Jurisdiction: civil
Date: 2010-08-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом посилаючись на те, що 30.07.2008 року уклав з відповідачем договір позики, за яким останній отримав від нього 3000 грн. та 1000 доларів США (8040 грн. по курсу НБУ станом на 05.02.2010 року), що підтверджується відповідною розпискою. Гроші відповідач зобов'язався повернути після продажу магазину «Софія», проте до теперішнього часу свої зобов'язання не виконав. Просив стягнути на його користь з відповідача грошові кошти в сумі 11040 грн. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги зменшили до 8040 грн. посилаючись на те, що борг в сумі 3000 грн. відповідачем повернутий та пояснили, що фактично за договором позики від 30.07.2008 року позивач надав відповідачу 3000 грн. і в якості винагороди пообіцяв виплатити ще 1000 доларів США після продажу належного відповідачу магазину. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував посилаючись на те, що повністю розрахувався з відповідачем, він йому повернув складену 30.07.2008 року розписку, яким чином вона знов опинилась у позивача не знає. Просив в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позов задоволенню не підтягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 30 липня 2008 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до якого відповідач взяв в борг у позивача гроші в сумі 3000 гривень та зобов'язався їх повернути після продажу магазину «Софія». Також сторони домовились, що відповідач, в якості винагороди, сплатить позивачу 1000 доларів США. На підтвердження укладення договору позики та його умов позичальником складено відповідну розписку, яка згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України є підтвердженням укладення договору позики і передання позикодавцем вказаної грошової суми. Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно статті 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний \\повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. В судовому засідання сторонами підтверджено факт належного виконання позичальником умов договору щодо повернення суми боргу в розмірі 3000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України). Згідно ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Враховуючи, що виплата винагороди за договором позики не передбачена діючим законодавством України, підстав визнати його дійсним, в цій частині, немає. Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача 8040 грн. є безпідставними та задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed