Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на ? частки у майні, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя та вселення, в якому зазначив , що з 24 липня 1982р. перебував у шлюбі з відповідачкою. Рішенням Ленінського райвиконкому м.Запоріжжя від 12 лютого 1987р. №44/1 на сім`ю було виділено однокімнатну квартиру [ADDRESS] в ЖБК «Гідробудівельник». У зв`язку з цим рішенням у 1987р. відповідачка була прийнята в члени ЖБК «Гідробудівельник». 27 квітня 1987р. за рахунок їх спільних коштів відповідачка внесла у касу ЖБК повну вартість квартири в сумі 2997,22 крб. Рішенням зборів уповноважених ЖБК «Гідробудівельник» від 01 червня 1992р. на підставі заяв відповідачки та [PERSON] було дозволено обмін квартир всередині ЖБК, а саме : їх сім`я отримала трикімнатну квартиру [ADDRESS], а [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Загальна площа квартири становить 60,8 кв.м., жила 45,6 кв.м. площа жилих кімнат 15,8 кв.м., 14,9 кв.м. і 14,9 кв.м. Рішення зборів уповноважених ЖБК «Гідробудівельник» про обмін та закріплення квартир було затверджено рішенням виконкому Ленінської районної ради м.Запоріжжя №1901 від 13 серпня 1992р. Відповідно до ст.15 Закону України «Про власність», що діяв на час обміну квартир, член житлово-будівельного кооперативу, який повністю вніс пайовий внесок за квартиру, набуває право власності на цю квартиру. Згідно зі ст.60 СК України майно, придбане подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Отже, зазначена квартира належить на праві спільної сумісної власності позивачу та відповідачці. Протягом тривалого часу (з 2007 року) відповідачка перешкоджає йому користуватись спільним майном, фактично вона вигнала його з квартири. Він змушений був жити у знайомих та винаймати житло. Оскільки в добровільному порядку спір між ними вирішити не вдалося, він змушений звернутися з позовом до суду. Позивач просить визнати за ним право власності на ? частки у майні, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя квартири [ADDRESS] та вселити його у квартиру. У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі і просили їх задовільнити. Відповідач [PERSON] позов не визнала, суду пояснила , що спірна квартира належить їй на праві приватної власності на підставі Договору довічного утримання, укладеного 20 червня 1992р. між нею та [PERSON], посвідченого Державним нотаріусом Другої Запорізької державної нотаріальної контори [PERSON]. 22 жовтня 1992р. [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим міським відділом ЗАГС, актовий запис №8162. Позивач участі в утриманні [PERSON] не приймав, коштів у сімейний бюджет не вносив, оскільки ніде не працював. Також зазначила, що 02 червня 2009р. шлюб між нею та [PERSON] розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим Ленінським відділом РАЦС Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №226. Отже, позивач понад 1 рік не проживає у спірній квартирі і на підставі ст. 405 ЦК України втратив право користування квартирою №63 у буд. 22-А по вул. Дудикіна в м. Запоріжжі. Крім того, заявила, що квартира [ADDRESS] виділена її матері [PERSON] у звязку із збільшенням кількості членів сім`ї. Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник ЖБК «Гідробудівельник» проти позову не заперечує , суду пояснила , що , дійсно, сім»я [PERSON] , яка на той момент складалась із 4 чоловік, мешкала в однокімнатній квартирі [ADDRESS]. В той же час в кооперативі , в трикімнатній квартирі [ADDRESS] проживав [PERSON]. Між сім»єю [PERSON] та [PERSON] була досягнута згода про обмін квартирами. На загальних зборах кооперативу рішення сторін затвердили , і сторони обмінялись житлом. Представник ЖБК «Гідробудівельник» спростувала пояснення відповідачки , що позивач в той час не працював , зловживав спиртними напоями , а відповідачка [PERSON] сама доглядала за [PERSON] Представник суду пояснила , що , саме [PERSON] працював на декількох роботах , заробляв кошти , а [PERSON] не працювала , бо знаходилась в декретній відпустці , в неї було більше часу піклуватися за [PERSON]. [PERSON] був здоровою людиною і лише тільки за декілька тижнів до смерті потребував сторонньої допомоги. Вважає , що квартира [ADDRESS] належить подружжю [PERSON] , а не одній відповідачці. Суд, заслухавши пояснення сторін, представника 3-ї особи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено , що сторони перебували у шлюбі з 24 липня 1982р. (а.с.5) Заочним рішенням Ленінського суду м. Запоріжжя від 02 червня 2009р. , про яке позивач дізнався при розгляді даної справи , шлюб між подружжя [PERSON] розірвано.