Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення грошової суми боргу за договором позики у розмірі 15 000 грн, суми індексу інфляції 8479,50 грн, в рахунок відсотків 6200 грн, витрат , пов'язаних з оплатою судового збору у 296,79 грн та витрат на ІТЗ 120 грн та юридичної допомоги 300 грн . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона передала відповідачу відповідно до договору позики , грошову суму у розмірі 15 000 грн під 16 % річних , які він зобов'язувався повернути до 18 липня 2008 року , надалі продовжили строк виконання умов до 18 липня 2009 року. Оскільки відповідачем не виконані зобов'язання, тому просить також стягнути на її користь 6 220 грн відсотків та 8479,50 грн суму індексу інфляції, відповідно до ст.ст. 625, 1050 ЦК України. Оскільки [PERSON] своїх зобов'язань по поверненню позики не виконав, ухиляється від повернення боргу , змушений звернутись до суду. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити у повному обсязі, посилаючись на ті самі підстави. Відповідач з позовними вимогами погодився. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача , перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. До такого висновку суд приходить на підставі з наступного. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи , що 18 липня 2007 року за договором позики, укладеним у простій формі, відповідач взяв у борг у позивача 15 000 грн під 16 % річних. В даному договорі обумовлений строк повернення позики, а саме 18.07.2009 рік. за порушення умов договору відповідальність не визначено. Таким чином між сторонами виникли договірні відносини у вигляді договору позики. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона ( позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, позивач виконав умову вказаного договору позики - передав відповідачу грошові кошти, що підтверджується розпискою про отримання позики, проте останній умов договору не виконав, оскільки в обумовлені договором строки, а саме 28 квітня 2009 року, суму боргу не повернув. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками , у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості , що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку , що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст. 525 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та цього кодексу , інших актів цивільного законодавства. Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача відсотків та суми індексу інфляції суд зазначає, що дані позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів , їх розмір установлюється на рівні облікової ставки Національного банку. Установлено, що між позивачем та відповідачем укладено договір , за умовами якого позивач надав відповідачу позику у розмірі 15 0000 грн, а відповідач зобов'язувався прийняти позику , сплачувати передбачені в договорі проценти за користування позикою та повернути позику у визначений договором строк. За користування позикою відповідач повинен сплачувати щорічно відсотки у розмірі 16 % від суми позики. Однак п.5 розділу VIII « Прикінцевих положень» закону « Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що до приведення законодавства у відповідність із цим законом закони України та інші нормативно - правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому закону, якщо інше не передбачено цим законом. Відповідно до п.6 ст.4 закону надання коштів (грошових) у позику є фінансовою послугою. Фінансова послуга надається з метою отримання прибутку , різновидом якого є проценти ( п.5 ч.1 ст.1 закону). Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, якщо це прямо передбачено законом. В інших випадках надання грошових коштів на умовах позики зі сплатою процентів не допускається. Тому до спірних правовідносин суд застосовує положення закону « Про фінансові послуги та держане регулювання ринків фінансових послуг». Вимоги про стягнення суми індексу інфляції задоволенню не підлягають , оскільки не обумовлені сторонами у тексті самого договору. Розподіляючи судові витрати між сторонами суд керується ст. 88 ЦПК України, відповідно до якої стороні , на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Тому стягненню з відповідача на користь позивача також підлягають витрати по сплаті судового збору у сумі 150 грн, витрати на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи у сумі 120 грн та правової допомоги у сумі 300 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial