Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-06 00:00:00

У квітні 2010 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що як особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи І категорії (ІІ групи інвалідності) він отримує щорічну допомогу на оздоровлення, однак в значно нижчому рівні, ніж це передбачено законодавством. Оскільки відповідач відмовляє йому у проведенні перерахунку вказаної допомоги, а тому просив визнати дії відповідача протиправними та зобовязати провести перерахунок і виплату щорічної допомоги на оздоровлення за 2009 рік, та призначити йому допомогу відповідно до вимог ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Відповідач надав заперечення на позов, в якому просить суд в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своїх доводів зазначив, що нормами Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» закріплено лише право даної категорії громадян на отримання грошової компенсації за шкоду, заподіяну здоровю, але ці норми не встановлюють механізму реалізації цього права, який визначається постановою Кабінету Міністрів України «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Крім того, виплати позивачу за вказаний період здійснювалися в межах бюджетних асигнувань. Також відповідач вказує на пропущення позивачем строку позовної давності. В судове засіданні позивач не зявився, надав заяву, в якій просить розглядати справу за його відсутності, позов підтримує в повному обсязі. Відповідач не зявився, надав клопотання, в якому просить розглянути справу за відсутності представника управління праці та соціального захисту населення, проти позову заперечує за безпідставністю. Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, прийшов до наступного висновку. Судом установлено, що згідно ксерокопії посвідчення серії А №126225 від 23 червня 2009 року [PERSON] віднесено до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, відповідно довідки медико-соціальної (експертної) комісії, серія МСЄ № 0023383 від 27.05.2009р. встановлено 2 групу інвалідності. Згідно копії вкладки № 613725 с до посвідчення серії А №126225 позивач [PERSON] є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с. 9-11). У жовтні 2009 року позивачеві, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», було виплачено одноразову щорічну допомогу на оздоровлення як особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи у розмірі 120 грн.(а.с. 13-14). Відповідно до ст.48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1997р. № 796-ХІІ (далі Закон України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» ) інвалідам другої групи ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС передбачена одноразова щорічна допомога на оздоровлення у розмірі 5 мінімальних заробітних плат. Законом України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» дію статті 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не зупинено. Відповідно до статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» надано право Кабінету Міністрів України у 2009 році встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами. Але оскільки дію ст.48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не зупинено, то розміри щорічної допомоги на оздоровлення є встановленими ст.48 зазначеного закону. Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, у межах і в спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Частиною 1 ст.67 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» було визначено, що конкретні розміри всіх доплат, пенсій і компенсацій, передбачених цим Законом, підвищується Кабінетом Міністрів України відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати. Відповідно до частини 3 статті 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод. У Законі України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» викладено основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоровя, оскільки відповідно до частини 1 статті 50 Конституції України кожен має право на безпечне для життя і здоровя довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди. Пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження підзаконним актом змісту та обсягу права, наданого Законом України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є безпідставним. Згідно ч.7 ст.48 Законі України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати. Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами при вирішенні даного спору, застосуванню підлягає саме ст.48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та законодавство щодо розмірів мінімальних заробітних плат на відповідний рік, а не Постанова Кабінету Міністрів України від 12.07.2005р.№526 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Законом, який встановлює пільги та доплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є Закон України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Таким чином, виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами при вирішенні спору, суд дійшов висновку, що відповідач у 2009 році повинен був діяти у відповідності з приписами діючої норми ст.48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Крім того, суд вважає безпідставним посилання відповідача на відсутність коштів щодо забезпечення виплат зазначеної допомоги, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів, як на підставу невиконання своїх зобовязань, які встановлені ст.46 Конституції України та ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», щодо визначення розміру та виплати допомоги. Разом з тим, суд не вбачає пропущення позивачем строку звернення до суду за захистом свого права щодо отримання допомоги на оздоровлення, оскільки відповідно до пункту 3 частини першої статті 268 Цивільного Кодексу України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншими ушкодженнями здоровя або смерті. Обовязок держави перед громадянами за шкоду, завдану внаслідок Чорнобильської катастрофи визначений статтею 13 Закону України «Про статус і соціальний захист, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796. Зазначена стаття передбачає, що Держава бере на себе відповідальність за завдану шкоду громадянам та зобовязується відшкодувати її, у тому числі за пошкодження здоровя або втрату працездатності громадянам та їх дітям, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Щодо захисту права позивача на отримання в майбутньому щорічної допомоги на оздоровлення, як постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи, передбаченої ст.48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», суд приходить до висновку, що зазначені вимоги не підлягають задоволенню за таких підстав. Відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є захист порушених прав, свобод і інтересів фізичних або прав і інтересів юридичних осіб. Зі змісту наведеної норми вбачається, що судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи і інтереси фізичних або права і інтереси юридичних осіб, а не можливість їх порушення в майбутньому. З огляду на положення статей 4, 215 ЦПК України та ст.16 ЦК України цивільний позов може містити вимоги щодо визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльність відповідача, зобовязання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконними рішеннями, дією або бездіяльністю. Оскільки відповідач порушив норми права, які регулюють спірні правовідносини, тому суд такі дії повинен визнати незаконними і зобовязати відповідача провести нарахування та виплату належних сум відповідно до закону. З урахування викладеного, суд вважає відповідачем безпідставно відмовлено в перерахунку та виплаті недоотриманих коштів одноразової щорічної допомоги на оздоровлення за 2009 рік позивачу. Судові витрати по справі підлягають розподілу у відповідності до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial