Jurisdiction: civil
Date: 2008-12-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання права власності на нежитлове приміщення [ADDRESS], загальною площею 38,5 квадратних метрів. Позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що вона є власником вказаного приміщення на підставі укладеного між [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON] і [PERSON], з іншої сторони, договору міни від 23 травня 2008 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенець Т. П. Укладений договір міни від 23 травня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] зареєстрований в Державному реєстрі правочинів, про що свідчить витяг №5970471 від 23.05.2008 р., виданий приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округ Левенець Т. П. За договором міни від 23 травня 2008 року [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею - 32,1 кв. м., що складається з однієї житлової кімнати площею 22,8 кв. м. Право власності на квартиру [ADDRESS] також підтверджується витягом №19059543 від 03.06.2008 р. про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим КП “ОМБТІ та РОН”. В подальшому [PERSON] без попереднього погодження проекту реконструкції здійснила в квартирі [ADDRESS], яка має характер самочинного будівництва, що підтверджується технічним паспортом на квартиру [ADDRESS], виданого КП “ОМБТІ та РОН” від 17.10.2008 р. Позивачка стверджує, що перебудова квартири [ADDRESS] здійснена відповідно до встановлених чинним законодавством будівельних норм та стандартів, посилаючись на висновок про технічний стан несучих та огороджуючих конструкцій квартири [ADDRESS], виданого Товариством з обмеженою відповідальністю “Літус і К” (держ. ліц. АВ №389395), що є підставою для визнання права власності позивачки на квартиру [ADDRESS] в порядку ст. 376 ЦКУ за рішенням суду. Крім цього, позивачка просить визнати квартиру [ADDRESS] нежитловим приміщенням з огляду на те, що технічна характеристика приміщення не відповідає вимогам до житлового фонду, в тому числі до житлової квартири, що в свою чергу є підставою для визнання квартири [ADDRESS] нежитловим приміщенням. В обґрунтування власної позиції позивачка посилається на те, що згідно висновку про технічний стан несучих та огороджуючих конструкцій квартири [ADDRESS], виданого Товариством з обмеженою відповідальністю “Літус і К”, встановлені порушення вимог та стандартів житлового фонду та факт неможливості експлуатації квартири [ADDRESS] в якості житлової. З огляду на вказане, [PERSON] просить позовну заяву задовольнити, а саме: визнати право власності на нежитлове приміщення [ADDRESS], загальною площею 38,5 кв. м. В судовому засіданні представник позивачки підтримав позов по викладеним в ньому підставам та просив його задовольнити. Відповідач - представник виконавчого комітету Одеської міської ради, в судове засідання не з'явився, пояснень суду не надав, хоча був повідомлений належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення судових повісток із відбитками вхідного штемпелю. За ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Встановивши в судовому засіданні факт відсутності заперечень з боку представника позивачки щодо заочного розгляду справи, суд, порадившись на місці, ухвалив провести заочний розгляд справи. Вивчивши матеріали справи, вислухавши доводи представника позивачки, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні було встановлено, що відповідно до договору міни від 23 травня 2008 року [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею - 32,1 кв. м., що складається з однієї житлової кімнати площею 22,8 кв. м. Вказаний договір міни посвідчений нотаріально, зареєстрований в Державному реєстрі правочинів, про що свідчить витяг №5970471 від 23.05.2008 р., виданий приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенець Т. П. Відповідно до ст. 204 ЦКУ договір міни від 23 травня 2008 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON], є дійсним, оскільки його недійсність не встановлена жодним рішенням суду, а з інших умов не виплаває, що договір міни є нікчемним. Право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] загальною площею - 32,1 кв. м., що складається з однієї житлової кімнати площею 22,8 кв. м., підтверджується витягом №19059543 від 03.06.2008 р. про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим КП “ОМБТІ та РОН”. Судом встановлено, що [PERSON] без попереднього погодження проекту реконструкції здійснила перебудову квартири [ADDRESS], добудувавши 6,4 кв. м. площі до загальної площі квартири, що відповідно до ст. 376 ЦКУ є самочинним будівництвом. Згідно ч. 2 ст. 376 ЦКУ особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, окрім як за рішенням суду за умов наявності доказів прав на відповідний об'єкт нерухомості та додержання усіх будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і стандартів згідно законодавства України. За наданим позивачкою висновком про технічний стан несучих та огороджуючих конструкцій квартири [ADDRESS], виданим ТОВ “Літус і К” (держ. ліц. АВ №389395), вбачається, що перебудова здійснена відповідно до державних будівельних норм та правил, а подальша експлуатація квартири [ADDRESS], можлива без обмежень. Право власності позивачки на квартиру [ADDRESS], без урахування добудованої площі в розмірі 6,4 кв. м., судом встановлено. Відповідно до ст. 16 ЦКУ способом захисту прав особи є визнання права. За умовами ст. 392 ЦКУ встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За таких обставин, суд вважає можливим визнати право власності [PERSON] на об'єкт нерухомості - квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ст. 8 Житлового кодексу Української РСР переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду в нежилі, як правило, не допускається. У виняткових випадках переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі може здійснюватися за рішенням органів, зазначених у частині другій статті 7 ЖКУ. Частиною 2 ст. 7 ЖК Української РСР встановлено, що непридатні для проживання жилі будинки і жилі приміщення переобладнуються для використання в інших цілях або такі будинки зносяться за рішенням виконавчого комітету обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) Ради народних депутатів. Натомість відповідно до ст. 124 Конституції України встановлено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Ст. 191 ЖК Української РСР визначено, що житлові спори вирішуються відповідно до закону. Порядок вирішення спорів цивільного характеру в справі, де однієї зі сторін є фізична особа, визначений Цивільно-процесуальним кодексом України, за умовами ст. 1 якого визначено: завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються районними, районними у містах, міськими та міськрайонними судами (ст. 107 ЦПК України). Згідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, а власник має право на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися власним майном за умови, якщо такі дії не суперечать інтересам та законним правам інших осіб. За ст. 150 ЖК Української РСР, власник житла має право володіти, користуватися і розпоряджатися житлом на свій розсуд, в тому числі використовувати належне йому майно для ведення господарської діяльності невиробничого характеру та іншої не забороненої законом діяльності. Згідно з Наказом №80 від 18.05.2005 р. Державного Комітету України з будівництва та архітектури “Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення. ДБН В.2.2-15-2005”, введеного в дію Наказом №175 від 28.09.2005 р. Державного Комітету України з будівництва та архітектури, встановлено визначення житлового приміщення, яким є опалюване приміщення, розташоване у наземному поверсі, призначене для цілорічного проживання і яке відповідає санітарно-гігієнічним вимогам щодо мікроклімату і повітряного середовища, природного освітлення, допустимих рівнів нормованих параметрів відносно шуму, вібрації, ультразвуку та інфразвуку, електричних та електромагнітних полів та іонізованого випромінювання. В свою чергу нежитловим приміщенням - є приміщення в структурі житлового будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин. Судом встановлено, що згідно до наданих доказів та пояснень, висновку про технічний стан несучих та огороджуючих конструкцій квартири [ADDRESS], виданого в ТОВ “Літус і К” (державна ліцензія АВ №389395), квартира [ADDRESS], не відповідає визначенню житлового приміщення, а також стандартам та вимогам до житлового фонду, що має наслідком неможливість використання квартири [ADDRESS] в якості житлового приміщення та невідповідність такого цільового призначення квартири [ADDRESS] законним інтересам та правам позивачки. Окрім цього, подальша експлуатація такого об'єкту нерухомості саме як житлового фонду суперечить інтересам власника - позивачки і порушує її права щодо реалізації правомочностей права власності: володіти та розпоряджатися майном. До суду подана заява від 12.11.2008 р., підписана [PERSON] та [PERSON], які є сусідами [PERSON], та зі змісту якої вбачається, що претензій до [PERSON] сусіди не мають, прав та законних інтересів перебудова та зміна цільового призначення приміщення [ADDRESS], не зачіпає і не порушує, а з позовними вимогами вказані особи ознайомлені. Жодних інших осіб, прав чи інтересів яких могла би стосуватися перебудова та зміна цільового призначення приміщення [ADDRESS], судом не виявлено. З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що позивачка має право на визнання за нею права власності на квартиру [ADDRESS], як саме на нежитлове приміщення.

Outcome: approved