( цив справа 2-1618/2009 ) Спірне житлове приміщення , а саме квартира [ADDRESS] належить члену ЖБК «Гідробудівельник» [PERSON] внаслідок обміну квартири №86 на квартири №63 , яка раніше належала [PERSON]. (а.с. 69). Обмін зазначеними квартирами було здійснено на підставі рішення зборів уповноважених ЖБК «Гідробудівельник» від 01 червня 1992р. (а.с. 70 ). Рішення зборів уповноважених ЖБК «Гідробудівельник» в установленому порядку було затверджене рішенням №190/1 виконкому Ленінської районної ради м. Запоріжжя від 13 серпня 1992р. ( а.с. 69 ). Тому посилання відповідача на те, що квартира №63 належить їй на підставі договору довічного утримання ( а.с. 45), укладеного між нею та [PERSON] 20 червня 1992р., є безпідставними . Крім того , договір довічного утримання між [PERSON] та [PERSON] укладався в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] , і письмова згода позивача на укладання такого договору , діючим на той момент ЦК України від 1961 року, не вимагалась . Твердження відповідачки [PERSON] про те, що позивач не приймав участі в матеріальному забезпеченні [PERSON] у звязку з тим, що був безробітним, і всі матеріальні затрати з довічного догляду несла тільки вона спростовуються письмовими доказами, а саме : записом у трудовій книжці [PERSON] про його роботу у 1992р. на заводі «Перетворювач» ( а.с. 76-78 ) та довідкою №25/07 від 03.02.2010р. ( а.с. 79 ) , з якої вбачається , що з 10.10.1991р. по 10.06.1993р. [PERSON] знаходилась у відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною. Ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв на момент набуття квартири №63 у 1992р., встановлює, що майно, нажите подружжям під час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Винятки з цієї правової норми встановлені у ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю, згідно з якою до роздільного майна подружжя відноситься майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, одержане в дар або в порядку спадкування та речі індивідуального користування. Таким чином, на майно, одержане одним з подружжя за договором довічного утримання, розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя. Посилання відповідача на те, що [PERSON] понад рік не проживав у квартирі №63 і тому втратив право на проживання у ній на підставі ст. 405 ЦК України, не може бути прийнята до уваги з наступних підстав. За ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік. З матеріалів справи, пояснень , як позивача, так і самої відповідачки , письмових пояснень свідка [PERSON] вбачається , що з 2007р. відповідачка перешкоджає [PERSON] проживати у квартирі №63, поміняла замки у дверях, самовільно здійснила перепланування помешкання. Позивач змушений винаймати житло у сторонніх осіб. Таким чином, у суду немає підстав застосовувати положення ч.2 ст. 405 ЦК України, оскільки позивач протягом тривалого часу не проживає у квартирі з поважної причини перешкод зі сторони відповідача. На підставі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним бажанням. Згідно статті 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно. Ст. 391 ЦК України надає власнику право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання. Власник, за правилами статті 391 ЦК України, може вимагати усунення всяких порушень його права. Згідно технічного паспорту на трикімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 46,47) загальна площа квартири становить 60,8 кв.м., жила 45,6 кв.м. площа жилих кімнат 15,8 кв.м., 14,9 кв.м. і 14,9 кв.м. Твердження відповідача про те, що позов не підлягає задоволенню, оскільки в квартирі №63 є тільки дві кімнати, а не три, як стверджує позивач, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки перепланування помешкання здійснене відповідачкою самовільно, без відповідних дозволів і погоджень. Позивач своєї згоди на перепланування квартири не надавав. Як вбачається з матеріалів справи і не заперечується сторонами, відповідачка створили умови, при яких позивач не може користуватися своєю власністю квартирою, бо замінені замки, зроблено перебудову квартири. При цьому посилання відповідачки на правомірність своєї поведінки , як засобу захисту від вселення позивача, у звязку з їх неможливим сумісним проживанням з моральних та етичних підставах, а також з причини невідповідності спірної квартири за санітарно-побутовими умовами для проживання декількох співвласників нічим не підтверджена. Судом встановлено , що відповідачка чинить перешкоди позивачеві у користуванні власністю , тому , на думку суду , підлягають задоволенню вимоги в частині вселення позивача в спірну квартиру.

Outcome: approved