Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-30 00:00:00

г Позивач звернулась до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою № 1 у житловому будинку № 14, по вул. Південній, у м. Білгород-Дністровському Одеської області та знаття [PERSON] з реєстрації місця проживання, посилаючись на те, що відповідач не набув права власності на вищевказану квартиру у встановленому законом порядку, а тому підлягає виселенню із спірної квартири № 1 у житловому будинку № 14, по вул. Південій, у м. Білгород-Дністровському Одеської області. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить підпис про одержання ним судової повістки, причини неявки суду не відомі. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши пояснення позивача, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 02 червня 2010 року укладеного між позивачем та колишнім власником [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03 червня 2010 року № 26309323) позивач являється власником квартири № 1 у житловому будинку № 14, по вул. Південній, у м. Білгород-Дністровському Одеської області. Позивач пояснила, що реєстрація відповідача у вказаній квартирі порушує її права як власника. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] був прописаний у спірній квартирі починаючи з 1996 року, з того моменту відповідач не набув права власності на вказану квартиру у відповідності до вимог законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку ( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Зміст вищевказаних правових норм свідчить про те, що право члена сімї власника будинку (квартири) на користування цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Отже закон прямо вказує, що виникнення права членів сімї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сімї на користування цим будинком. Таким чином права членів сімї власника є похідними від прав самого власника, отже виселення колишнього власника жилого приміщення із відчуженого ним приміщення призводить до втрати членами його сімї права на проживання у цьому будинку жилому приміщенні. Враховуючи те, що договір купівлі-продажу від 02 червня 2010 року не був оскаржений та був зареєстрований в державному реєстрі правочинів, після чого право власності за позивачем на вищевказану квартиру було зареєстровано, що підтверджується Витягом КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» про реєстрацію права власності на нерухоме майно, суд вважає, що позивач [PERSON] є законним власником квартири № 1 у житловому будинку № 14, по вул. Південній, у м. Білгород-Дністровському Одеської області. Згідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так у Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначенні сподівання, тобто те, на що розраховував позивач, відповідачем порушені. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону здійснення ним дій, які можуть порушувати його право, або з вимогою про здійснення певних дій про усунення такого порушення. З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне задовольнити позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою № 1 у житловому будинку № 14, по вул. Південній, у м. Білгород-Дністровському Одеської області та виселення [PERSON] із вказаної квартири.

Outcome: approved