Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищезазначеною позовною заявою, в якій просить визнати право власності на одну люстру та чотири склянні прикраси-сувеніри, вилучені в неї працівниками Бориспільської митниці, витребувавши їх з незаконного володіння Бориспільської митниці та стягнувши з останньої завдану їй (позивачці) моральну шкоду в розмірі 2000 гривень. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 24.03.2009 року вона авіарейсом № 210 приблизно о 19 год. 00 хв. прилетіла з Чехії до ДП «МА «Бориспіль», і під час проходження митного контролю близько 19 год. 10 хв. її було затримано та безпідставно вилучено люстру та чотири склянні прикраси-сувеніри, оскільки працівники митниці помилково вважали, що обидві люстри та чотири склянні прикраси-сувеніри позивачки та гр. [PERSON], належали останньому, який просто допомагав їй з багажем та вже пройшов митний контроль. Позивачка та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, підтвердивши викладені в ній обставини. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав та надав письмові заперечення, в яких зазначає, що предмети, на які позивачка просить визнати право власності та витребувати з незаконного володіння Бориспільської митниці, були вилучені в порядку ст.377 Митного кодексу України як товари, що є безпосередніми предметами порушення митних правил, які належним чином внесені до протоколу та здані на склад митного органу до винесення рішення по адміністративній справі про порушення митних правил. До того ж, постановою Бориспільського міськрайонного суду встановлено належність вилучених предметів саме гр. [PERSON], на якого складався протокол та в якого були вилучені зазначені предмети. [PERSON] з приводу повернення вилучених предметів до Бориспільської митниці не звертався. Що стосується моральної шкоди, то підстав для її виплати не вбачається. Свідок [PERSON] пояснив, що дійсно він познайомився з позивачкою [PERSON] під час проходження митного контролю 24.03.2009 року, коли прилетів з Чехії, так як допомагав їй з багажем, а одна люстра та чотири склянні прикраси-сувеніри дійсно належать позивачці. Суд, заслухавши позивачку, її представника, представника відповідача, свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Встановлено, що позивачка 24.03.2009 року близько 19 год. 00 хв. прилетіла з Чехії до ДП «МА «Бориспіль» авіарейсом № 210, і під час проходження митного контролю її було затримано. Разом з нею було затримано гр. [PERSON], з яким вона познайомилась, як стверджує остання, лише перед проходженням митного контролю та який допомагав їй з багажем. На [PERSON] було складено протокол про порушення митних правил та вилучено дві люстри та чотири склянні прикраси-сувеніри до розгляду справи в суді. Постановою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30.10.2009 року, яка залишена без змін постановою апеляційного суду Київської області від 14.12.2009 року, адміністративну справу про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за порушення митних правил, передбачених ст.ст.339, 355 МК України, закрито в звязку з закінченням строків, передбачених ст.328 МК України, та конфісковано вилучені у нього дві люстри та чотири склянні прикраси-сувеніри. Даною постановою також встановлено належність люстр та чотирьох скляних прикрас-сувенірів саме [PERSON], оскільки багаж, в якому знаходились зазначені предмети, був зареєстрований на останнього. Крім того, цією ж постановою спростовуються пояснення позивачки про те, що вона познайомилась з [PERSON] безпосередньо під час проходження митного контролю і він їй допомагав з багажем, так як, відповідно до інформаційно-телекомунікаційної системи «Гарт» Державної прикордонної служби України, гр. [PERSON] та гр. [PERSON] неодноразово здійснювали разом закордонні поїздки, а саме: 22.03.2008 року рейсом Київ-Хургада; 20.06.2008 року рейсом Таллін-Київ; 27.09.2008 року рейсом Амстердам-Київ; 13.10.2008 року рейсом Ташкент-Київ; 20.03.2009 року рейсом Київ-Прага. Як зазначено в ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В звязку з чим, суд критично оцінює твердження позивачки про те, що одна люстра та чотири склянні прикраси-сувеніри належать їй. Судом також критично оцінюються пояснення свідка [PERSON], оскільки він є зацікавленою особою, а також тому, що вони спростовуються матеріалами адмінсправи про порушення митних правил відносно [PERSON]. До того ж, наданий позивачкою чек на суму 3500 від 21.03.2009 року не дає підстав вважати, що цю суму за люстру внесено саме останньою, так як в ньому не зазначено прізвище покупця, а також факт внесення плати за товар не підтверджено касовим чеком або прибутковим ордером. Відповідно до ст.249 Митного кодексу України, дані про ціну товару, які зазначені у товарних чеках або ярликах, можна брати до уваги для визначення митної вартості за умови, якщо їх можна ідентифікувати з наявним товаром. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В звязку з тим, що підстави для задоволення вимог позивачки про визнання права власності на одну люстру і чотири склянні прикраси-сувеніри та витребування їх з незаконного володіння відповідача відсутні, оскільки вилучені вони були внаслідок порушення [PERSON] митних правил, а також тому, що встановлена належність даних предметів [PERSON], то також відсутні підстави для стягнення моральної шкоди, яка нібито була завдана позивачці, так як встановлено правомірність вилучення вказаних предметів. Судові витрати по справі, сплачені позивачкою при подачі позову, необхідно віднести на рахунок останньої, відповідно до ст.88 ЦПК України, оскільки в задоволенні позову відмовлено. В звязку з вищевикладеним, на підставі ст.249 МК України, ст.319, 321 ч.1, 391 ЦК України,

Outcome: dismissed