Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини заробітку, середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Позов мотивує тим, що вона працювала на підприємстві відповідача з 01 травня 2004 року по 09 червня 2008 р., була звільнена на підставі ст. 40 п. 1 КЗпП України, за скороченням штатної чисельності. За період її роботи відповідачем заробітна плата виплачувалася їй несвоєчасно та неповністю, внаслідок чого на момент звільнення утворилася заборгованість в сумі 4926 грн. 54 коп. Ця заборгованість не виплачена до цього часу. Крім того, вона має право на компенсацію за втрату частини зарплати в зв’язку з порушенням строків її виплати, тому відповідач повинен сплатити їй цю компенсацію в сумі 1286 грн. 06 коп. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач просить стягнути з відповідача також середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні. Вказує, що невиплата заробітної плати призвела до її моральних страждань. Моральну шкоду вона оцінює в сумі 5000 грн. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Представник відповідача до суду не з’явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Суд, з врахуванням думки позивача, вважає за можливе постановити заочне рішення у справі, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково. Як пояснила позивач, вона звернулася до суду з позовом про поновлення її на роботі, цей позов розглядається Олександрійським міськрайонним судом. Відповідно до ч. 1 ст. 115, 116 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, який не перевищує 16 календарних днів, при звільненні працівника підприємство повинно провести з ним розрахунок в день його звільнення або не пізніше наступного дня після пред’явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що позивач працювала на підприємстві відповідача. За період її роботи відповідач заборгував їй зарплату в сумі 4926 грн. 54 коп., що підтверджується довідками відповідача № 180 від 11.08.08 р. та № 129 від 11.07.08 р., тому суд вважає за необхідне стягнути цю суму на користь позивача. Відповідно до ст. 34 Закону України „Про оплату праці” та на підставі вимог п. 2 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв’язку з порушенням строків її виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 року № 1427, в редакції від 21.02.2001 року № 159 – працівникам у разі затримки на один і більше місяців виплати грошових доходів проводяться компенсаційні виплати, що згідно розрахунку позивача, складають 1286 грн. 06 коп., які суд також стягує на користь позивача. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак, судом встановлено, що позивач звернулася до Олександрійського міськрайонного суду з позовом про поновлення її на роботі, провадження у вказаній справі відкрито. Тому, у задоволенні вимог позивача про стягнення середнього заробітку слід відмовити. Стосовно вимог про стягнення моральної шкоди на користь позивача, суд вважає, що вони не підлягають задоволенню, хоча відповідач порушив законне право позивача на своєчасне одержання винагороди за працю, яке гарантоване їй ст. 43 Конституції України, ст.ст. 1, 24 Закону України „Про оплату праці” та ст.115 КЗпП України, оскільки позивачем пропущено передбачений ст. 233 КЗпП України трьохмісячний строк для звернення до суду з цією вимогою. Оскільки позивач при подачі позову звільнена від сплати судового збору (його вимоги виникли з трудових відносин), судовий збір необхідно віднести на рахунок відповідача, а тому з відповідача необхідно стягнути судовий збір та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи.

Outcome: partial