Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-02 00:00:00

У липні 2009 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог послався на те, що у 29.09.2005 р. уклав з відповідачем депозитний договір № Д/05-45/ГО, на виконання якого вніс на депозитний рахунок грошові кошти у розмірі 3.000.000, 00 грн. на строк до 29.12.2006 р. з нарахуванням процентів за ставкою 17% річних. Звернувшись до банку у липні 2006 р. з заявою про дострокове розірвання договору, позивач будь-якої відповіді не отримав, після збігу строку дії договору у грудні 2006 грошові кошти йому повернуті не були. На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 3.000.000, 00 грн., у тому числі 3.000.000, 00 грн. сума депозитного вкладу, 639.945, 20 грн. відсотки, що підлягали нарахуванню за період дії депозитного договору. Під час розгляду справи заявлені вимоги уточнив та доповнив, просив суд стягнути з відповідача на його користь 7.733.998, 50 грн., у тому числі 5.438.300, 00 грн. сума депозитного вкладу з урахуванням індексу інфляції, 2.295.698, 18 грн. сума процентів з урахуванням індексу інфляції (а.с. 138, 139). У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги в уточненій редакції підтримав, на їх задоволенні наполягав. Представник відповідача проти позову заперечувала, посилаючись на те, що 29.09.2005 р. між сторонами дійсно укладався депозитний договір № Д/05-45/ГО, втім у жовтні 2005 р. він був розірваний за заявою позивача, грошові кошти за розпорядженням останнього перераховані на рахунок в іншому банку, у звязку з чим правовідносини депозитного вкладу припинилися, а отже позов є безпідставним. Заслухавши пояснення осіб, що приймали участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 29.09.2005 р. між ВАТ Міжнародний комерційний банк та позивачем [PERSON] був укладений депозитний договір № Д/05-45/ГО МКБ Гарант+, за яким позивач як вкладник зобовязався передати відповідачеві, а останній - прийняти від нього на строковий депозитний вклад грошові кошти у розмірі 3.000.000, 00 грн. на строк до 29.12.2006 р. з нарахуванням процентів за ставкою 17% річних (а.с. 5, 6). У той же день грошові кошти позивача були зараховані з поточного рахунку № 262000191 у тому ж банку на депозитний рахунок № 263590406, де зберігалися у подальшому (а.с. 7, 8). 28.10.2005 р. відповідач, діючи на підставі заяви від імені позивача, датованої 21.10.2005 р. (а.с. 24), перерахував у повному обсязі грошові кошти у розмірі 3.000.000, 00 грн. з вищезазначеного депозитного рахунку позивача, а також з рахунку № 263800730 суму нарахованих процентів у розмірі 41.342, 47 грн., на поточний рахунок позивача № 262000191 у тому ж банку (а.с. 170). У той же день на підставі платіжних документів № 2 та № 3, що не були надані відповідачем навіть у вигляді копій, останій здійснив перерахування сум у розмірі 3.000.000, 00 грн. та 40.520, 55 грн. на рахунки у Київській філії ВАТ Європейський банк розвитку та заощаджень (а.с. 169), що станом на час розгляду справи є банкрутом та перебуває у стадії ліквідації (а.с. 171, 172). У липні 2006 р. позивач письмово звернувся до відповідача з приводу дострокового розірвання депозитного договору (а.с. 9), а у грудні того ж року з приводу отримання коштів у звязку зі збігом строку дії депозитного договору (а.с. 10), втім відповіді на ці заяви надані не були. У січні 2008 р. ВАТ Міжнародний комерційний банк було перейменоване у ВАТ [PERSON] МКБ, яке у свою чергу у лютому 2010 р. було перейменоване у Публічне акціонерне товариство [PERSON] МКБ (а.с. 146). Представник позивача під час розгляду справи подання [PERSON] відповідачеві вищезазначених заяви про розірвання договору та платіжних доручень на перерахування коштів заперечував та неодноразово порушував питання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи з метою вирішення питання про авторство підписів від імені його довірителя у цих документах (а.с. 55-58, 129-133). Відповідач від надання оригіналів зазначених документів, необхідних для призначення експертизи, на протязі тривалого часу ухилявся. Так, 30.11.2009 р. судом було постановлено ухвалу про забезпечення доказів у справи шляхом витребування від відповідача цих та інших документів, необхідних для вирішення позову (а.с. 41). У січні 2010 р. відповідач подав безпідставну апеляційну скаргу на цю ухвалу (а.с. 62, 63), що була відхилена судом апеляційної інстанції (а.с. 120, 121), витребувані документи не надав до часу ухвалення рішення у справі незважаючи на те, що згідно ч. 4 ст. 135 ЦПК України оскарження ухвали про забезпечення доказів не зупиняє її виконання. 12.05.2010 р. судом було постановлено додаткову ухвалу про забезпечення доказів шляхом витребування оригіналів документів, необхідних для проведення експертизи (а.с. 134), що також не була виконана відповідачем. Обгрунтовуючи ненадання витребуваних судом доказів, представник відповідача у судовому засіданні зазначила, що оригінали відповідних документів у ПАТ [PERSON] МКБ відсутні та не можуть бути надані, оскільки у липні 2009 р. були передані адвокату. Такі доводи суд оцінює як очевидно надумані, оскільки для відповідача, за умови його добросовісності, у період з грудня 2009 р. не існувало будь-яких перешкод для отримання цих документів від адвоката, що надає йому юридичну допомогу, та передання їх суду. За викладених обставин суд оцінює вищезазначені дії відповідача як ухилення від участі в експертизі шляхом ненадання матеріалів, без яких її проведення не є можливим, та згідно ст. 146 ЦПК України вважає доведеним той факт, що заява від 21.10.2005 р. (а.с. 24) та платіжні документи № 2 та № 3 від 28.10.2005 р. позивачем не складалися і не підписувалися. Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд приходить до наступного. Так, за своєю правовою природою укладений між сторонами правочин є договором банківського вкладу, а відносини сторін, що випливають з нього, врегульовані положеннями ст. ст. 1058-1065 ЦК України. Правовідносини сторін щодо розпорядження грошовими коштами, зарахованими на поточний рахунок позивача № 262000191, є відносинами банківського рахунку та врегульовані положеннями ст. ст. 1066-1076 ЦК України. Також спірні правовідносини врегульовані загальним нормами зобовязального права. Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті договору банківського вкладу. Згідно ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобовязується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Відповідно до ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження, а без розпорядження клієнта на підставі рішення суду у випадках, встановлених договором між банком і клієнтом. Згідно ст. 1073 ЦК України разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається з фактичних обставин справи, позивач до відповідача з заявою про розірвання депозитного договору не звертався, грошові кошти позивача були списані з його депозитного рахунку на поточний, а у подальшому перераховані на користь іншого банку безпідставно. За викладених обставин суд доходить висновку про те, що відносини депозитного вкладу між сторонами не припинилися у жовтні 2005 р., а отже у грудні 2006 р. у відповідача виник обовязок повернути позивачеві суму у розмірі 3.000.000, 00 грн. та виплатити на його користь проценти у розмірі 639.945, 20 грн., що за своєю правовою природою є грошовим зобовязанням. Таке зобовязання відповідачем виконане не було, незважаючи на предявлення позивачем відповідної вимоги (а.с. 10). Приймаючи до уваги, що згідно ст. 625 боржник, що прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Згідно ст. 88 ЦПК України судовий збір, від якого позивач звільнений, стягується з відповідача в доход держави, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, не оплачені позивачем, стягуються з нього в доход держави та компенсуються за рахунок відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved