Jurisdiction: civil
Date: 2008-12-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні та обслуговуванні будинковолодіння. Мотивував позов тим, що він є власником будинковолодіння [ADDRESS], власницею сусіднього будинковолодіння [ADDRESS] є [PERSON] Станом на 1971 рік, дані будинковолодіння були єдиним за [NUMBER], їх співвласниками були [PERSON], [PERSON] і рішенням виконкому Вінницької міської ради за цим будинковолодінням була закріплена земельна ділянка, площею 2156 кв.м. На підставі рішення виконкому Вінницької міської ради від 24.02.1983 року № 123 домоволодіння [PERSON] виділено в окреме під [ADDRESS] і закріплено земельну ділянку, площею 1300 кв.м. Таким чином, за будинковолодінням [ADDRESS] залишилась ділянка, площею 856 кв.м. [PERSON] став власником цілого будинковолодіння на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 24.05.2006 року після погашення іншим співвласником - [PERSON] своїх правовстановлюючих документів. Земельна ділянка, яка залишилась після поділу будинковолодінь, Вінницькою міською радою не вилучалась та залишена за будинковолодінням [ADDRESS] в розмірі 856 кв.м. Відповідачка [PERSON], яка стала власницею сусіднього будинковолодіння [ADDRESS], самовільно приєднала до свого будинковолодіння земельну ділянку, площею 131 кв.м. із земельної ділянки будинковолодіння [ADDRESS] та самовільно побудувала цегляний паркан вздовж межі і в притул до його будинку, чим позбавила [PERSON] можливості обслуговувати ці будівлі. [PERSON] просив суд зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні та обслуговуванні будинковолодіння [ADDRESS] і знести цегляний паркан, а також зобов`язати [PERSON] звільнити самовільно захоплену земельну ділянку, площею 130 кв.м., яка закріплена за будинковолодінням [ADDRESS] та привести її у придатний для використання стан, включаючи знесення споруд. В судовому засіданні позивач зменшив позовні вимоги і пояснив, що для належного обслуговування його будинковолодіння достатньо знести паркан на відстань 2 метри від сараю «Л» та весь паркан від прибудови «а3» до вул. Блюхера, оскільки даний цегляний паркан збудований самовільно і на ділянці, що самовільно захоплена [PERSON] Після ухвалення рішення Староміським районним судом м. Вінниці 25.05.2007 року, згідно якого йому відмовлено в поверненні земельної ділянки, площею 131 кв.м. і рекомендовано звернутись до Вінницької міської ради про відведення йому цієї земельної ділянки в користування, він до Вінницької міської ради з письмовою заявою не звертався, будь-якого рішення з даного приводу не прийнято. Від позовних вимог щодо зобов`язання [PERSON] звільнити ділянку, привести її у придатний для використання стан, включаючи знесення споруд, усно відмовився. Також позивач пояснив, що він точно не пам`ятає, коли [PERSON] побудувала паркан, приблизно в 90-х роках, і після того, як він самовільно побудував сарай «Л» і сіни «а3» впритул до свого будинку «А» і до спірного паркану, замість старих будівель. Дозволу на проведення будівельних робіт він не оформляв і дані будівлі до експлуатації не прийняті. Оглядаючи фотокартки (копії знаходяться на а.с. 39, 40) позивач пояснив, що на них зображений будинок, частина якого належить йому, а частина належала [PERSON] Його частину будинку [PERSON] зруйнувала, а документи за заявою [PERSON] від 08.02.2006 року були погашені. З приводу дерев`яного паркану, що зображений на фотокартках, пояснити нічого не може, оскільки фотокартки відображають стан будинковолодіння, що існував багато років тому, а він став власником лише в 2000 році. Відповідачка [PERSON] зменшені позовні вимоги [PERSON] не визнала, пояснила, що рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 25.05.2007 року визнано, що земельна ділянка, площею 131 кв.м., право на яку по даний час пред`являє позивач, визнана власністю Вінницької міської ради, тому, відповідно до вимог ч. 7 ст. 376 ЦК України, право на знесення самочинних будівель має пред`являти лише власник, а не [PERSON] Даний цегляний паркан, який просить знести позивач, вона побудувала приблизно 20 років тому замість старого дерев`яного, що існував багато років і визначав межу між домоволодіннями [PERSON] ([ADDRESS] ), [PERSON] і [PERSON] ([ADDRESS]). Крім того, відповідач сам собі створив перешкоди в користуванні будинком «А», оскільки він самочинно прибудував впритул до цегляного паркану сарай «Л» та сіни «а3». Таким чином, права позивача не порушені, тому захисту вони не підлягають. Представник Вінницької міської ради - третьої особи на боці позивача без самостійних вимог - [PERSON] з приводу вирішення даного спору покладався на думку суду. Пояснив, що оскільки в судовому засіданні було встановлено, і це підтверджено показаннями самих сторін, що цегляний паркан [PERSON] збудувала багато років тому, ще до самовільно збудованих позивачем сараю та сіней, відповідачка не чинить перешкод позивачу в користуванні будинком. [PERSON], не отримавши дозволу на проведення будівельних робіт, збудував будівлі впритул до свого будинку і до паркану, чим сам собі створив перешкоди. З приводу звільнення земельної ділянки [PERSON], знесення нею самовільних побудов, Вінницька міська рада з позовами не зверталась. Вислухавши пояснення сторін і представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, а також матеріали інвентаризаційних справ по будинковолодінням [ADDRESS] та [ADDRESS], оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Оскільки позивач зменшив позовні вимоги і підтримав позов лише в частині усунення перешкод в користуванні будинком, суд вважає, що правовідносини, що виникли між сторонами відповідають відносинам власності, тому при ухваленні рішення суд застосовував відповідні норми ЦК України. Норми ЗК, на які в тексті позовної заяви посилається позивач, до спірних правовідносин застосуванню не підлягають. Судом встановлено, що відповідно до рішення виконкому Вінницької міської ради № 29.07.1971 року, за будинковолодінням [NUMBER] закріплена земельна ділянка, площею 2156 кв.м. Згідно рішення виконкому Вінницької міської ради № 123 від 24.02.1983 року, будинковолодіння [PERSON] було виділено в окреме під [ADDRESS] (в даний час [ADDRESS]) і закріплено за ним земельну ділянку, площею 1300 кв.м. Таким чином, за будинковолодінням [ADDRESS] (в даний час [ADDRESS]) залишилась земельна ділянка, площею 856 кв.м. Позивач [PERSON] є власником цілого будинковолодіння [ADDRESS] на підставі договору дарування від 18.08.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в БТІ 22.09.2000 року, згідно якого [PERSON] подарувала йому 2/3 частини будинковолодіння, а також в зв'язку з тим, що в 2006 році за заявою іншого співвласника - [PERSON] документи на належну йому 1/3 частку були погашені в зв`язку з її знесенням. На підставі рішення виконкому Вінницької міської ради від 18.05.2006 року № 1125 позивачу [PERSON] було видано свідоцтво [NUMBER] про право власності на цілий житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS]. У власність перейшли будинок «А» прибудова «А1», веранда «а», сарай «З», погріб «К», огорожа 1-3. У фактичному користуванні [PERSON] знаходиться земельна ділянка, площею 701 кв.м. Відповідачка [PERSON] є власницею житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] (61) по вул. Блюхера в м. Вінниці на підставі договору дарування, укладеного з [PERSON] та посвідченого державним нотаріусом 14.04.1983 року. Не погоджуючись з тим, що частину земельної ділянки, площею 131 кв.м., самовільно захопила відповідачка [PERSON], [PERSON] в липні 2006 року звернувся до Староміського районного суду м. Вінниці про відновлення межі земельної ділянки, але рішенням суду від 25.05.2007 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] про повернення в його користування даної земельної ділянки було відмовлено (а.с. 41-42). При розгляді справи Староміським районним судом м. Вінниці було встановлено, що між попередніми власниками будинковолодіння [ADDRESS] (в даний час [ADDRESS]) [PERSON] та [PERSON] фактично склався порядок користування земельною ділянкою, згідно якого [PERSON] користувався ділянкою, площею 138 кв.м., а [PERSON] - рештою. Дані ділянки були розділені парканом. Також суд встановив, що оскільки [PERSON] набув право власності на 2/3 будинку, відповідно до ст. ст. 42 ЗК України в редакції 1990 року, який діяв на момент набуття права власності, до нього перейшло право користування лише 2/3 частинами земельної ділянки [PERSON], а не право користування ділянкою, площею 138 га, що належала [PERSON] Оскільки позивач не набув права користування даною ділянкою, судом було рекомендовано звернутись до Вінницької міської ради про відведення цієї частини ділянки, площею 131 кв.м., в його користування, в порядку ст. 116 ЗК України. Відповідно до ст. 61 ЦК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В зв`язку з ухваленням судом рішення суд не приймає до уваги докази, на які посилається позивач щодо незаконного володіння і користування земельною ділянкою [PERSON], а саме лист [PERSON] з прокуратури Ленінського району, лист управління контролю за використанням та охороною земель у Вінницькій області (Вінницька облдержземінспекція), висновок судової будівельно-технічної експертизи № 12 від 21.05.2007 року, запис в технічному паспорті про те, що [PERSON] самовільно приєднала дану ділянку, відповідний акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 13.06.2008 року і припис Вінницької облдержземінспекції про зобов`язання [PERSON] усунути порушення земельного законодавства. В судовому засіданні відповідачка пояснила і позивач визнав ті факти, що спірний паркан [PERSON] побудувала в 90-х роках, замість дерев`яного паркану, що зображений на наданих нею фотокартках (а.с. 39,40), а будівлі «Л» та «а3» [PERSON] без належного дозволу збудував після 2001 року, що також підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи по будинковолодінню [ADDRESS]. Відповідно до ст. 376 ЦК України дані будівлі є самочинними, зроблені позивачем впритул до будинку «А» з обох боків та впритул до цегляного паркану. Наявність межі між будинковолодіннями [ADDRESS] та 63, що існувала за попередніх власників, також вбачається з викопіювання схематичного плану (а. 21 інвентаризаційної справи № 12721 по будинковолодінню [ADDRESS]), де зміни двору внесені техніком в 1994 році і станом на 2000 рік змін немає. Крім того, рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 25.05.2007 року було встановлено, що між попередніми власниками будинковолодіння фактично був встановлений порядок користування земельною ділянкою: [PERSON] користувався частиною будинку та земельною ділянкою, орієнтовною площею 138кв.м., решта земельної ділянки перебувала в користуванні [PERSON], при цьому земельна ділянка між вказаними землекористувачами була розділена парканом (а.с. 41 об.). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном. Оскільки будівлі «Л» та «а3» є самочинно збудованими [PERSON], права власності на них [PERSON] не набув, суд прийшов до висновку, що діями відповідачки щодо встановлення паркану право позивача на належне обслуговування будинку «А», що належить йому на праві власності, порушені не були, тому вони не підлягають захисту в порядку ст.ст. 15, 16, 386 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed