Jurisdiction: civil
Date: 2010-06-30 00:00:00

В квітні 2010 року орган опіки та піклування Вознесенської райдержадміністрації в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів в якому вказував, що відповідачка є одинокою матірю малолітньої [PERSON], [INFO]. Також вказував, що [PERSON] протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх обовязків по вихованню дитини, яка є інвалідом 1-ої групи, а саме: не піклується про стан здоровя доньки, її фізичний, духовний та моральний розвиток, не займається вихованням, не утримує її матеріально, періодично на тривалий час залишає малолітню на своїх родичів або в лікувальній установі м. Вознесенська. В звязку з цим 20 січня 2010 року працівники КУ «Вознесенська центральна районна лікарня» спільно з представниками органів внутрішніх справ склали акт про покинуту дитину. 08 квітня 2010 року відповідачка була притягнута до адміністративної відповідальності за ст. 184 КУпАП, проте ставлення до доньки не змінила. Враховуючи вказані обставини, позивач просив позбавити [PERSON] батьківських прав щодо доньки, передавши йому [PERSON] для подальшого влаштування, а також стягнути з відповідачки аліменти на утримання дитини в розмірі ? частини заробітку. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні свої вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним в позові. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала повністю. Представник третьої особи без самостійних вимог [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог, вважаючи їх обґрунтованими. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачки, представника третьої особи, а також думку прокурора, який вбачав підстави для задоволення позову, опитавши бабусю малолітньої [PERSON], яка за станом здоровя не виявила бажання опікуватися дитиною, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до висновку про необхідність застосування наслідків визнання позову відповідачем, передбачених ст. 174 ЦПК України, оскільки таке визнання не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб та відповідає інтересам малолітньої дитини. Зокрема, судом встановлено, що відповідачка є матірю [PERSON], [INFO]. Відомості про її батька внесені до актового запису про народження дитини на підставі заяви відповідачки згідно ч. 1 ст. 135 СК України (а.с. 4-6). Як вбачається з акту обстеження матеріальнопобутових умов проживання [PERSON] та інших матеріалів справи малолітня [PERSON] проживає в будинку бабусі, є інвалідом, має тяжке захворювання в звязку з чим потребує особливих умов утримання та постійного медичного догляду. В той же час відповідачка офіційно не працює, за місцем проживання характеризується посередньо. Разом з тим [PERSON] ухиляється від виконання своїх обовязків по вихованню дитини, а саме: з донькою не проживає та не спілкується з нею в необхідному обсязі, не піклується про стан здоровя малолітньої, її фізичний, духовний, моральний розвиток відповідно до потреб останньої, не займається вихованням, матеріально [PERSON] не утримує, періодично на тривалий час залишає малолітню на своїх родичів або в лікувальній установі м. Вознесенська. В звязку з цим 20 січня 2010 року працівники КУ «Вознесенська центральна районна лікарня» спільно з представниками органів внутрішніх справ склали акт про покинуту дитину. 08 квітня 2010 року відповідачка була притягнута до адміністративної відповідальності за ст. 184 КУпАП, проте ставлення до доньки не змінила (а.с. 7-14). Водночас відповідачка не надала суду доказів, що підтверджують поважність причин їх невиконання в минулому та доказів, що свідчать про бажання виконувати ці обовязки в майбутньому. Відповідно до вимог ст.ст.150, 155, 180 СК України, батьки зобовязані виховувати дитину, піклуватися про здоровя дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток останньої, що є найважливішими обовязками матері і батька, а також повинні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 12 Закону України „Про охорону дитинства від 26 квітня 2001 року передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обовязків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обовязків по вихованню дитини. За таких обставин, приймаючи до уваги письмовий висновок органу опіки та піклування Вознесенської районної державної адміністрації Миколаївської області від 28 квітня 2010 року, суд вважає доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав щодо її малолітньої дитини. Відповідно до вимог ч.4,5 ст. 167 СК України, в разі ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав, якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Якщо дитина не може бути передана бабі, дідові, повнолітнім братам та сестрам, іншим родичам, мачусі, вітчиму, вона передається на опікування органу опіки та піклування. [PERSON] не може бути передана на опікування близьким родичам, зокрема бабусі [PERSON], яка за станом здоровя не заявила такої вимоги, а тому дитина підлягає передачі для подальшого влаштування органу опіки та піклування Вознесенської райдержадміністрації. Разом з тим, згідно ст.180 СК України батьки зобовязані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Положення ч. 2 ст. 166 СК України передбачають, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обовязку щодо утримання дитини. Тому, одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Ч. 3 ст. 181 та ст.183 СК України передбачають, що за рішенням суду кошти (аліменти) на утримання дитини присуджується в частині від доходу її батька або у твердій грошовій сумі. Розмір частки заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя, матеріальне становище дитини та платника аліментів, наявність в останнього інших осіб на утриманні, тощо (ч. 1 ст.182 СК України). За таких обставин, враховуючи вимоги ст. 182 СК України, суд прийшов до висновку, що відповідачка має можливість сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини у визнаному нею розмірі. При цьому, згідно п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, рішення суду підлягає негайному виконанню в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. В силу ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь місцевого бюджету м. Вознесенська також підлягає стягненню 59,50 грн. судового збору.

Outcome: approved