арк.с.93). Представник третьої особи - КП «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» в судове засідання не завився, надавши суду письмову заяву про проведення слухання справи за відсутності представника, при винесенні рішення покладались на розсуд суду (арк.с.95). Під час проведення попереднього судового засідання зазначила, що дійсно в довідці-характеристиці №561 від 28.04.1978 року при укладанні договору купівлі-продажу 11.05.1978 р., сарай «Б» зазначений повністю - помилково, отже, яким чином виправити допущену помилку, невідомо. Зазначила, що двір знаходиться у загальному користуванні, зі згоди обох співвласників було поділено подвір`я. В плані БТІ вказує огорожу і вона не може бути межею (арк.с.237). Представник третьої особи - Відділу Держкомзему у м.Павлоград Дніпропетровської області в судове засідання не завився, надавши суду письмову заяву, якою просив проводити розгляд справи за відсутності представника, при винесенні рішення покладались на розсуд суду (арк.с.154). Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають частковому задоволенню у зв`язку з наступним. У судовому засіданні встановлено, що 27 березня 1973 року по договору купівлі-продажу [PERSON] продала [PERSON] 51/100 частину домоволодіння [ADDRESS] , у тому числі і половину сараю «Б», що підтверджується договором купівлі-продажу та технічним паспортом на спірне домоволодіння, і де зазначено, що в її користуванні надходить в житловому будинку «А» кімнати №1-3, 1-4, загальною жилою площею 22,6 м.кв., частина віранди а, половина сараю «Б», половина колодязя №1 (арк.с.38- 40). 11 травня 1978 року [PERSON] придбав у [PERSON] 49/100 частин жилого будинку з господарчими будівлями по [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці розміром 600 м.кв., що підтверджується договором купівлі-продажу та технічним паспортом на спірне домоволодіння, і де зазначено, що в його користуванні, зі згоди співвласниці, надходить частина житлового будинку «А», що складається з кімнат №1-1, 1-2, частини віранди а 1-3, сарая «Б», «б», погріба «пд.», уборної «Ж»,.огородження №2, жилою площею 22,0 м.кв. (арк.с.54-65). Отже, позивач та відповідачка є власниками відповідних частин зазначеного житлового будинку та господарських споруд. Проте, виходячи із змісту ст.125 ЗК України, у [PERSON] та [PERSON] на час вирішення спору не виникло право власності на земельну ділянку, на якій розташована належна кожному на праві власності згідно договорів купівлі-продажу 51/100 та 49/100 частин жилого будинку з господарчими будівлями по [ADDRESS] , оскільки Державні акти на земельну ділянку вони не отримували, межі земельної ділянки, якою вони користуються, в установленому законом порядку в натурі не визначені. Встановлено, що на момент купівлі-продажу будинку позивачем [PERSON] , подвір`я вже було розділене між двома господарями і кожен з них користувався своїм входом та своєю хвірткою. Зазначені обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки. Так, свідок [PERSON] допитаний в судовому засіданні зазначив, що знає про спір, який виник між обома власниками відповідних частин зазначеного житлового будинку, ще 25 років тому назад, оскільки він ходив до [PERSON] за питною водою. Весь час, з моменту купівлі, входи та виходи, у кожного, були різні, а подвір`я та город були розподілені межею з самого початку, там була «сітка рабиця». Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , показала, що її сім`я та сім`я [PERSON] , товаришували, ходили один до одного в гості, двір [PERSON] був перегороджений, подвір`я та город були розподілені межею «сіткою рабицею». Свідок [PERSON] , допитана в судовому засіданні показала, що вона та її чоловік є бувшими сусідами [PERSON] , постійно ходили до нього за питною водою. Проживали як сусіди 6 років. У липні 2007 року [PERSON] просив її чоловіка поставити «сітку рабицю» та забір, а вона - допомагала. Зазначила, що увесь час були окремі входи та виходи. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , показала, що позивач є її кумом. У 1978-1979 роках вона тимчасово мешкала «во времянке». Подвір`я від сусідів було поділене межею, був маленький заборчик, який ставили бувші господарі, а потім, його прибрали і [PERSON] поставив «сітку рабицю». Сусіди їхньою половиною двору не користувались, оскільки вони заходили та виходили на свою половину подвір`я через свій вхід. Свідок [PERSON] , допитана в судовому засіданні показала, що вона є рідною донькою позивача. Зазначила, що з моменту купівлі частини житлового будинку, входи та виходи, у кожного, були різні, подвір`я та город були розподілені межею, з самого початку був заборчик, а потім батько поставив «сітку рабицу». З сусідкою [PERSON] у них постійно виникають сварки та скандали через те, що вони мішають їй ходити через подвір`я. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , показала, що вона є рідною донькою позивача і до 2000 року вона мешкала з батьком по по [ADDRESS] , коли чоловік відповідачки [PERSON] став квартальним, вони постійно перевищують свої повноваження. Показала, що подвір`я з самого початку було розподілено заборчиком, який ставили бувші господарі. У кожного - свої входи та виходи, кожен відкриває свою хвіртку. Через те, що [PERSON] * постійно заходила на їх частину подвір`я, вони вимушені були поставити «сітку рабицу» на своїй частині подвір`я, а [PERSON] , в свою чергу, поставила на своїй частині подвір`я шиферний забір. Свідок [PERSON] , допитаний в судовому засіданні зазначив, що він - чоловік відповідачки [PERSON] , з якою зареєстрував шлюб у 1993 році. Пояснив, що згідно договору купівлі-продажу їм належить половина колодязя та половина сараю «Б», а подвір`я знаходиться у загальному користуванні, тому вважає, що позивач не повинен чинити їм перешкоди у користуванні своєю частиною подвір`я. Що стосується спірного сараю «Б», то [PERSON] самовільно його переобладнав і їх туди не пускає, тому, [PERSON] з 1990 року не користується сараєм «Б». Підтвердив, що входи та виходи, у кожного, свої. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що відповідачка - її свекруха. Зазначила, що кожний користується своєю частиною подвір`я та городу. До 2007 року [PERSON] , разом з чоловіком, користувались сараєм «Б». Свідок [PERSON] , допитана в судовому засіданні показала, що знає [PERSON] з 1960 року, познайомились, коли працювали на «Павлоградському хімічному заводі», комірниками. У 1973 році [PERSON] придбала частину житлового будинку, з двома кімнатами, подвір`я було у загальному користуванні, яке біло розподілене маленьким заробчиком. Вона зі своїм чоловіком приходила до неї у гості. Бачила як [PERSON] виносила із сараю «Б», консервацію. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона є двоюрідною сестрою [PERSON] Знає, що у її сестри існує спір між іншим власником частини домоволодіння з приводу літнього душу та заборчику, який розподіляв подвір`я, яке було у загальному користуванні. До 1979 року [PERSON] користувалась сараєм «Б» як кухнею, поки у неї не було своєї кухні а потім, коли сусід [PERSON] не став пускати її до сараю «Б», вона побудувала собі кухню. Отже, встановлено та підтверджено письмовими матеріалами справи, поясненнями свідків, допитаних в судовому засіданні, що тривалий час між співвласниками житлового будинку по [ADDRESS] виникають сварки та скандали з приводу користування подвір`ям, яке знаходиться у загальному користуванні обох співвласників, що підтверджується копіями договорів купівлі-продажу від 27.03.1973 року та від 11.05.1978 року, у зв`язку з цим, суд вважає, що є підстави для висновку про те, що [PERSON] та [PERSON] неправомірно чинять один одному перешкоди у користуванні земельною ділянкою, а саме: подвір`ям, розташованим за адресою [ADDRESS] . Що стосується інших позовних вимог [PERSON] про заборону відповідачці прибирати його паркан з «сітки рабиці» та заходити до сараю «Б», то вони задоволенню не підлягають у зв`язку з тим, що допитана в судовому засіданні відповідач підтвердила факт того, що вона не прибирає паркан позивача з «сітки рабиці» та не заходить до сараю «Б», оскільки позивач самовільно не пускає відповідачку до зазначеного сараю. Вимога позивача [PERSON] про заборону відповідачці експлуатувати самовільно зведену сауну, розташовану за адресою: [ADDRESS] та