Jurisdiction: civil
Date: 2010-01-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з вищевказаним позовом до суду. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив , що 09.07.2008 року між ним та відповідачем було укладено Договір банківського вкладу № 229 -ДП\\ 08 . За умовами даного договору відповідач прийняв від нього у якості депозитного вкладу суму у розмірі 5 000 грн. на строк з 09.07.2008 року по 14.07.2009 року з виплатою відсотків на суму депозитного вкладу з розрахунку 18 відсотків річних. 14 липня 2009 року позивачем було подано відповідачу заяву про повернення вкладу, але відповідач відмовив у поверненні вкладу та відсотків , аргументувавши свою відмову фінансовою нестабільністю та високим рівнем дестабілізуючого ефекту наслідків зовнішньої економічної кризи. 14 липня 2009 року сплив термін депозитного договору, однак відповідач умови договору не виконав, суму депозиту ат відсотки за ним не виплатив, аргументуючи це складнощами, що виникли у банку у зв'язку з фінансовою кризою. Такі дії банку суперечать чинному законодавству і порушують його право вільно розпоряджатися коштами, що знаходяться на банківському рахунку позивача. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1074 ЦК України, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом. В зв'язку з цим просить стягнути з відповідача на його користь суми вкладу з нарахованими згідно умов договору відсотками за користування депозитними коштами , а також стягнути на його користь витрати в сумі 21 грн. та моральну шкоду в сумі 1 100 грн. Представник відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився , про причини неявки не повідомили. На підставі наявних у справі доказів та зі згоди позивача, суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, заслухавши позивача , дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку про те, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав: У судовому засіданні встановлено, що 09.07.2008 року між сторонами було укладено Договір банківського вкладу № 229-ДП/08 , за умовами якого відповідач прийняв від позивача у якості депозитного вкладу суму у розмірі 5 000 гривень на строк з 09.07.2008 року по 14.07.2009 року з виплатою відсотків в розмірі 18 % річних, що підтверджується копією даного договору. Відповідно до п. 3.4.1. вищевказаного договору, вкладник має право в строки та в порядку, встановленому договором та чинним законодавством України виплати Банком процентів на вклад та повернення суми вкладу. 14.07.2009 року сплив термін депозитного договору № 229-ДП/08 від 09.07.2008 року , однак відповідач умови договору не виконав, суму депозиту з нарахованими процентами не виплатив, аргументуючи це складнощами, що виникли у банку у зв'язку з фінансовою кризою. Таким чином, відповідачем не виконані умови спірного договору, в зв'язку з чим позивач не має можливості скористатися належними йому грошовими коштами. На даний час сума депозитного вкладу в сумі 5 000 гривень , а також відсотки за користування депозитними коштами позивачеві відповідачем не виплачені. Дані факти відповідачем визнані, ніким не оспорюються. Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд виходить з наступних положень закону. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно д« умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.2 ст.1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на- першу вимогу вкладника. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Згідно з ч. 1 ст. 1075 ЦК України, договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Відповідно до ст. 1074 ЦК України, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. З ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору та справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, вимоги позивача щодо повернення сум вкладів за відсотків за цими договорами ( правомірними та обгрунтованими. Суд вважає доведеним факт заподіяння неправомірними діями відповідача моральної шкоді позивачу, яка виразилася у порушенні його життєвого укладу, перенесенні душевних страждань і хвилювань з приводу невиконання відповідачем своїх зобов'язань щодо повернення вкладу і позбавленні його вільно розпоряджатися своїми заощадженнями. Виходячи з принцип справедливості та розумності, суд вважає можливим визначити розмір компенсації за завдану моральну шкоду у розмірі 1100 грн., що достатньою сатисфакцією вимог позивача в даному випадку та підлягає стягненню з відповідача, відповідно до вимог ст. ст. 23,1167 ЦК України. Також стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені ним судові витрати у розмірі 21 грн., що підтверджується відповідними квитанціями. Згідно з п. 37 ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів „ Про державне мито", від сплати державного мита звільняються громадяни за позовами про відшкодування збитків, завданих неповерненням у термін передбачені договорами або установчими документами, грошових та майнових внесків, які були залучені до акціонерних товариств, банків, кредитних установ, довірчих товариств та інших юридичних осіб, які залучають кошти та майно громадян. Тому сума державного мита та витрат на ІТЗ підлягає стягненню з відповідача на користь держави .

Outcome: approved