Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-17 00:00:00

У січні 2010 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому зазначав, що наказом № 33-к від 23 жовтня 2008 року він був прийнятий на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма Інжбуд (далі ТОВ ВКФ Інжбуд) на посаду монтажника зовнішніх трубопроводів з місячним окладом згідно із штатним розкладом 1050 грн., хоча усно йому повідомили, що його місячний оклад становить 3000 грн. За період з 23 по 31 жовтня 2008 року йому офіційно було нараховано та виплачено заробітну плату в розмірі 302 грн. 11 коп., за листопад 2008 року 1050 грн., за період з 01 по 11 грудня 2008 року 250 грн. 12 грудня 2008 року директор ТОВ ВКФ Інжбуд [PERSON] повідомив його про відсутність роботи та пообіцяв виплатити заборгованість по заробітній платі із розрахунку 3000 грн. на місяць, боячись втрати його як кваліфікованого працівника, та наказав чекати роботу. Будь-яких наказів про відпустку стосовно нього не видавалось. Протягом грудня 2008 року по листопад 2009 року на його постійні прохання директор ТОВ [PERSON] обіцяв надати роботу у наступному місяці, весь цей час його трудова книжка зберігалась у товаристві. 25 листопада 2009 року він звернувся за захистом своїх прав до державного інспектора правці із заявою щодо виплати заборгованості по зарплаті за жовтень грудень 2008 року, в якій вказав також про отримання товариством необлікованих прибутків і несплату податків. 14 грудня 2009 року у відповідь на це від ТОВ ВКФ Інжбуд по пошті отримав листа з повідомленням про необхідність прибуття до товариства для отримання трудової книжки. 17 грудня 2009 року при отриманні трудової книжки дізнався, що в помсту за звернення до органів влади до його трудової книжки керівництвом ТОВ ВКФ Інжбуд було внесено неправдивий запис про звільнення його 11 грудня 2008 року з роботи за п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин трудових обовязків. Однак будь-яких порушень трудової дисципліни, а також невиконання трудових обовязків під час роботи у відповідача він не допускав, запис про його звільнення з роботи зроблений лише у грудні 2009 року і є неправдивим. Згідно із ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він також зобовязаний видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Копія наказу про звільнення з роботи йому не вручалась, трудова книжка видана лише 17 грудня 2009 року, саме тоді він дізнався про його незаконне звільнення з роботи заднім числом у грудні 2008 року. У звязку з цим, він у місячний строк з того часу як дізнався про незаконне звільнення з роботи відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України звернувся до суду за захистом своїх прав. Просив визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ ВКФ Інжбудвід 11 грудня 2008 року № 40-к про звільнення його з роботи за п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин трудових обовязків; зобовязати ТОВ ВКФ Інжбуд анулювати запис у його трудовій книжці про звільнення з роботи за п. 3 ст. 40 КЗпП України, поновити його на роботі у ТОВ ВКФ Інжбуд на посаді монтажника зовнішніх трубопроводів та стягнути на його користь з ТОВ ВКФ Інжбуд середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 грудня 2008 року по день ухвалення судом рішення. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав. Крім наведеного вище, додатково пояснив, що у грудні 2008 року виконувати роботу по викопуванню електричного кабелю він не відмовлявся. 11 грудня 2008 року в офісі товариства директор ТОВ ВКФ Інжбуд [PERSON] повідомив його, що в даний час роботи немає та пообіцяв виплатити йому заборгованість по заробітній платі за жовтень грудень 2008 року. Протягом тривалого часу ніякої роботи відповідач йому не надавав, грошей не виплачував, у звязку з чим у листопаді 2009 року він звернувся із заявою до державного інспектора праці. 17 грудня 2009 року одержав у товаристві трудову книжку, тоді ж дізнався, що він звільнений з роботи. Наказ про звільнення його з роботи до нього не доводили. Після 11 грудня 2008 року ніякої роботи у товаристві він не виконував, на роботу не виходив, працював у селі, обробляв город. Частково заборгованість по заробітній платі йому виплатили 26 грудня 2008 року і 17 березня 2009 року. Оскільки від виконання трудових обовязків він не відмовлявся, з роботи його звільнено незаконно, просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача ТОВ ВКФ Інжбуд, третя особа: директор товариства [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що [PERSON] був звільнений з роботи наказом № 40-к від 11 грудня 2008 року згідно із п. 3 ст. 40 КЗпП України за невиконання без поважних причин покладених на нього обовязків. Підставою видання наказу про звільнення була доповідна записка виконроба [PERSON] від 10 грудня 2008 року, відповідно до якої [PERSON] відмовився від виконання трудових обовязків без поважних причин 10 грудня 2008 року на обєкті по вулиці Залізничній у місті Броварах, а також неодноразові усні попередження позивача. 11 грудня 2008 року [PERSON] у присутності головного бухгалтера [PERSON] та бухгалтера [PERSON] було зачитано наказ про його звільнення з роботи, запропоновано ознайомитись з цим наказом та в цей же день забрати трудову книжку, на що [PERSON] у грубій формі відповів, що підписувати наказ і забирати трудову книжку він не буде, оскільки вона йому не потрібна, тому що у нього є інша. Заявляв, що має впливових знайомих у правоохоронних органах та погрожував затягати їх по судах, про що був складений відповідний акт. Після категоричної відмови отримувати трудову книжку [PERSON] поштою вона не направлялась, оскільки це чинним законодавством не дозволяється, зберігалася у сейфі товариства разом з іншими трудовими книжками. Після перевірки, проведеної державним інспектором праці, у грудні 2009 року позивачу [PERSON] було направлено повідомлення про необхідність прибути до товариства та отримати трудову книжку, яку останній одержав 17 грудня 2009 року. Будь-які підстави для поновлення [PERSON] на роботі та виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні. Більш того, позивач після звільнення з роботи працював в охоронній фірмі ЗЕВС. Просив у позові [PERSON] відмовити. Крім того, пояснив, що згідно із ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення. З наказом про звільнення позивач був ознайомлений 11 грудня 2008 року, з позовом до суду про поновлення на роботі звернувся лише 04 січня 2010 року, тобто з пропуском строку звернення до суду. Поважних причин пропуску цього строку суду не надано, тому позов задоволенню не підлягає ще й у звязку з пропуском строку звернення до суду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що наказом директора ТОВ ВКФ Інжбуд № 33-к від 23 жовтня 2008 року [PERSON] прийнято на роботу на посаду монтажника зовнішніх трубопроводів з 23 жовтня 2008 року. Наказом директора ТОВ ВКФ Інжбуд № 39-к від 10 грудня 2008 року на підставі докладної записки виконроба [PERSON] позивача [PERSON] за відмову від роботи без поважних причин, що призвело до скасування контракту по будівництву водопроводу по вулиці Залізничній і понесення фірмою значних збитків, притягнуто до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення з роботи за систематичне невиконання без поважних причин покладених на нього обовязків на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України. Наказом директора ТОВ ВКФ Інжбуд № 40-к від 11 грудня 2008 року [PERSON] звільнений з роботи за невиконання без поважних причин покладених на нього обовязків згідно із п. 3 ст. 40 КЗпП України. За змістом п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо раніше до нього застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів від 6 листопада 1992 року № 9 розяснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, необхідно зясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 3 ст. 40 КЗпП; чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст. 1471, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень. Відповідно до п. 23 цієї ж постанови за передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Виходячи з наведеного, відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України працівника можна звільнити лише тоді, коли він після застосування до нього дисциплінарного стягнення не виправився і знову допустив порушення трудової дисципліни. У ч. 1 ст. 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] спочатку пояснив, що до видачі наказу про звільнення з роботи [PERSON] мав два усних попередження за відмову від виконання без поважних причин покладених на нього трудових обовязків. У подальшому в ході розгляду справи представник відповідача надав суду наказ Про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON]П. від 12 листопада 2008 року № 35-к, з якого вбачається, що протягом робочого дня [PERSON] усіляко ухилявся від роботи, робив затяжні перекури. За зухвале ставлення до роботи [PERSON] винесено догану та попереджено, що при такому відношенні до роботи він буде звільнений з фірми. Суд встановив, що з даним наказом [PERSON] згідно із вимогами ч. 4 ст. 149 КЗпП України ознайомлений не був, у звязку з чим цей наказ як доказ застосування до позивача дисциплінарного стягнення до звільнення його з роботи судом до уваги не приймається. Виходячи з наведеного вище, враховуючи, що судом не здобуто доказів того, що до звільнення з роботи до позивача застосовувались заходи дисциплінарного стягнення за невиконання ним без поважних причин трудових обовязків, суд дійшов висновку, що позивач [PERSON] звільнений з роботи за п. 3 ст. 40 КЗпП України без законних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення. З акту від 11 грудня 2008 року видно, що цього числа директором ТОВ ВКФ Інжбуд [PERSON] в присутності головного бухгалтера [PERSON] та бухгалтера [PERSON] позивачу було зачитано, надано для ознайомлення наказ № 40-к від 11 грудня 2008 року про звільнення його з роботи та запропоновано [PERSON] одержати трудову книжку, на що останній відповів, що нічого підписувати та забирати трудову книжку він не буде. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що в період з 05 травня 1999 року по 22 жовтня 2009 року працювала у ТОВ ВКФ Інжбуд на посаді бухгалтера, додатково відповідала за ведення роботи по кадрам. 11 грудня 2008 року на підставі зазначеного наказу № 40-к нею у трудову книжку позивача були внесені записи про його звільнення з роботи за невиконання без поважних причин трудових обовязків. Цього ж дня директор ТОВ [PERSON] у її присутності та головного бухгалтера [PERSON] оголосив [PERSON] наказ про звільнення з роботи, запропонував йому розписатися за ознайомлення з ним та забрати трудову книжку, на що той відповів, що підписувати нічого не буде, трудова книжка йому непотрібна, бо має іншу. Будь-яких доказів на заперечення цих обставин позивач суду не надав. Таким чином, суд вважає, що про звільнення з роботи [PERSON] було відомо ще 11 грудня 2008 року, спір між сторонами виник з приводу заборгованості по заробітній платі за жовтень грудень 2008 року, що частково підтверджується заявою позивача до державного інспектора праці. До суду з позовом [PERSON] звернувся лише 04 січня 2010 року. Оскільки поважних причин пропуску позивачем місячного строку звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору про звільнення з роботи судом не встановлено, підстав для поновлення цього строку судом не вбачається, суд дійшов висновку, що у позові [PERSON] необхідно відмовити з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду. На підставі ст. ст. 40, 147, 149, 233 КЗпП України,

Outcome: dismissed