Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-03 00:00:00

13 квітня 2010 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог, посилався на те, що згідно висновку МСЄК він є інвалідом 2ої групи. Зазначав, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» він має право на отримання щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком. Однак протягом 2006-2009 років допомога до 5 травня була виплачена йому: 2006 р. 330 грн., 2007 р. 360 грн., 2008 р. 400 грн., 2009 р. 430 грн. Посилаючись на вказані обставини позивач просив визнати дії відповідачів щодо відмови у проведенні йому перерахунку допомоги до 5 травня за 2006-6009 роки відповідно до чинного законодавства; зобовязати відповідачів провести перерахунок та виплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2006-2009 роки. В судове засідання позивач не зявився, подав суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник Управління праці та соціального захисту населення Комінтернівського району м. Харкова до суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, просив справу слухати за відсутності його представника. Подав письмові заперечення, в яких просив в позові відмовити за його безпідставністю. Зазначав, що позивач отримав зазначені виплати в розмірах, встановлених законами України про Державний бюджет на відповідні роки. Представник Харківського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Головного управління праці та соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації до суду не зявився, просив розгляд справи проводити за його відсутності. В письмових запереченнях проти позову посилався на те, що Центр здійснює відповідні виплати на підставі нарахувань та призначень, проведених Управлінням праці та соціального захисту населення, а тому вказані виплати були проведені позивачу у розмірах, призначених Управлінням праці та соціального захисту населення. Посилаючись на те, що Центр не є належним відповідачем по справі, просив в позові в частині позовних вимог до нього, відмовити. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що [PERSON] згідно висновку МСЄК є інвалідом 2ої групи , що підтверджується відповідним посвідченням від 11.01.2010 року. [PERSON] перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Комінтернівської районної в м. Харкові ради як інвалід війни 2 групи і користується пільгами та компенсаціями відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». 22 січня 2010 року [PERSON] звернувся до Управління праці та соціального захисту населення в Комінтернівському районі м. Харкова з заявою про перерахунок та виплату щорічної грошової допомоги до 5 травня відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», проте у проведенні перерахунку позивачу було відмовлено. Суд вважає вказану відмову незаконною та такою, що не відповідає вимогам закону з наступних підстав. Відповідно до ч.5 ст.13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам І групи 10 мінімальних пенсій за віком, інвалідам ІІ групи 8 мінімальних пенсій за віком, інвалідам ІІІ групи 7 мінімальних пенсій за віком. Дію частини 5 ст. 13 вказаного Закону у зазначеній редакції було зупинено на 2006 рік в частині визначення розміру виплат щорічної разової грошової допомоги ветеранам війни згідно з Законом України від 20 грудня 2005 року "Про Державний бюджет України на 2006 рік". Вказані положення закону діяли протягом 2006 року та не були визнані неконституційними, тобто були чинними і підлягали застосуванню. У 2007 році діяли нормативно правові акти, які мають однакову юридичну силу, а саме Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та Закон України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», якими було встановлено розмір щорічної разової грошової допомоги до 5 травня як інваліду війни. Рішенням Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 9 липня 2007 року вказані положення закону були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Згідно з Законом України від 28.12.2007 р. № 107-VI внесено зміни до ч. 5 ст. 13 щодо надання права Кабінету Міністрів України визначати в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України, розмір щорічної до 5 травня разової грошової допомоги інвалідам війни. Зміни, внесені Законом України від 28.12.2007 р. № 107-VI, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. N 10-рп/2008. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] виплати щорічної допомоги до 5 травня були проведені: в 2007 році в травні(до ухвалення Конституційним Судом рішення від 9 липня 2007 року), в 2008 році в травні(до ухвалення рішення КСУ від 22 травня 2008 року). Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше». За змістом частини третьої статті 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обовязковими до виконання на території України. Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суд повинен застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше. Рішення Конституційного Суду України не має зворотної дії в часі. З огляду на вищезазначене, підстави для задоволення позовних вимог за 2006 2008 р.р. відсутні, оскільки у вказані роки виплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня були проведені відповідно до чинного, на момент проведення цих виплат, законодавства. Що стосується позовних вимог за 2009 рік, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з частиною 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (в редакції, що діє з 22.05.2008 року) щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком. Відповідно до ч. 1 ст. 17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" щорічна виплата разової грошової допомоги до 5 травня здійснюється органами праці та соціального захисту населення через відділення зв'язку або через установи банку. Законом України "Про Державний бюджет на 2009 рік" дію ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не зупинено. З матеріалів справи вбачається, що у 2009 році позивачу до 5 травня виплачено 430 грн. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.03.2009 року № 211 «Про розміри разової грошової допомоги, що виплачується в 2009 році відповідно до Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань». Відповідно до ч.2 ст. 54 Закону України "Про Державний бюджет на 2009 рік" розміри державних соціальних гарантій на 2009 рік, що визначаються залежно від прожиткового мінімуму, встановлюються відповідними законами України, цим Законом, та нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України. Відповідним Законом, який встановлює доплати ветеранам війни, є Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Таким чином, виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами при вирішенні спору, суд приходить до висновку, що Управління праці та соціального захисту населення у Комінтернівському районі м. Харкова та Харківський обласний центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у 2009 році повинен діяти у відповідності з приписами діючої норми ст.13 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" . З огляду на вищезазначене, суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] за 2009 рік. В силу ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в редакції Закону Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 23.12.2004р. № 2291-IV, мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. Згідно зі ст. 2 ч.1 Закону України "Про прожитковий мінімум" від 15 липня 1999 року № 966-14, прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком. Розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановлено на 2009 рік 498 грн. Мінімальна пенсія за віком на час виплати позивачу щорічної грошової допомоги до 5 травня складала 498 грн. відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2009 рік", тому до 5-го травня 2009 року виплаті позивачу підлягала щорічна разова грошова допомога у розмірі 498 х 8 = 3984 грн. Тому враховуючі те, що позивачу була фактично виплачена одноразова грошова допомога у розмірі 430 грн., недоотримана грошова допомога складає 3554 грн. ( 3984 430). Питання про стягнення судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial