Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-12 00:00:00

14.12.2009 року [PERSON] звернулася до Бобринецького районного суду з позовом до [PERSON] МВС України в Кіровоградській області, Бобринецького РВ УМВС України в Кіровоградській області, про поновлення [PERSON] на роботі, стягнення 5605 грн. 50 коп. заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди в сумі 5.000 грн., визнання наказів №160 Бобринецького РВ УМВС та №1104 УМВС України в Кіровоградській області незаконними та скасування їх, вказуючи, що 04.01.1996 року згідно наказу Бобринецького РВ УМВС була зарахована на посаду старшого паспортиста Бобринецького РВ УМВС, а 09.11.2009 року згідно наказу УМВС була звільнена з займаної посади за ч.3 ст. 40 КЗпП України. Дане звільнення вважає незаконним, так як з часу прийнята на посаду до звільнення, вона добросовісно та сумлінно виконувала свої обовязки, до неї жодного разу ні заходів дисциплінарного, ні громадського стягнення не застосовувалось, в звязку з чим підлягає поновленню на займану посаду із стягненням відповідного відшкодування. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, та попросили у разі задоволення позову допустити негайне виконання рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі, стягнення середньомісячної заробітної плати, але не більше чим за один місяць. Представник відповідачів [PERSON] УМВС України в Кіровоградській області, та Бобринецького РВ УМВС - [PERSON] (згідно довіреності) позовні вимоги не визнав повністю та надав письмові заперечення проти позову, пояснивши, що позивачку правомірно притягували до дисциплінарної відповідальності та процедура звільнення з роботи [PERSON] була проведена відповідно до норм діючого законодавства. Суд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, допитавши свідків, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно трудової книжки серії УКР №0923524, [PERSON] (Холодовська) згідно наказу №2 о/с начальника Бобринецького РВ УМВС України в Кіровоградській області від 04.01.1996 року призначена на посаду старшого паспортиста Бобринецького РВ УМВС, а згідно наказу №1104 від 09.11.2009 року начальника УМВС України в Кіровоградській області останню звільнено з посади на підставі п.3 ст.40 КЗпПУ, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу за систематичне невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладеним на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного, громадського стягнення. До суду за захистом своїх прав позивачка звернулась 14 грудня 2009 року, тобто в передбачений ст.233 ч.1 КЗпП України, трьохмісячний строк. В судовому засіданні було встановлено, що відповідно до наказу №134 від 21.08.2009 року начальника Бобринецького РВ, за відсутність на робочому місці без поважної причини з 18.08. по 20.08.2009 року, рахувати [PERSON] ці дні як прогули та доручено бухгалтеру провести належний перерахунок. Даний наказ сторонами по справі не оспорюється, і до уваги не береться так як не накладено на позивача ніякого стягнення. В судовому засіданні було встановлено, що згідно наказу №160 від 08.10.2009 року начальника Бобринецького РВ, в період з 14 год. 00хв. до 18 год 00 хв 07.10.2009 року з невідомих причин була відсутня на робочому місці, в результаті чого [PERSON] оголошено догану, 07.10.2009 року вважати днем прогулу, внаслідок чого зробити перерахунок грошового утримання. По даному факту встановлено, що з 08.10.2009 року по 31.10.2009 року позивачка перебувала у плановій відпустці, згідно наказу №114 о/с від 08.10.2009 року начальника Бобринецького РВ УМВС, а під час перебування працівника у відпустці на нього не може застосовуватись стягнення, відповідно до ч.1 ст.148 КЗпП України. Тому, суд вважає, даний наказ №160 є незаконним. Згідно наказу №1104 УМВС України в Кіровоградській області від 09.11.2009 року [PERSON] за грубе порушення вимоги п.23 розділу 6 Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, звільнена на підставі п.3 ст. 40 КзпП України, що передбачає розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу за систематичне невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного, громадського стягнення. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 *про практику розгляду судами трудових спорів*, встановлено, що за передбаченими п.3 ст. 40 КЗпП України підставами, працівник може бути звільнений лише за поступок на роботі вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обовязків покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Відповідно до ст. 149 КЗпПУ передбачено, щодо заходів дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Чого не було дотримано власником, що було встановлено в судовому засіданні. Отже враховуючи вищевикладене, підстав для звільнення позивачки відповідачем за статтею 40 п.3 КЗпПУ є неправомірним оскільки в судовому засіданні не було доведено, що позивачка допускала систематичне невиконання своїх функціональних обовязків. Крім того на роботу [PERSON] була прийнята наказом Бобринецького РВ УМВС, а звільнена із займаної посади наказом УМВС України в Кіровоградській області, що є порушенням ст.147-1 ч.1 КЗпП України. Також суд приходить до висновку, що вимоги п.23 розділу 6 *Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України*, на підставі невиконання яких останню було звільнено з займаної посади, в судовому засіданні доведено не було, так як свідок [PERSON] пояснила, що саме вона особисто писала заяву від імені [PERSON], та прийняла від нього відповідні документи, виготовила паспорт на його імя, а до обовязків позивачки входило зібрати всі документи та направити їх для відповідної перевірки. Свідок [PERSON], перебуваючи на посаді старшого інспектора з особових доручень ГРФО УМВС України в Кіровоградській області взагалі не відібрав пояснень у позивачки, що до неправомірного виготовлення паспорта, а в судовому засіданні пояснив, що при перевірці від [PERSON] пояснень не брав, так як вона працівник консультант державного підприємства *Документ* який їм не підпорядкований і тому за дане порушення поклав вину на позивачку [PERSON], яка не була причетна до виготовлення паспорта [PERSON] А тому враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна вимога про скасування наказу УМВС від 09.11.2009 року №1104, підлягає повному задоволенню. Відповідно до ст. 235 КЗпПУ, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню, відповідно ст. 367 ЦПК України. А тому враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, про необхідність стягнути на користь позивача середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 09.11.2009 року по 13.04.2010 року грн. З розрахунку 1.121 грн.10 коп. за один місяць, згідно довідки Бобринецького РВ, а за пять місяців (1.121 грн. 10 коп. помножити на 5 місяців, дорівнює 5.605 грн. 50 коп.. Відповідно п.2 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою, щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів, відповідно ч.3 даної статті, при призначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно п.5 ч.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року із змінами та доповненнями станом на 25.05.2001 року, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювання, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Що судом і було встановлено в судових засіданнях. Суд, зокрема повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд також бере до уваги і вимоги ст.237-1 КЗПП України, що до її розміру, та вважає розумною, допустимою, достатньою суму у розмірі 1.000 грн., за тих обставин, що позивачка вимушено знаходилась 5-ть місяців без роботи, чоловік не працює, на утриманні має одну неповнолітню дитину. Суд не бере до уваги показів свідка [PERSON], який пояснив в судовому засіданні, що працював в Бобринецькому РВ на посаді заступника начальника по кадрам та неодноразово бачив позивачку в стані алкогольного спяніння, а також іноді вона була відсутня на робочому місці, - за тих обставин, що відповідно ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Тобто в даному випадку, на позивачку повинен був складений акт лікаря про появу її на робочому місці в стані спяніння, наказ про порушення трудової дисципліни, а не як покази свідка про дані факти.

Outcome: partial