Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-12 00:00:00

У листопаді 2009 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування земельної ділянки удаваним, посилаючись на те, що 10 червня 2002 року він уклав шлюб з [PERSON] У березні 2002 року у них народився син. Відносини між ними були нормальні та ніколи не виникало конфліктів. [PERSON] з 2002 року по 2005 рік знаходилась у відпустці по догляду за дитиною, тобто він повністю матеріально забезпечував сім»ю всім необхідним. У 2004 році вони з дружиною придбали земельну ділянку, яка знаходиться в с. Гореничі, Києво-Святошинського району по вул. Каштановій, 4 за 500 доларів США загальною площею 0,0998 га для обслуговування жилого будинку і оформили його на [PERSON] згідно договору дарування, хоча фактично це був договір купівлі-продажу. [PERSON] зазначав, що укладення договору дарування є дешевшою процедурою, ніж договір купівлі-продажу, тому вони вирішили укладати договір дарування земельної ділянки на його колишню дружину. Також [PERSON] зазначив, що [PERSON] написав розписку про отримання коштів у розмірі 500 доларів США від [PERSON] за спірну земельну ділянку. Восени 2006 року [PERSON] подала позов до суду щодо розлучення з ним, хоча жодних конфліктів у нього з нею не було, і 6 грудня 2006 року рішенням суду шлюб між ними розірвано. На даний час спірна земельна ділянка належить [PERSON], вартість якої складає приблизно 12000 доларів США, що за курсом НБУ складає 96000 грн. Враховуючи викладене, [PERSON] вважав, що договір дарування земельної ділянки повинен бути визнаний удаваним, що насправді укладався договір купівлі-продажу між сторонами та визнати земельну ділянку, яка є об»єктом договору як майно, яке було придбане подружжям в період шлюбу, і тому підлягає розподілу. Враховуючи викладене, [PERSON] просив визнати договір дарування земельної ділянки від 28 березня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] удаваним та по суті укладеним договором купівлі-продажу земельної ділянки, визнати земельну ділянку загальною площею 0,0998 га для обслуговування жилих приміщень, яка знаходиться в с. Гореничі, Києво-Святошинського району по вул. Каштановій, 4 придбану [PERSON], об»єктом спільної сумісної власності подружжя, визнати за ним право власності на ? частину земельної ділянки загальною площею 0,0998 га для обслуговування жилих приміщень, яка знаходиться в с. Гореничі, Києво-Святошинського району, вул.. Каштанова, 4, визнати за [PERSON] право власності на ? частину земельної ділянки загальною площею 0,0998 га для обслуговування жилих приміщень, яка знаходиться в с. Гореничі, Києво-Святошинського району, вул.. Каштанова, також покласти на відповідачів всі судові витрати. Ухвалою суду від 22 січня 2010 року накладено арешт на земельну ділянку площею 0,0998 га, що знаходиться за адресою: вул.. Каштанова, 4, с. Гореничі, Києво-Святошинського району, Київської області, яка належить на праві власності [PERSON] Ухвалою суду від 22 січня 2010 року судом притягнуто до участі у справі в якості третьої особи приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнала та заперечувала проти його задоволення. У судове засідання відповідач [PERSON] не з»явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. У судове засідання третя особа приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] не з»явилась, про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з»ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що з 10 червня 2000 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 6 грудня 2006 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. За час перебування у зареєстрованому шлюбі [PERSON] уклала з відповідачем [PERSON] договір дарування від 28 березня 2003 року, згідно якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар земельну ділянку площею 0,0998 га, що знаходиться в с. Гореничі, Києво-Святошинського району по провулку Каштановий під № 4, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд. Згодом [PERSON] був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯА № 343859, згідно якого вона є власником земельної ділянки площею 0,0998 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Гореничі, пров. Каштановий, 4, цільове призначення-будівництво та обслуговування жилого будинку і господарських будівель. Згідно наданої представником позивача суду розписки вбачається, що [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в розмірі 500 доларів США за земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: с. Гореничі, провулок Каштановий, 4 загальною площею 0,0998 га, про що видав розписку від 28 березня 2003 року. В судовому засіданні представник позивача стверджував, що відбувся в дійсності договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, а не договір дарування, про що свідчить вказана розписка від 28 березня 2003 року. В судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечувала, що отримувала кошти від [PERSON] за спірну земельну ділянку, пояснивши суду, що за надані нею послуги [PERSON] по оформленню вказаної земельної ділянки останній їй подарував спірну земельну ділянку. Згідно вимог ч. 2 ст. 58 ЦК України (в редакції 1963 року) якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 59 ЦК України (в редакції 1963 року) угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з»ясувавши дійсні обставини та давши оцінку зібраним в справі доказам в їх сукупності, дійшов висновку, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування земельної ділянки від 28 березня 2003 року з метою приховати договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, а тому даний договір дарування від 28 березня 2003 року мав би бути визнаний судом недійсним з моменту його укладення на підставі вимог ст. ст. 58, 59 ЦК України ( в редакції 1963 року). Згідно вимог ст. 71 ЦК України (в редакції 1963 року) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до вимог ст. 76 ЦК України (в редакції 1963 року) позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторони. У відповідності до вимог ст. 76 ЦК України (в редакції 1963 року) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Згідно вимог ст. 80 ЦК України ( в редакції 1963 року) закінчення строку позовної давності до пред»явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Судом з»ясовано, що про порушення свого права позивач [PERSON] знав з моменту укладення договору дарування земельної ділянки від 28 березня 2003 року, оскільки як пояснив представник позивача в судовому засіданні, [PERSON] був присутній при укладенні вказаного договору дарування від 28 березня 2003 року, однак за захистом свого порушеного права звернувся до суду з позовом лише 30 листопада 2009 року, пропустивши трирічний термін звернення до суду, як того вимагає ст. 71 ЦК України (в редакції 1963 року). Посилання представника позивача в судовому засіданні, що на час перебування з відповідачкою [PERSON] в зареєстрованому шлюбі права [PERSON] даним договором дарування порушені не були, оскільки на момент шлюбу підстав визнавати недійсним договору дарування у [PERSON] не було, а тому він не пропустив строк звернення до суду, не можуть бути визнані судом як обґрунтованими доводами щодо поважності причин пропуску звернення до суду за захистом свого права, а тому на підставі вимог ст. ст. 71, 75, 76, 80 ЦК України (в редакції 1963 року) суд відмовляє у задоволенні позову. Також посилання позивача в своєму позові в обґрунтування заявлених вимог на вимоги ст. ст. 215, 235 ЦК України (в редакції 2004 року) не можуть бути застосовані судом, оскільки на час виникнення спірних правовідносин діяли норми Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року), а тому в даному випадку підлягають застосуванню вимоги Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року). З урахуванням наведеного, не підлягають задоволенню також і заявлені вимоги позивача про визнання спірної земельної ділянки як спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності за [PERSON] та [PERSON] даної земельної ділянки в рівних частинах на підставі вимог ст. 60 Сімейного кодексу України. Підлягають скасуванню заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою суду від 22 січня 2010 року, на підставі вимог ч. 6 ст. 154 ЦПК України.

Outcome: dismissed