Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-08 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся з позовом про визнання кредитного договору № СL- 002/701/2006 від 19.09.2006 року удаваним правочином та про визнання кредитного договору № СL- 002/701/2006 від 19.09.2006 року таким, що укладений в національній валюті України - гривні. Позовні вимоги мотивовані тим, що 15.09.2006 між [PERSON] та ТОВ «Транссервісінвест» було укладено Договір купівлі - продажу транспортного засобу №0915/1 від 15.09.2006 р. Згідно умов договору купівлі - продажу ТОВ «Транссервісінвест» зобов'язався передати у власність позивача автомобіль ТОYОТА LAND СRUISER, а позивач зобов'язався оплатити і прийняти зазначений автомобіль. Відповідно до пункту 3.1. договору купівлі - продажу ціна договору склала 459 550,00 грн.. 19.09.2006 позивач, на виконання умов договору купівлі - продажу, вніс на користь ТОВ «Транссервісінвест» плату в розмірі 126 250 грн. (сто двадцять шість тисяч двісті п'ятдесят гривень 00 копійок). Для сплати решти вартості автомобіля, яка становила 333 300,00 грн., позивач звернувся до Акціонерного комерційного банку «Райффайзенбанк України» (в подальшому реорганізованимв Закрите Акціонерне Товариство «ОТП Банк», а в подальшому в Публічне Акціонерне Товариство «ОТП Банк») з метою отримання даних коштів в кредит. 19 вересня 2006 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №СL- 002/701/2006 від 19.09.2006р. (спірний договір), за умовами якого відповідач надавав позивачу цільовий кредит в сумі 66 000,00 доларів СІЛА, що в гривневому еквіваленті склало 333 300,00 грн. за офіційним курсом Національного банку України долара США до української гривні із розрахунку 5,05 грн. за 1 долар США. Зазначені кредитні кошти відповідач надав позивачу для їх цільового використання (згідно частини 1 пункту 2, частини 1 пункту 5 та частини 2 пункту 1.2. кредитного договору), а саме - на купівлю автомобіля марки ТОYОТА LAND СRUISER. Такий спосіб отримання кредиту (в доларах США) для розрахунку із ТОВ «Транссервісінвест» позивачу було рекомендовано працівниками відповідача, через те, що, за їх словами, кредитні ресурси в доларах США коштують дешевше, аніж кредитні ресурси в українській гривні. При цьому працівники відповідача усвідомлювали той факт, що розрахунки по договору купівлі-продажу будуть проводитись в українській гривні, оскільки 19 вересня 2006 року відповідач, на виконання умов кредитного договору та договору - купівлі продажу, перерахував на користь ТОВ «Транссервісінвест» кошти в сумі 333 300,00 грн., відповідно до пункту 1.7.2. частини 2 кредитного договору. Спірний кредитний договір передбачає, що кредит наданий позивачу в доларах США та розрахунки між позивачем та відповідачем мають здійснюватись в тій самій валюті. Як вважає позивач, спірний кредитний договір є удаваним правочином, так як його було вчинено з метою приховання іншого правочину, який сторони вчинили в дійсності, а саме - було здійснено надання кредиту в національній валюті України - гривні. Крім того, як зазначає позивач, проведення розрахунків між позивачем та ТОВ «Транссервісінвест», як резидентами України по договору купівлі-продажу в доларах США - без індивідуальної ліцензії ГІБУ, якої не мали а ні позивач, а ні ТОВ «Транссервісінвест» - було би порушенням підпункту «г» пункту 4 статті 5 Декрету, який в свою чергу встановлює, що індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують (в тому числі) операції з використання іноземної валюти на території У країни як засобу платежу або як застави. Таким чином, відповідач, як агент валютного контролю, просто не мав права, за законом, надавати позивачу кредит в іноземній валюті для його використання з метою проведення розрахунків іноземною валютою між резидентами України на території України без індивідуальної ліцензії НБУ. Відповідно до частини 2 статті 235 Цивільного Кодексу України, якщо правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Крім цього, згідно пункту 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N 9, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Оскільки між позивачем та відповідачем фактично було укладено договір про надання позивачу кредиту в національній валюті України - гривні, в розмірі 333300,00 грн., що було еквівалентно 66000,00 доларів США по офіційному курсу Національного банку України, який на 19 вересня 2006 року складав 5,05 гривень за 1 долар США, тобто про надання позивачу кредиту в розмірі 333300,00 грн., відносини між позивачем та відповідачем мають бути врегульовані саме таким договором. Укладення вищенаведеного удаваного кредитного договору порушує права позивача тим, через значне підвищення курсу долара США до української гривні, позивач в даний час змушений сплачувати значно більшу суму тіла кредиту в гривні, ніж фактично отриману від відповідача та значно більшу суму процентів в гривні, ніж фактично передбачену кредитним договором. Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в позовній заяві та просив позовні вимоги з викладених підстав задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав суду письмові заперечення та просив відмовити в позові з наступних підстав. Правовідносини, які виникають із кредитного договору, за суттю та з урахуванням термінології ЦК України є зобовязанням, тобто правовідношенням, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Чинний ЦК України розрізняє валюту зобовязання та валюту виконання зобовязання. Валюта зобовязання це валюта, в якій виражається зобовязання. Валюта виконання зобовязання це валюта платежу. Відповідно до ч.2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Відповідно до ч.2 ст. 533 ЦК України при визначенні в зобовязанні грошового еквівалента в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Тобто, враховуючи умови договору, а також чинне законодавство, позичальник зобовязаний здійснювати погашення кредиту за офіційним курсом долара США на день платежу, а не на момент укладення договору. На момент укладання спірного кредитного договору Позивач ніяким чином не висловив бажання отримати від Банку кредит в національній валюті, Позивача в повній мірі влаштовували всі вищезазначені умови кредитного договору, ніяких зауважень та доповнень до Кредитного договору ним заявлено не було. Отримавши на руки грошові кошти з каси Банку, він не був позбавлений права самостійно здійснити обмін валюти та завершити розрахунки з ТОВ «Транссервісінвест», внісши грошові кошти в касу останнього. Натомість, він надав ПАТ «ОТП Банк» доручення здійснити такі перерахунки грошових коштів. Договірні відносини, що виникли між Позивачем та Відповідачем, регулюються розділом 1 глави 72 ЦК України Позика. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позивач посилається на відсутність законних підстав у нього здійснювати платежі за кредитним договором в іноземній валюті. Проте, згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, позичальник має право здійснення платежів у валюті кредиту. Крім цього, згідно з п. 1.11.2. Кредитних договорів, - у випадку відсутності або недостатності у Позичальника коштів для здійснення Платежів у відповідній валюті Банк має право здійснити конвертаційну операцію за рахунок коштів Позичальника в інших валютах відповідно до вимог чинного законодавства України за існуючими Тарифами Банку. Згідно з п. 1.11.3. Кредитних договорів , - якщо у Позичальника не буде можливості виконати Боргові зобовязання у Валюті Кредиту то, при наявності іншої вільноконвертованої валюти, Позичальник повинен запропонувати Банку виконання своїх зобовязань у такій іншій валюті. Таким чином, сторони під час укладення правочинів погодили порядок виконання боргових зобовязань за кредитними договорами, також і у іншій валюті ніж валюта кредиту - а саме - в гривні. Вказані пункти договорів цілком відповідають ч. 2 ст. 533 ЦК України (якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу...). Згідно з ч. 2 ст. 198 ГК України виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону. Згідно з частиною першою статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань. Отже, чинні законодавчі акти передбачають обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони встановлення грошових зобов'язань в іноземній валюті. Щодо законності видачі кредитів в іноземній валюті, отримання банком платежів в іноземній валюті та наявності індивідуальної ліцензії, Відповідач просить врахувати те, що випадки і порядок використання іноземної валюти визначаються Законом України «Про Національний банк України» і Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», виданими відповідно до них нормативними актами, якими передбачена можливість здійснення розрахунків в іноземній валюті при одержанні комерційного чи банківського кредиту в іноземній валюті і його погашенні. Банківська діяльність, крім того, контролюється розпорядчо-регулятивними актами НБУ, відповідно до п. 14 ст. 7 Закону, Національний банк здійснює відповідно до визначених спеціальним законом повноважень валютне регулювання, визначає порядок здійснення операцій в іноземній валюті, організовує і здійснює валютний контроль за банками та іншими фінансовими установами, які отримали ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій. Згідно з листом НБУ від 07.12.2009 р. N 13-210/7871-22612 «Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, повідомляємо: на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті. Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.» Отже, відсутнє будь-яке обмеження та необхідність індивідуальної ліцензії для видачі, отримання кредитів в іноземній валюті резидентами. Відповідно до п. 1.5. Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу «використання іноземної валюти, як засобу платежу без ліцензії дозволяється: якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями)». ПАТ «ОТП Банк» має вказану банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, а тому посилання на необхідність індивідуальної ліцензії для прийняття банком платежів в іноземній валюті є безпідставними. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 19.09.2006 року між сторонами було укладено кредитний договір № СL- 002/701/2006 р. Валюта кредиту 66 000, 00 доларів CШA, цільове використання кредиту - купівля автомобіля. Сторони в судовому засіданні визнали те, що договір - це добровільне і належним чином оформлене волевиявлення обох сторін, які дійшли згоди стосовно всіх істотних умов. Спірний кредитний договір був підписаний особисто позивачем та уповноваженим представником відповідача, відповідачем було видано всю суму за спірним кредитним договором. Сторони не заперечували, що останнє погашення за кредитним договором № СL-002/701/2006 від 19.09.2006 року було здійснено позивачем 21.07.2009 року, що підтверджується також виписками по рахунку за період з 01.09.2006р. по 31.05.2010р. Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Згідно пункту 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N 9, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Проаналізувавши доводи сторін, суд вважає, що правовідносини між сторонами, якби валюта кредиту у кредитному договорі й була б викладена в національній валюті України - гривні, не змінилися, оскільки в будь-якому випадку мали б місце відносини позики. Суд приймає доводи відповідача щодо того, що Кредитний договір містить баланс інтересів, як Позичальника, так і Банку, і чітко визначає умови його виконання. Позивач - Позичальник за власним волевиявленням отримав кредитні кошти на тих умовах, які визначені в Кредитному договорі. Суд вважає обґрунтованими твердження відповідача про те, що у Позивача був широкий вибір як програм кредитування - з різними відсотковими ставками, так і вибір банківської установи. Проте, Позивач обрав кредитування саме в банківській установі відповідача й у доларах США. На момент підписання Кредитного договору Позивача в повній мірі влаштовували всі вищезазначені умови Кредитного договору, оскільки позивачем не надано суду жодного доказу наявності зауважень, доповнень, пропозицій щодо внесення відповідних змін з боку Позивача протягом дії спірного договору. Погашення за кредитним договором № СL-002/701/2006 від 19.09.2006 року, відповідно до виписок по рахунку Позичальника за період з 01.09.2006р. по 31.05.2010р., здійснювалося позивачем до 21.07.2009 року, що також свідчить про повне розуміння сторонами умов укладеного Кредитного договору та бажання їх виконувати. Зазначеною випискою по рахунку підтверджується також і те, що грошові кошти були отримані позивачем саме в доларах США. Суд вважає необгрунтованими твердження Позивача про те, що, укладаючи Кредитний договір в іноземній валюті, сторони фактично приховали вчинення правочину в національній валюті, оскільки сторони передбачили в спірному Кредитному договорі пункт 1.7.3., згідно з яким - у разі надання кредиту в іноземній валюті Сторони, з метою дотримання положень п. 1.2. цього Договору, домовились, що на суму отриманого Кредиту в іноземній валюті Позичальник здійснює купівлю національної валюти (гривні) через операційну касу Банку або на міжбанківському валютному ринку України по встановленому курсу на день здійснення операції та одразу зараховує її на свій Поточний рахунок, надаючи при цьому в Банк відповідне розпорядження на перерахування кредитних коштів зі свого Поточного рахунку на поточний рахунок Продавця, за реквізитами вказаними в розпорядженні, якщо інше не погоджено Сторонами. Тобто, фактично з Позивачем було укладено лише кредитний договір в іноземній валюті з неприхованим визначенням в ньому порядку здійснення розрахунку за продукцію (автомобіль) між Банком та Продавцем в національній валюті (після відповідної конвертації валюти кредиту). Також, як встановлено в судовому засіданні, не існує будь-якого іншого правочину в національній валюті, укладеного між Позивачем та Банком, з притаманними для нього умовами кредитування чи з відмінними умовами, способами забезпечення, що передбачені в кредитному договорі в іноземній валюті. Отже, немає жодного прихованого договору, за яким сторони дійшли згоди діяти на інших умовах, ніж це передбачено чинним та дійсним кредитним договором № СL-002/701/2006 від 19.09.2006 року. Щодо доводів Позивача про відсутність законних підстав у нього здійснювати платежі за кредитним договором в іноземній валюті судом встановлено наступне. Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, позичальник має право здійснення платежів у валюті кредиту. Згідно з п. 1.11.2. Кредитних договорів, - у випадку відсутності або недостатності у Позичальника коштів для здійснення Платежів у відповідній валюті Банк має право здійснити конвертаційну операцію за рахунок коштів Позичальника в інших валютах відповідно до вимог чинного законодавства України за існуючими Тарифами Банку. Згідно з п. 1.11.3. Кредитних договорів , - якщо у Позичальника не буде можливості виконати Боргові зобовязання у Валюті Кредиту то, при наявності іншої вільноконвертованої валюти, Позичальник повинен запропонувати Банку виконання своїх зобовязань у такій іншій валюті. Таким чином, сторони під час укладення правочинів погодили порядок виконання боргових зобовязань за кредитними договорами, також і у іншій валюті ніж валюта кредиту, а саме - в гривні. Вказані пункти договорів відповідають положенням ч. 2 ст. 533 ЦК України (якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу...). Згідно з ч. 2 ст. 198 ГК України виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону. Згідно з частиною першою статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань. Отже, чинні законодавчі акти передбачають обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони встановлення грошових зобов'язань в іноземній валюті. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, згідно зі ст. 10 ЦПК України. Оскільки Відповідач не надав суду належних доказів з приводу тих обставин, якими він обгрунтовує свої позовні вимоги, суд вважає, що відсутні підстави для визнання спірного Кредитного договору удаваним правочином і визнання його таким, що укладений в національній валюті - гривні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed