Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-17 00:00:00

01.12.2009р. АБ «Енергобанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. про стягнення грошових коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що 10.07.2008р. між Банком та [PERSON] був укладений кредитний договір №20 на суму 265 000, 00 грн. В забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором, був укладений договір поруки з [PERSON] відповідно до якого остання зобов'язалась відповідати солідарно перед Банком за виконання зобов'язань боржника за кредитним договором, у тому числі в сумі кредиту, відсотків за використання кредиту та інших штрафних санкцій. Також, в забезпечення виконання зобов'язань між Банком та [PERSON] був укладений Іпотечний договір, відповідно до якого у разі невиконання Боржником умов кредитного договору, Банк має право за рахунок майна іпотекодавця отримати задоволення за рахунок звернення стягнення на заставлене майно, а саме на квартиру [ADDRESS]. Сторони належним чином взяті на себе зобовязання, за договорами не виконують, у звязку з чим утворилась заборгованість у розмірі 354 873, 19 грн., а саме: заборгованість по кредиту - 265 000, 00 грн.; заборгованість по процентам за користуванням кредитом - 77 777, 88 грн.; пеня за прострочення погашення відсотків - 9 758, 89 грн.; пеня за прострочення погашення основної суми боргу (тіло кредиту) - 2 336,42 грн. Посилаючись на вищевикладене, позивач просив суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку вказану суму заборгованості. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулись з зустрічним позовом до АБ «Енергобанк» про визнання кредитного договору нікчемним. Свої вимоги мотивували тим, що зміст договору суперечить Цивільному кодексу України, Конституції України, Закону України «Про захист прав споживачів», іншому чинному цивільному законодавству. В судовому засіданні представник Банку заявлені вимоги підтримав, збільшивши позовні вимоги на 49 326 грн.25 коп., відповідно до наданого розрахунку заборгованості станом на 19.04.2010 року, зустрічний позов не визнав, посилаючись на його необґрунтованість та просив в його задоволенні відмовити. Відповідачі та їх представники заявлені вимоги за зустрічним позовом підтримали, позовні вимоги Банку не визнали. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 10.07.2008 року між [PERSON] та АБ «Енергобанк» був укладений договір про іпотечний кредит № 20. На підставі зазначеного кредитного договору кредитор надав позичальнику кредит в сумі 265 000 грн. на поліпшення побутових умов, а позичальник зобовязався повернути кредит, а також сплатити відсотки в розмірі 18% річних. Кінцевий термін погашення кредиту - 5.07.2013 р. Також 10.07.2008 року між Позичальником та Банком був укладений додатковий договір № 1 до договору про іпотечний кредит № 20 від 10.07.2008 р. Зазначеним додатковим договором сторони внесли зміни в п. 1.1.Кредитного договору, встановивши процентну ставку за користування кредитними коштами в розмірі 25% річних. З метою забезпечення належного виконання зобовязань за кредитним договором між майновим поручителем [PERSON] та Банком був укладений іпотечний договір від 11.07.2008 р. Предметом іпотеки є нерухоме майно у вигляді трикімнатної квартири [ADDRESS]. Також було укладено договір поруки № 20К-1 від 10.07.2008 р. між позичальником, кредитором та поручителем - [PERSON] та договір поруки № 20К - 2 від 10.07.2008 р. між позичальником, кредитором і поручителем [PERSON]. Починаючи з 05.09.2008 року позичальником не виконуються умови кредитного договору, а саме не погашається основна сума кредиту, відсотки та неустойка. Внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором станом на 19.11.2009 року, відповідно до розрахунків, наданих представником АБ «Енергобанк», у розмірі 354 873 грн. 19 коп., що складається із: основної суми боргу (тіло кредиту) - 265 000 грн., прострочена заборгованість за відсотками - 77 777 грн.88 коп., пеня за прострочення погашення відсотків - 9 758 грн.89 коп., пеня за прострочення погашення основної суми боргу - 2 336 грн.42 коп. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до умов договору. При підписанні Договору Позивач був запевнений працівниками Відповідача, що [PERSON] відповідає всім вимогам законодавства і жодним чином не порушує його права. Відповідно до ст.4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України, основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України. У ч. 1 ст. 203 ЦК України вказано, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину (договору) є недодержання в момент вчинення правочину сторонами або однією із сторін вимоги про те, що зміст правочину не може суперечити нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Крім цього, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Таким чином, якщо під час укладення кредитного договору допущено порушення законів та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції, такий кредитний договір є нікчемним. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Метою Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», як сказано в його преамбулі, є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «[PERSON] повинен містити: порядок зміни і припинення дії договору», отже, відповідно до мети цього Закону договір повинен містити і умови, які регулювали б порядок змін та розірвання договору, коли цього вимагає захист інтересів споживача (Позичальника). Так як оспорю ванний відповідачами [PERSON] взагалі не містить порядку зміни Договору, який враховував би інтереси споживача (Позичальника), не містить умови про порядок припинення Договору, а це є суттєвими умовами (ст. 628 ЦКУ), то [PERSON] в цілому суперечить п. 8 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Згідно п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 р. №2664-111, договір повинен містити: права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Проте, спірний [PERSON] не містить умов або правил, які б регулювали відповідальність Банку: ні за невиконання, ні за неналежне виконання Банком умов Договору, В відносинах із Позивачем, як споживачем, Банк порушив його права на інформацію, на безпеку продукції, на рівність в договірних відносинах, а разом з тим, Банк порушив законодавство України про захист прав споживачів у наступному: Закон „Про захист прав споживачів", як зазначено в його преамбулі, регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ст.1 Закону Про захист прав споживачів: споживчий кредит (овердрафт) - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Оскільки, надання коштів за вказаним Договором, відповідає всім ознакам споживчого кредиту, а саме: Відповідач є банком; Позивач є споживачем, так як є фізичною особою, яка придбаває продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; продукція що набувається, тобто кредит, який є предметом Договору, відповідає ознакам продукції передбаченим Законом „Про захист прав споживачів" і використовується на придбання продукції (споживчі цілі), остільки правовідносини, породження яких є метою Договору, регулюються Законом "Про захист прав споживачів" Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються:сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом;інші умови, визначені законодавством. Таким чином вказаний перелік не є вичерпаним. Відповідно до п. 3.2. Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 р, «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (далі за текстом - Правила), кредитний договір має містити графік платежів у якому має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом, але у Договорі взагалі відсутні будь-які графіки платежів. Пунктом 3.4, Правил визначено, що Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо; про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку, у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням. Оспорюваний [PERSON] не містить обґрунтування вартості супутніх послуг та умов відкриття і обслуговування банківського рахунку у тому вигляді, як це вимагає п. 3.4. Правил. За таких обставин [PERSON] суперечить п. 3.2. і 3.4. Правил. Всупереч ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ні перед укладенням Договору, ні протягом його дії, Відповідач не повідомив Позивача ні у письмовій, ні в усній формі про: « наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; ....орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);…….податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які Позивач має право, відомості про те, від кого Позивач може одержати докладнішу інформацію;.... переваги та недоліки пропонованих схем кредитування....» Всупереч ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», Позивач взагалі не отримав необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформації про продукцію (кредит), що мала забезпечити можливість його свідомого і компетентного вибору. Хоча відповідно тієї ж ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», стосовно продукції яка за певних умов (криза, різкі скачки курсу валют, зміна тарифів, різке підняття відсотків, тощо) може бути небезпечною для майна споживача виконавець зобов'язаний довести до відома споживача інформацію про таку продукцію і можливі наслідки її споживання (використання). Відповідно до ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», інформація про продукцію повинна містити дані про: основні властивості продукції; дані про ціну (данні про вартість послуги, та спосіб їх подачі Банком не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів»). При цьому, така інформація повинна бути надана споживачеві до замовлення послуги. Від Банку Позивач не отримав цю інформацію ні до замовлення послуги, ні після. Крім того, відповідно ст. 21. Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Зазначений [PERSON], через значну кількість несправедливих умов по відношенню до Позивача, як споживача, є в цілому несправедливим, [PERSON], в своїх умовах порушує принцип рівності сторін договору, на шкоду споживача (Позивача). Зазначені порушення Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", Закону України «Про захист прав споживачів» є свідомі, і спрямовані на порушення принципу рівності сторін договору і урізання інтересів Позивача, як споживача. Такі умови є дискримінаційними щодо Позичальника, ставлять сторони в нерівні умови. Банк спонукав Позивача дати згоду на укладення Договору, на який в іншому випадку він нізащо не погодився б, ввів Позивача в оману стосовно інфляційної небезпеки, яка йому загрожує, що з боку Банку безумовно є нечесною підприємницькою практикою. Стосовно нечесної підприємницької практики, то такою, відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», також вважається, підприємницька практика, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно ч. б ст. 19 Закону «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Укладення спірного кредитного Договору фактично поставило під загрозу конституційне право людини на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло (ст. 48 Конституції України). Відповідно до п.4,5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «... Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.... Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину...». На підставі вищенаведеного, оцінюючи надані сторонами докази у сукупності, суд вважає, що оспорюванний [PERSON] страждає суттєвими пороками невідповідності його змісту актам законодавства України, ці невідповідності свідомо допущені Банком і націлені проти прав та інтересів Позивача. Так як будь-яка із зазначених умов, є істотною умовою Договору, відповідно до вимог законодавства України, та, відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність будь-якої із зазначених умов окремо, а разом всіх тим паче, має наслідком недійсності правочину (Договору) в цілому, з усіма правовими наслідками, які закон з цим пов'язує. Таким чином, [PERSON] необхідно визнати нікчемним, задовольнивши зустрічний позов. Що ж стосується додаткового договору № 1 до договору про іпотечний кредит № 20 від 10.07.2008 р., іпотечного договору від 11.07.2008 р., договору поруки № 20К- 1 від 10.07.2008 р. та договору поруки № 20К - 2 від 10.07.2008 р., укладених в якості забезпечення виконання Позичальником своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, то відповідно до положення ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Через що позовні вимоги за первісним позовом задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved