Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-19 00:00:00

ТОВ «Торгівельно-виробнича фірма «Г.АРТ» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на контрольно-караульне приміщення (літ. «А І») загальною площею 147,1 кв.м.; будівлю складу № 2 (літ. «Б І») загальною площею 349,4 кв.м.; будівлю складу № 1 (літ. «В І») загальною площею 359,2 кв.м.; будівлю складу № 3 (літ. «Г І») загальною площею 363,5 кв.м.; будинок охоронника (літ. «Д І») загальною площею 78,5 кв.м., (всього загальною площею 1297,7 кв.м.), які знаходяться за адресою: Київська область, Бориспільський район, Глибоцька сільська рада. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 04 березня 2002 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з військовою частиною [NUMBER] , ПП «Торгівельно-виробнича фірма «Г.АРТ», правонаступником якого ТОВ «Торгівельно-виробнича фірма «Г.АРТ», придбало контрольно-караульне приміщення і дві будівлі, що знаходяться за адресою: Київська область, Бориспільський район, Глибоцька сільська рада. 07 червня 2008 року позивач уклав з відповідачем договір підряду на виконання ремонтних робіт у контрольно- караульному приміщенні, будівлях складів №№ 1,2,3 та будинку охоронника. В передбачений цим договором термін позивач прийняв виконані роботи та провів повний розрахунок з відповідачем. Однак, у березні 2010 року позивач отримав лист-претензію відповідача, у якому останній посилаючись на начебто спільну усну домовленість, вважає своєю власністю частину контрольно-караульного приміщення, частину будівель складів №№ [NUMBER] та частину будинку охоронника, та вимагає їх передачі. Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд визнати за ним право власності на вищевказане приміщення, оскільки відповідач фактично не визнав право власності позивача на ці будівлі, що призвело до порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача Представник позивача в судовому засіданні позов свого довірителя підтримала в повному обсязі та просить суд задовольнити позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не з`явився, направив до суду клопотання про розгляд справи без її участі, позовні вимоги не визнала, заперечень на позовну заяву суду не надала. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що заявлений позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню по наступним підставам. 4березня 2002 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з військовою частиною [NUMBER] , ПП «Торгівельно-виробнича фірма «Г.АРТ», правонаступником якого є позивач ТОВ «Торгівельно-виробнича фірма «Г.АРТ», придбало контрольно-караульне приміщення і дві будівлі, що знаходяться за адресою: Київська область, Бориспільський район, Глибоцька сільська рада. Право власності зареєстроване в Бориспільському районному «Бюро технічної інвентаризації» в книзі 4 по р. №268 від 25.03.2002 року. На підставі ст. 120 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на 04.03.2002 року) 28 березня 2002 року між Бориспільською РДА та ПП «Торгівельно-виробнича фірма «Г.АРТ», правонаступником якого є позивач - ТОВ «Торгівельно-виробнича фірма «Г.АРТ», укладено договір оренди земельної ділянки з правом викупу під існуючою забудовою, який зареєстровано у Бориспільському районному відділі земельних ресурсів за №3 від 28.03.2002 року. Строк договору оренди становить 49 років. Договір оренди земельної ділянки надав позивачу право користуватись землею, що в свою чергу передбачає право позивача проводити реконструкцію існуючих будівель та будівництво нових, здійснювати їх поточний ремонт. В судовому засіданні встановлено, що позивач здійснив реконструкцію контрольно-караульного приміщення (літ. «А І») та капітальний ремонт будівлі складу №3 (літ. «Г І») і будинку охоронника (літ.»Д І») Останні на момент укладання договору з військовою частиною [NUMBER] були у жалюгідному стані і не були придатні до експлуатації. У відповідності до висновків спеціаліста з будівельно-технічних досліджень кандидата технічних наук, професора Київського національного університету будівництва та архітектури Степаненко Г.П. конструктивні особливості будівель контрольно-караульного приміщення (літ. «А І»), складу №3 (літ. «Г І») і будинку охоронника (літ. «Д І») мають задовільний стан, можуть використовуватись за призначенням і відповідають вимогам нормативних актів щодо введення в експлуатацію об`єктів нерухомого майна. Балансова вартість належних Позивачу об`єктів нерухомого майна складає 287 077, 36 грн. 07 червня 2008 року позивач уклав з відповідачем договір підряду на виконання ремонтних робіт у контрольно- караульному приміщенні, будівлях складів №№ 1,2,3 та будинку охоронника. В передбачений цим договором термін позивач прийняв виконані роботи та провів повний розрахунок з відповідачем. У березні 2010 року позивач отримав лист-претензію відповідача, у якому останній посилаючись на начебто спільну усну домовленість, вважає своєю власністю частину контрольно-караульного приміщення, частину будівель складів №№ [NUMBER] та частину будинку охоронника, та вимагає їх передачі. Таким чином відповідач фактично не визнав право власності позивача на ці будівлі, що призвело до порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, що суперечить діючому законодавству України. Відповідно до ст. 876 ЦК України власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачене договором. Як вбачається із змісту укладеного з відповідачем договору підряду, право власності на результат ремонтних робіт позивачем не передавалось. Стаття 657 ЦК України передбачено, що договір про передачу права власності на нерухоме майно укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Такий договір з відповідачем не укладався, а усна домовленість не може бути прийнята до уваги. Згідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Саме позивач є власником вищевказаного нерухомого майна, оскільки придбав його на підставі цивільно-правової угоди, з моменту придбання утримує майно, нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці, що передана позивачу у довгострокову оренду, право власності на нерухоме майно нікому не передавалось. Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається реалізується громадянами, юридичними особами і державою виключно відповідно до закону. Згідно ст. 321 п 1 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст.ст. 328, 334 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлене законом або договором. Статьями 316, 317, 319, 328 Цивільного кодексу України, статті 30 Закону України «Про власність» встановлено, що правом власності, яке набувається на підставах, що не заборонено законом, зокрема із правочинів, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а саме: володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Враховуючи викладене, суд вважає, що ТОВ «Торгівельно-виробнича фірма «Г.АРТ» спірне приміщення придбано на законних підставах, а тому його позовні вимоги є обґрунтованими. На підставі ст. 14 КУ, ст. ст. 16, 316, 317, 319, 321 п 1, 328, 392 ЦК України, куруючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 218 Цивільно-процесуального Кодексу України, суд

Outcome: approved