знести сауну, згідно Припису №640 від 31.10.2008 року, яка була самовільно побудована у 2003 році відповідачкою, як було встановлено в судовому засіданні, то вони задоволенню не підлягають у зв`язку з тим, що позивачем [PERSON] був пропущений трирічний строк позовної давності для звернення до суду із зазначеними позовними вимогами, оскільки, вперше, він звернувся до суду у грудні 2007 року, що підтверджено вхідним штампом канцелярії суду. Клопотання про поновлення пропущеного строку з поважних причин для звернення до суду із зазначеними позовними вимогами заявлено не було. Вимога позивача [PERSON] про визнання за ним права власності на сарай «Б», розташований за адресою: [ADDRESS] в порядку набувальної власності, задоволенню також не підлягає у зв`язку з наступним. Відповідно до ч.І ст.344 ЦК України (в редакції 2003 року), особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Проте, як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини виникли до набуття чинності ЦК України в редакції 2003 року, а тому, зазначена норма не може бути застосована до правовідносин, які виникли до набуття чинності з 01 січня 2004 року. Позовна вимога [PERSON] про відшкодування моральної шкоди на суму 15000 грн. задоволенню не підлягає у зв`язку з наступним. Відповідно до п.З Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя. В п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» є роз`яснення, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позначених моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до положень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Отже, позивач [PERSON] не навів жодної із зазначених вище підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої з боку відповідача [PERSON] , зазначених обставин позивач не довів, чим не виконав вимоги ст.10 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Вимога позивача про стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги адвоката у сумі 600 грн. підлягає задоволенню за наступних підстав. Згідно змісту положень ст.ст.79, 84, 88 ЦПК України, сторона, проти якої постановлено рішення, має відшкодувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, понесені нею і документально підтверджені витрати на правову допомогу. При цьому, відповідно до ч.2 ст.84 ЦПК України, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Встановлено, що під час розгляду вказаної цивільної справи, позивач приймав участь у судовому засіданні разом з адвокатом Кисельовою Л.В., яка надавала йому правову допомогу, починаючи з 25.04.2008 року (арк.с.32,33). Вказане підтверджується - ордером від 20.04.2008 року, свідоцтвом про зайняття адвокатською діяльністю №0917 від 07.03.2000 рок (арк.с.32,33). Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 року №590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», було затверджено граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних із розглядом цивільних справ. Додатком до цієї постанови встановлено, що розмір компенсації витрат, пов`язаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено рішення, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не перевищує суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. Так, станом на 25.04.2008 року, коли адвокат вступила у розгляд цивільної справи, згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 року №590, розмір мінімальної заробітної плати становив 545 грн. на місяць, тобто на вказану дату граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу становив 218 грн. за годину роботи (545 грн. х 40% = 218 грн.). Проте, враховуючи, що рішення суду по вказаній цивільній справі було постановлене 02 липня 2010 року, коли розмір мінімальної заробітної плати більше ніж за 2 роки постійно зростав, суд вважає можливим повністю задовольнити позовну вимогу [PERSON] в частині стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги адвоката у сумі 600 грн., оскільки за два роки судових засідань, сума, яка б підлягала відшкодуванню на оплату правової допомоги адвоката, була б значно вищою. Оскільки суд не може вийти за межі позовних вимог, то позов в частині стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги адвоката у сумі 600 грн., повинен бути задоволений в межах заявлених вимог. Отже, позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають частковому задоволенню і зобов`язанню відповідача не чинити [PERSON] перешкод у користуванні земельною ділянкою, а саме: подвір`ям, розташованим за адресою [ADDRESS] та стягненню з відповідача витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги адвоката у сумі 600 грн. У зв`язку з викладеним, зустрічна позовна заява [PERSON] також підлягає частковому задоволенню у зв`язку з наступним. Відповідно до ст.71 ЦК України (в редакції 1963 року), загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позивач, за зустрічним позовом, [PERSON] просила визнати частково недійсним договір купівлі-продажу від 11.05.1978 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] в частині продажу % частини сараю «Б», розташованого за адресою: [ADDRESS] . Зазначена вимога задоволенню не підлягає у зв`язку з тим, що позивачем за зустрічним позовом, [PERSON] був пропущений трирічний строк позовної давності для звернення до суду із зазначеними позовними вимогами, оскільки, вперше, вона звернулася до суду із зустрічною позовною вимогою у травні 2008 року, що підтверджено вхідним штампом канцелярії суду. Посилання [PERSON] на те, що про порушення свого права вона дізналася з часу отримання з суду позовної заяви [PERSON] у грудні 2007 року, суд не приймає до уваги, оскільки вони не основані на законі. Крім того, як вбачається із заяви, зареєстрованої в реєстрі №1748 державного нотаріуса Довгополой С. від 11.05.1978 р., [PERSON] було відомо про майбутню продаж [PERSON] 49/100 частин жилого будинку та про те, що [PERSON] була згодна з порядком користування (Том 1 арк.с.43). Як вбачається з договору купівлі-продажу від 27 березня 1973 року, [PERSON] продала [PERSON] 51/100 частину домоволодіння [ADDRESS] , у тому числі і половину сараю «Б», що підтверджується договором купівлі-продажу. Отже, [PERSON] є власницею 1\\2 частини сараю «Б». Тому, вимога позивача за зустрічним позовом про зобов`язання [PERSON] передати [PERSON] !4 частину сараю «Б» задоволенню не підлягає, бо не може бути виділена в натурі, а вимоги про усунення перешкод у користуванні належною їй х/г частиною сараю «Б», [PERSON] не заявляла, і тому, відповідно до вимог ч.І ст.11 ЦПК України, суд не може вийти за межи заявлених вимог. Вимоги [PERSON] про зобов`язання [PERSON] демонтувати за власний рахунок паркан, який знаходиться на території двору від межі городу до сіней «а» житлового будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] та зобов`язання [PERSON] надати [PERSON] ключі від хвіртки та воріт, які розташовані по червоній ліній по [ADDRESS] або демонтувати ці замки, задоволенню не підлягає, у зв`язку з тим, що виходячи із змісту ст.125 ЗК України, у [PERSON] та [PERSON] на час вирішення спору не виникло право власності на земельну ділянку, на якій розташована належна кожному на праві власності згідно договорів купівлі- продажу 51/100 та 49/100 частин жилого будинку з господарчими будівлями по [ADDRESS] , оскільки Державні акти на земельну ділянку вони не отримували, межі земельної ділянки, якою вони користуються, в установленому законом порядку в натурі не визначені. Отже, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню і зобов`язанню [PERSON] не створювати для неї перешкоди у користуванні двором, розташованим за адресою [ADDRESS] , як така, що знайшла своє підтвердження в судовому засіданні. Відповідно до вимог ч.І ст.88 ЦПК України, з відповідача [PERSON] за первісним позовом на користь позивача [PERSON] суд присуджує понесені і документально підтверджені судові витрати: судовий збір у розмірі 59 грн. 50 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 37 грн. 50 коп. Відповідно до вимог ч.І ст.88 ЦПК України, з відповідача [PERSON] за зустрічним позовом на користь позивача [PERSON] суд присуджує понесені і документально підтверджені судові витрати: судовий збір у розмірі 51 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 30 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial