Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-12 00:00:00

Позивач у серпні 2007 року звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що він є одноособовим власником приміщення магазину № 22 по вул. Ворошилова, 1 у м. Дніпропетровську, створеного шляхом реконструкції належного йому жилого приміщення, придбаного за кошти, належні йому особисто. Незважаючи на це колишня дружина позивача, відповідач у справі [PERSON], змінила замки на вхідних дверях зазначеного приміщення та на протязі тривалого часу перешкоджає позивачеві у користуванні ним. На підставі викладеного, з урахуванням уточнення заявлених вимог (а.с. 164-166), позивач просив суд визнати за ним право власності на спірне приміщення магазину № 22 по вул. Ворошилова, 1 літ. А-5 у м. Дніпропетровську та усунути перешкоди у користуванні цим приміщенням, зобовязавши відповідачку звільнити його та повернути ключ від нього позивачеві. У судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали, на їх задоволенні наполягали. Відповідачка до суду не зявилася, про день та час розгляду справи повідомлялася (а.с. 182), про причини неявки суд не повідомила, що є підставою для вирішення справи без її участі у заочному порядку. Третя особа явку свого представника до суду не забезпечила, про день та час розгляду справи повідомлялася. Вислухавши пояснення осіб, що приймають участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони з 1991 р. перебували у зареєстрованому шлюбі, що був розірваний рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.07.2007 р. у цивільній справі № 2-1431/2007 (а.с. 20). 08.05.1997 р. між [PERSON] та позивачем [PERSON] був укладений договір дарування грошей, за яким у власність останнього перейшли грошові кошти у розмірі 52.635, 00 грн., що на той час дорівнювало 29.000, 00 доларам США, для придбання нерухомості (а.с. 22). 04.12.1999 р. за договором купівлі-продажу позивачем була придбана квартира № 22 у жилому будинку № 1 літ. А-5 по вул. Ворошилова у м. Дніпропетровську за ціну у розмірі 6.280, 00 грн. (а.с. 23). Будь-які докази використання подарованих позивачеві грошових коштів на інші потреби або використання для придбання даної квартири спільних грошових коштів, та взагалі наявності у подружжя інших коштів, достатніх для розрахунку за неї, стороною відповідача не надані, у звязку з чим суд вважає доведеним факт використання для її придбання грошових коштів, отриманих позивачем в дар від [PERSON] У подальшому зазначена квартира була переобладнана позивачем у нежиле приміщення магазину, акт Державної технічної комісії про прийняття якого в експлуатацію був затверджений рішенням Дніпропетровської міської ради від 19.07.2001 р. № 1587 (а.с. 183). Тим же рішенням за позивачем було оформлене право приватної власності на нежиле приміщення магазину з видачею відповідного свідоцтва (а.с. 112). Як вбачається з пояснень сторін, станом на час розгляду справи спірне нежиле приміщення перебуває у володінні та користуванні відповідачки, позивач позбавлений можливості користуватися ним. Аналізуючи фактичні обставини справи, суд приходить до наступного. Так, оскільки спірне майно було набуте позивачем у 1999 р., при вирішенні питання про те, чи є воно спільною власністю сторін, належить виходити з положень чинного на той час КпШС України. Відповідно до ст. ст. 22, 24 КпШС України майно, нажите подружжям у шлюбі, є їх спільною сумісною власністю. В той же час майно, належне одному з подружжя до шлюбу, отримане ним в дар або в порядку спадкування, є роздільним. Оскільки з фактичних обставин справи вбачається, що квартира № 22 у жилому будинку № 1 літ. А-5 по вул. Ворошилова у м. Дніпропетровську була придбана позивачем за належні йому одноособово грошові кошти, отримані в дар, вона є його особистим майном. Також приймається до уваги, що після реконструкції зазначеної квартири створене нежиле приміщення магазину було оформлене на праві особистої приватної власності тільки за позивачем [PERSON] (а.с. 112), що відповідачкою не оспорювалося. За викладених обставин суд оцінює позовні вимоги в частині визнання права власності обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. У звязку з цим підлягають задоволенню також вимоги в частині усунення перешкод у користуванні спірним нежилим приміщенням, оскільки згідно ст. ст. 387, 391 ЦПК України власник має право витребувати своє майно від особи, що незаконно, без належної правової підстави заволоділо ним, а також має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні своїм майном. При цьому наявності у відповідачки будь-якої підстави для володіння та користування спірним майном не вбачається. Згідно ст. 88 ЦПК України позовні вимоги у справі присуджуються стороні, на користь якої ухвалене рішення. При цьому підлягає достягненню з позивача в доход держави 1.615, 00 грн. судового збору, оскільки під час предявлення додаткової вимоги матеріального характеру про визнання права власності (а.с. 164-166) судовий збір не був ним доплачений до належного розміру. На підставі викладеного,

Outcome: approved