Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення аліментів на дитину, в якій зазначає, що вона знаходиться в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 26.08.2000 року, актовий запис в відділі реєстрації актів цивільного стану Лозівської міської ради Харківської області №231. Даний шлюб є першим. З осені 2009 року їх шлюбне життя не склалось. З лютого 2010 року позивач з відповідачем проживають окремо. 01.04.2010 року Лозівським міськрайонним судом Харківської області по цивільній справі №2-836-2010 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, винесено рішення про розірвання шлюбу, яке не набрало законної сили. Від цього шлюбу мають дитину [PERSON], [INFO], яка мешкає з позивачем і знаходиться на повному її утриманні. Відповідач ухиляється від покладеного на нього у відповідності до ст.180 Сімейного кодексу України обовязку утримування дитини. Угоди про добровільну сплату аліментів між ними не досягнуто. Стан здоровя та матеріальне становище відповідача дозволяє утримувати їх спільну малолітню дитину. Відповідач працює водієм ГУ МНС України в Харківській області, окремий пост ДПО сел.Краснопавлівка Лозівського районного відділу Харківської області. Інших дітей у відповідача немає, стягнень за виконавчими документами не проводяться. На підставі викладеного позивач просить суд, стягнути з відповідача по справі, аліменти на її користь, на утримання неповнолітньої дитини в розмірі ? частини його заробітку (доходу), але не менш 30 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі в суд позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги, при цьому позивач вказала, що 01.04.2010 року Лозівським міськрайонним судом Харківської області їх шлюб розірвано, від даного шлюбу мають дитину [PERSON], [INFO], яка мешкає з нею та знаходиться на її утриманні, так як відповідач проживає від сімї окремо, відповідач матеріальну допомогу на утримання доньки не надає. Позивач працює оброблювачем технологічних місткостей і тари 3 розряду в ЗАТ «Лозівський молочний завод», отримує заробітну плату, приблизно 1200 гривень на місяць. Відповідно до вимог ст.367 ч.1 п.1 ЦПК України просить допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць, судові витрати покласти на відповідача. Відповідач в судовому засіданні позов визнав та надав відзив на позов в якому зазначив, що він позов визнає в повному обсязі, однак заперечив, що ухилявся від сплати аліментів, оскільки неодноразово пропонував позивачу отримувати кошти на утримання дитини з його заробітку в розмірі ? частки заробітної плати, про що намагався написати заяву на роботі в бухгалтерію, однак позивач відмовилась і хотіла стягнути аліменти на утримання дитини в судовому порядку, інших осіб та неповнолітніх дітей, які за законом можуть перебувати на його утриманні він не має, працює водієм окремого посту ДПО с.Краснопавлівка Лозівського районного відділу ГУ МНС України в Харківській області отримує заробітну плату, приблизно 1380 гривень на місяць, пільгами з держави не користується, стягнення за виконавчими листами з відповідача не проводяться. Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку встановленому ст.174 ЦПК України. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Матеріалами справи встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 01 квітня 2010 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с.32-33). З огляду на ксерокопію свідоцтва про народження, вбачається, що у шлюбі у позивача та відповідача, народилась донька [PERSON], 21.02.2006 року, яка мешкає з позивачем, про що свідчить довідка з місця реєстрації (а.с.8,10). Згідно ст.180 Сімейного кодексу України, батьки повинні утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. У судовому засіданні встановлено, що відповідач матеріальну допомогу позивачу на утримання їх спільної дитини не надає. Своїми діями, відповідач порушує свої зобовязання передбачені Положеннями Конвенції Організації Обєднаних Націй «Про права дітей» від 20.11.1989 року (ратифіковані Україною відповідно до Постанови Верховної ради України від 27.09.1991 року №789-XII), якими передбачено, що діти, враховуючи їх фізичну і розумову відсталість, вимагають спеціальної опіки і турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження, а обовязки утримання дітей до їх повноліття, закріплені ч.2 ст.51 Конституції України від 28 червня 1996 року і покладаються на батьків. Аналогічне твердження закріплене в статті 180 Сімейного Кодексу України. В принципі №6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, записано: «… Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення». В ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, що діє на Україні з 27 вересня 1991 року вказано: «Держави-учасники зобовязуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обовязки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Відповідно до ст.ст.8,11,12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402: «… Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних доля всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сімя є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сімї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці».

Outcome: approved