Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом та просить визнати за нею право користування житловою кімнатою № 808, житловою площею 16,7 м.кв. в будинку гуртожитку № 193, корпус 1 по вулиці Клочківській в м. Харкові. В судовому засіданні представник позивача за угодою [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд задовольнити їх та пояснив, що [PERSON] постійно проживає і зареєстрована в кімнаті № 808, житловою площею 16,7 м.кв. в будинку № 193, корпус 1 по вул. Клочківській в м. Харкові. В зазначене житлове приміщення, яке являється відомчим гуртожитком ДП «Харківський завод електроапаратури» її вселила адміністрація цього підприємства у звязку з трудовими правовідносинами, які тривали 17 років, з 01.08.86 р. по 31.03.03 р. Спочатку, в 1986 р. рішенням адміністрації та профспілкового комітету їй було надано ліжко-місце у кімнаті № 809, а з 1996 р. адміністрація підприємства надала в одноосібне користування позивачки всю кімнату № 809, в якій вона проживала до 2003 року. В 2003 р. позивачці було надано в одноосібне користування кімнату № 808, в якій вона проживає до цього часу. В 2010 році адміністрація повідомила позивачку, що готуються документи на зняття з будинку статусу гуртожитку та передачу його до комунальної власності. Також її повідомлено, що свого часу, при вселенні та наданні їй в одноосібне користування вказаної кімнати, ордер на цю кімнату не оформлявся. Оскільки, в разі передачі будинку у власність міста, новий власник може заперечувати правомірність її проживання в наданій кімнаті, за порадою адміністрації підприємства, позивачка звертається до суду за визнанням права користування цим житлом. В судовому засіданні та наданому відзиві представник відповідача [PERSON] позовні вимоги визнав, проти позову не заперечував, пояснив, що позивачка набула право користування житловим приміщенням на законних підставах, але їй не було видано ордер на вселення ,як це передбачено діючим законодавством. Суд, вислухавши представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] постійно проживає і зареєстрована в кімнаті № 8'. 8, житловою площею 16,7 м.кв. в будинку № 193, корпус 1 по вул. Клочківській в м. Харкові, що підтверджується копією паспорта та довідкою з місця проживання. В зазначене житлове приміщення, яке являється відомчим гуртожитком ДП «Харківський завод електроапаратури», позивачку вселила адміністрація цього підприємства у звязку з трудовими правовідносинами, які тривали 17 років, з 01.08.86 р. по 31.03.03 р., звільнилась за скороченням штатів, що підтверджується копією трудової книжки. Спочатку, в 1986 р. рішенням адміністрації та профспілкового комітету позивачці було надано ліжко-місце у кімнаті № 809, а з 1996 р. адміністрація підприємства надала в її одноосібне користування всю кімнату № 809, в якій вона проживала до 2003 року. В 2003 р. мені позивачці надано в одноосібне користування кімнату № 808, в якій вона проживає до цього часу. В 2010 році адміністрація повідомила позивачку, що готуються документи на зняття з будинку статусу гуртожитку та передачу його до комунальної власності. Також її повідомлено, що свого часу, при вселенні та наданні їй в одноосібне користування вказаної кімнати, ордер на неї не оформлявся. Судом встановлено, що за вказаних обставин, які підтверджуються наданими документами та конклюдентними діями сторін, правовідносини позивачки з підприємством, щодо проживання в гуртожитку регулювались сторонами розд. 4 ЖК УРСР та Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою РМ УРСР від 03.06.86 р. № 268 (Положення). Відповідно ст. ст. 125, 132 ЖК України, п. 41 Положення, з гуртожитку не можуть бути виселені без надання іншого житлового приміщення, особи, які відпрацювали на підприємстві, що надало їм житлову площу в гуртожитку, не менше 10 років. За весь час проживання у спірному житловому приміщенні відповідач не оспорював і не оспорює правомірність подальшого проживання позивачки в ньому та не пропонує для подальшого проживання інше житлове приміщення. Наведені обставини дають підстави для визнання права позивачки користування спірним житловим приміщенням, оскільки, в разі передачі будинку у власність міста, за відсутності ордеру, новий власник може заперечувати правомірність її проживання в наданій кімнаті. Відповідно ст. 1 ЖК України, ст. 47 Конституції України, громадяни мають право на житло. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved