Jurisdiction: civil
Date: 2010-07-25 00:00:00

Позивач [PERSON] 19 лютого 2009 року звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням індексу інфляції та відшкодування моральної шкоди. В поданій до суду позовній заяві посилався на те, що працював у відповідача на посаді електромонтера з ремонту і обслуговування електроустаткування 5-го розряду, наказом № 61 від 26 червня 2009 року звільнений з роботи за ст. 38 КЗпП України. При звільненні відповідач не провів повний розрахунок та не виплатив заборгованість по заробітній платі. Діями відповідача спричинені моральні страждання. В позовній заяві просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі 8820 грн. та компенсацію за затримку розрахунку при звільненні виходячи з 980 грн. середньої зарплати за кожен місяць затримки та 50000 грн. моральної шкоди. В судовому засіданні позивач повністю підтримав подану до суду заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, послався на те, що відповідачем повністю виплачена заробітна плата. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши зібрані по справі докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивача [PERSON] згідно наказу ТОВ «Теспо-центр» від 04 травня 2006 року № 65 прийнято на постійну роботу з 04 травня 2006 року електромонтером з ремонту та обслуговування електроустаткування 5-го розряду з відрядною системою оплати праці з випробувальним терміном протягом двох місяців. Наказом від 26 червня 2009 року №61 [PERSON] звільнено з роботи за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) 26 червня 2009 року. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у встановлені законодавством строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В судовому засіданні встановлено та не заперечувалося відповідачем, що в день звільнення 26 червня 2009 року відповідач не провів повний розрахунок з позивачем. Такий розрахунок було проведено лише 22 вересня 2009 року (а.с. 50 ). Тому суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 червня 2009 року по 22 вересня 2009 року включно (2 місяці 18 днів). При вирішенні питання про розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку суд обраховує середній заробіток відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 за наступним розрахунком: нарахована заробітна плата за останні два повні місяці роботи: 60 грн.(квітень 2009 року)+100 грн.(травень 2009 року)=160 грн.; кількість робочих днів за останні два повні місяці роботи 42 дні ; середньоденна заробітна плата: 160 грн. (заробіток)/42(кількість днів)=3 грн. 80 коп.; Тому суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума 228 грн. 40 коп. (80 грн. * 2 місяць +3,8 х 18 днів) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Посилання позивача на наявність станом на час розгляду справи в суді заборгованості по заробітній платі в сумі 8820 грн. та розмір середньої заробітної плати в сумі 980 грн. судом оцінюється критично. За даними відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів на ТОВ «Теспо-центр» [PERSON] за період ІІІ-ІУ квартал 2008 року та І-ІІ квартал 2009 року отримав доходи в сумі 1615 грн. 22 коп. Зазначені суми доходів позивача повністю підтверджується довідками ТОВ «Теспо-центр». Відповідно до ст.34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати провадяться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно з Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» передбачено компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Пунктом 2 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. №1427, передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. Відповідачем ТОВ «Теспо-центр» в день звільнення розрахунок з позивачем проведено не було, сума розрахунку коштів перерахована [PERSON] згідно видаткового касового ордеру №325 від 22.09.2009 року. Тобто, затримка у виплаті складає 2 місяці 18 днів. Оскільки в вересні 2009 року індекс інфляції не зріз більш ніж на один відсоток, нарахування компенсації на отриману позивачем [PERSON] 22.09.2009 року суму заборгованості законодавством не передбачено. Тому позовні вимоги позивача в цій частині є безпідставними та не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України власником або уповноваженим ним органом моральна шкода відшкодовується працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В судовому засіданні позивачем не доведено наявність моральних страждань, які були б спричинені в результаті порушення відповідачем законних прав , жодні докази наявності моральної шкоди не наведені. Тому суд приходить до висновку, що в частині відшкодування моральної шкоди позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають до стягнення державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду справ.

Outcome: partial