Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який в ході судового розгляду справи уточнив та просить визнати недійсним валютний кредитний договір № 134/08-Ф та договір застави автомобілю від 03.08.2006 р. Стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду у подвійному розмірі від незаконної комісії у сумі 29335,32 грн., матеріальну шкоду у подвійному розмірі від утримання доларів по виплатам у розмірі 302400,00 грн. В рахунок відшкодування моральної просить стягнути з відповідача 29335,32 грн., а також моральну шкоду, завдану позивачу в звязку з незаконним вилученням технічного паспорту, в розмірі 16773 грн. та вилучити у відповідача технічний паспортна на автомобіль Honda CR-V, тип 2.0 Executsve AT. В обґрунтування позову посилається на те, що у 2006 році в автосалоні «HONDA» ТОВ «АВТОДРОМ-НИКОЛАЕВ» позивач уклав договір купівлі-продажу в кредит №607/08 от 27.07.2006 р. автомобіля Honda CR-V, тип 2.0 Executsve AT. На вимоги продавця договір купівлі-продажу в кредит було здано в банк, після чого був наданий пакет документів для підписання. На обміркування умов кредитного договору часу надано не було і після ознайомленням з ним позивачем було підписано валютний кредитний договір № 134/08-Ф від 03.07.2006 р. Після оформлення договору банк видав розпечатку заяви на видачу готівки № 1 від 03.08.2006 р. у сумі 37274,00 долара США, які позивачем було отримано та передано касиру, з отриманням копії меморіального ордеру № 1 від 03.08.2006 р. у сумі 186367,00 грн., підтверджуючого сплату позивачем за автомобіль. Після отримання автомобіля, позивач звернув увагу на п. 2.1 кредитного договору, в якому зазначено: «[PERSON] надає позичальнику кредит в тимчасове користування». Потім йому пояснили, що банк витребував повернути валютні кредитні кошти, тому валюта була видана у тимчасове користування без права розпорядження і що він не мав права обміняти валюту на гривну, ні на автомобіль за договором. Позивач вважає, що банком були порушені положення ст.ст. 1054, 317 ЦК України та що банк навмисно оформив цю угоду під впливом обману та тяжких для позивача обставин. Вважає, що оплата пені згідно п.3.2.1 та п.5.5 договору купівлі-продажу автомобіля № 607/08 від 27.07.2006 р. у розмірі 31682,39 грн. є тяжкою обставиною, а відповідно до ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Також під впливом такої обставини в договір внесена щомісячна оплата комісійних в розмірі 489,40 грн., що є також незаконним. Своїми діями банк також спричинив позивачу шкоду шляхом незаконного нарахування комісійних у розмірі 14667,66 грн., а у відповідність з ст. 230 ЦК України в подвійному розмірі 29335,32 грн. Своїми діями відповідач спричинив шкоду на спекуляції курсу долара та на удаваному збільшенні ціни автомобіля в розмірі 18900,00 доларів США, що еквівалентно 151200,00 грн., подвійна шкода складає 302400,00 грн. Позивач вважає, що в даному випадку порушені Конституційні права, зокрема спонукання використання у якості платежу грошової одиниці іншої держави, тому він вважає, що сторона, яка застосувала обман, зобовязана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдану у звязку з вчиненням цього право чину моральну шкоду позивач оцінює у сумі еквівалентній подвійної сумі незаконних комісійних платежів 29335,32 грн. Крім того, в лютому 2009 року позивач надав кредитору залоговий автомобіль для огляду, але співробітники служби безпеки висмикнули з руки технічний паспорт на автомобіль і без оформлення яких-не будь документів уїхали. Такі дії відповідача позивач вважає незаконними, оскільки позбавили його, інваліда ІІ групи вільно переміщатися, чим заподіяли моральну шкоду у розмірі 16773,07 грн. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити його в повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечував, вважає, що згідно Закону України „Про банки і банківську діяльність банк на підставі банківської ліцензії, мають право здійснювати кредитування в іноземній валюті, порушення законодавства при укладанні кредитного договору, на які посилається позивач, є уявними. Крім того, позивач посилається на неіснуючі джерела права або на такі, що не регулюють спірні правовідносини, та не відносяться до них. Спірний договір не є договором комісії, що встановлено рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.08.2009 р. Тому в задоволенні позовних вимог просив відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 3 серпня 2006 року між ТОВ [PERSON] «Фінанси та Кредит» в особі філії банку в Харківській області та [PERSON] укладений кредитний договір № 134/08-Ф, відповідно до якого позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності отримав кредитні ресурси в сумі 37274 доларів США з оплатою процентної ставки 10 процентів річних. Кредитні ресурси отримані позичальником за цим договором використовуються за призначенням: для придбання автомобіля Honda CR-V. Відповідно до ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно ст. 47 Закону України «Про банківську і банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Статтею ст. 2 Закону України «Про банківську і банківську діяльність» передбачено, що кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. У відповідності до ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю [PERSON] України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії комерційним банкам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на вест період дії режиму кредитування. Пунктом 2.3 Положення про порядок видачі банками банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління НБУ івід 17.07.2001 р. № 275, передбачено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу НБУ банк має право здійснювати операції з валютними цінностями, до яких належить і іноземна валюта. При цьому п.5.3 цього Положення визначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю. Отже чинне валютне законодавство України надає право банкам, які мають банківську ліцензію та письмовий дозвіл, здійснювати валютні операції, утому числі видавати кредити в іноземній валюті. Підпункт „в зазначеного пункту 4 статі 5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю передбачає необхідність отримання індивідуальної ліцензії тільки у випадках, якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, а законодавством України не встановлено жодних обмежень щодо граничних розмірів сум та термінів таких кредитів. Як вбачається з банківської ліцензії [PERSON] банку України № 28 Публічному акціонерному товариству «Банк «Фінанси та Кредит» зареєстровано [PERSON] банком України 30.10.1991 року за № 63 надано право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банківську і банківську діяльність». Здійснення розрахунків між резидентами України в національній валюті не є порушенням діючого законодавства України. У відповідності до вимог ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися заставою, яка згідно ст. 574 ЦК України виникає в тому числі на підставі договору. В силу застави кредитор (заставодержатель) згідно ст. 572 ЦК України має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Предметом застави може бути будь-яке майно, що може бути відчужене застоводавцем і на яке може бути звернуто стягнення. 3 серпня 2006 року між ТОВ [PERSON] «Фінанси та Кредит» в особі філії банку в Харківській області та [PERSON] укладений договір застави, предметом якого є автомобіль Honda CR-V, 2006 року випуску, кузов SHSRD88806U420428. У відповідності до ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Судом не встановлено порушення законодавства при укладені між сторонами кредитного договору та договору застави автомобіля, а тому позовні вимоги [PERSON] щодо визнання недійними кредитного договору та договору застави автомобіля задоволенню не підлягають. Крім того, рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.08.2009 р. задоволенні позовні вимоги ПАТ „Банк „Фінанси і Кредит та стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ „Банк „Фінанси і Кредит заборгованість за кредитним договором № 134/08-Ф від 03.08.2006 р. в сумі 239570, 23 грн. Згідно ст. 22 ЦК України право на відшкодування має особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права. Статтею 23 ЦК України передбачено, що право на відшкодування моральної шкоди має особа, які завдано моральної шкоди внаслідок порушення її прав. Суд не встановлено порушення з боку ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» прав позивача [PERSON] при укладенні кредитного договору та договору застави автомобіля, а тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь позивача [PERSON] матеріальної та моральної шкоди задоволенню не підлягають. Приймаючи до уваги викладене, суд вважає, що в задоволені позову [PERSON] слід відмовити в повному обсязі. У відповідності зі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а якщо позов задоволений частково, судові витрати присуджуються позивачу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed