Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-13 00:00:00

У серпні 2007 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 28.11.2006 р. відповідно до договору безвідсоткової позики надав третім особам [PERSON], [PERSON], [PERSON] грошові кошти у розмірі 2.000.000, 00 грн. на строк до 31.07.2007 р. Виконання зобовязань позичальників за вищезазначеним договором було забезпечене шляхом укладання з відповідачем ТОВ Будинок науки договору іпотеки від 24.07.2007 р., предметом якого було належне останньому нерухоме майно нежитлова будівля по вул. Куйбишева, 2 у м. Дніпропетровську. Оскільки забезпечене зобовязання не було виконане позичальниками, позивач набув право звернення стягнення на предмет іпотеки. На підставі викладеного [PERSON] просив суд звернути стягнення на майно, передане в іпотеку, шляхом продажу зазначеного майна на стадії примусового виконання відповідачем позивачеві через структуру, вказану останнім. У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала, на їх задоволенні наполягала. Представник відповідача позов визнала, проти його задоволення не заперечувала. Представник Дніпропетровської міської ради у судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на його безпідставність. У подальшому до суду не зявилася, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду справи (т. 2 а.с. 31), про причини неявки суд не повідомила, що є підставою для ухвалення рішення у справі без її участі. Треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON] надали заяви про розгляд справи за їх відсутності (т. 2 а.с. 32-34). Представник Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області та прокурор, що вступила до справи для захисту інтересів держави в особі Дніпропетровської міської ради, проти позову заперечували, посилаючись на його безпідставність, зокрема на неправомірність набуття ТОВ Будинок науки майна, що було передане ним в іпотеку. Вислухавши пояснення осіб, що приймали участь у справі, дослідивши письмові докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 28.11.2006 р. між позивачем [PERSON] та третіми особами [PERSON], [PERSON], [PERSON] був укладений договір безвідсоткової позики, за яким позикодавець передав, а позичальники отримали позику у розмірі 2.000.000, 00 грн. на строк до 31.07.2007 р. (т. 1 а.с. 7, 8). У забезпечення виконання зобовязань позичальників, що випливали зі згаданого договору, 24.07.2007 р. між позикодавцем [PERSON] та ТОВ Будинок науки був укладений іпотечний договір, предметом якого було належне останньому та зареєстроване за ним майно нежитлова будівля з відповідним спорудами по вул. Куйбишева, 2 у м. Дніпропетровську (т. 1 а.с. 9, 10, 14), про що внесений відповідний запис до Державного реєстру іпотек (т. 1 а.с. 11). У подальшому зобовязання позичальників за вищезазначеним договором безвідсоткової позики від 28.11.2006 р. виконані не були, що сторонами не оспорювалося. Також з матеріалів справи вбачається, що рішення Господарського суду Дніпропетровської обл. від 05.02.2007 р., яким право власності на предмет іпотеки було визнане за іпотекодавцем, ухвалою суду касаційної інстанції від 18.08.2009 р. було скасоване з направленням справи на новий розгляд, під час якого рішенням від 16.12.2009 р. у задоволенні позову ТОВ Будинок науки було відмовлено (т. 1 а.с. 204-206). Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд приходить до наступного. Так, згідно ст. 1 Закону України Про іпотеку іпотекою є вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому зазначеним Законом. Відповідно до ст. 33 того ж Закону, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, що здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Виходячи з загальних засад диспозитивності цивільного законодавства, що закріплені зокрема у ч. 1 ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, що не передбачений прямо актами цивільного законодавства, але відповідає його загальним засадам, або врегулювати у договорі, передбаченому актами цивільного законодавства, свої відносини, що не врегульовані цими актами, або відступити від положень законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд. Враховуючи, що забезпечене іпотекою зобовязання не було виконане, а отже позивач набув право звернення стягнення на предмет іпотеки, форма звернення стягнення, обрана останнім, передбачена п. 4.5.1. укладеного між сторонами іпотечного договору від 24.07.2007 р., суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Заперечення представників третіх осіб та прокурора в частині того, що рішення суду, яким право власності на предмет іпотеки було визнане за іпотекодавцем, скасоване та у відповідному спорі постановлене інше, протилежне за змістом, а також іпотечний договір від 24.07.2007 р. оспорюється у судовому порядку, не можуть бути прийняті до уваги. Так, у суду відсутні дані про витребування предмету іпотеки від іпотекодавця попереднім власником або іншими особами, а також вищезазначений іпотечний договір не визнаний недійсним у судовому порядку, а отже згідно ст. 204 ЦК України тягне юридичні наслідки та підлягає виконанню. Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої ухвалене рішення. На підставі викладеного,

Outcome: approved