Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-25 00:00:00

Позивач [PERSON] 12 січня 2010 року звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання договору недійсним. В поданій до суду позовній заяві позивач посилалася на те, що 26 вересня 2007 року між відповідачем [PERSON] «АІСЕ Україна» та [PERSON], з яким перебуває в зареєстрованому шлюбі, було укладено договір про придбання товарів в групах. Договір укладено без її, як дружини, згоди. Вважає, що [PERSON] було за договором сплачено кошти, що є спільною сумісною власністю подружжя. Таку угоду вважає укладеною без дотримання норм чинного законодавства, недійсною. Просила суд визнати угоду № 174880 від 26 вересня 2007 року недійсною з моменту її укладення та застосувати наслідки недійсності правочину. Просила зобовязати кожну із сторін повернути другій усе, що вона одержала на виконання угоди. Також просила суд стягнути з відповідачів понесені нею судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю, пославшись на викладені в позовній заяві обставини. Представник відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечував, вважає, що відсутні підстав для визнання угоди недійсною. Заслухавши пояснення позивача представників сторін, дослідивши зібрані в справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, 26 вересня 2007 року між відповідачем [PERSON] та [PERSON] «АІСЕ Україна» було укладено угоду № 174880, предметом якої є надання системи послуг щодо придбання автомобілів учасниками системи. Згідно зі ст. 6 зазначеної угоди сторонами було підписано додаток № 1 та додаток № 2 до угоди, в яких визначено інформацію щодо обраної моделі автомобіля, його ціни, правила функціонування АВТОПЛАНу. Як встановлено судом, відповідно до умов угоди відповідачем [PERSON] було сплачено кошти в сумі 9690 грн. 73 коп. За заявою [PERSON] угода №174880 в лині 2008 року була сторонами розірвана. Позивач [PERSON] з 17 серпня 1974 року перебуває з відповідачем [PERSON] в зареєстрованому шлюбі. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Оскільки між [PERSON] «АІСЕ Україна» та [PERSON] було укладено угоду про надання саме системи послуг, а не угоду на придбання автомобіля, суд приходить до висновку, що така угода не виходить за межі дрібної побутової і згода другого з подружжя в розумінні ст. 65 СК України на укладення такої угоди не потрібна. Посилання позивача в поданій до суду позовній заяві на те, що при укладенні угоди [PERSON] фактично позбавив її власності на спільні кошти не заслуговує на увагу. Укладена між сторонами угода за своїм змістом не є договором щодо розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, тому правила, встановлені ст. 65 СК України не підлягають застосуванню для правової оцінки законності даної угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Як встановлено судом, спірна угода 26 вересня 2007 року була укладена сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, які були ним обумовлені. Будь-які підстави вважати, що правочин чи окремий його пункт суперечить ЦК України чи іншим актів цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, судом не встановлені. Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку, про відсутність підстав для визнання угоди недійсною, тому позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та не підлягають задоволенню. У звязку з відсутністю підстав для визнання угоди недійсною, суд, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку, що вимоги про зобовязання сторін повернути одержане за договором задоволенню не підлягають. У звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог понесені позивачем [PERSON] судові витрати не підлягають їй відшкодуванню.

Outcome: dismissed