Jurisdiction: civil
Date: 2010-01-26 00:00:00

У вересні 2005 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування житлового будинку № 120, що знаходиться в с.Мамаївці по вул. Шевченка Кіцманського району Чернівецької області. Вказує на те, що при укладенні оспорюваного договору 05 грудня 2003 року відповідач [PERSON] вдався до обману і умовив її укласти цей договір. Посилається на те, що на момент укладення угоди в Шевченківському районному суді м.Чернівців слухалася справа за позовом її чоловіка [PERSON] до неї про розлучення і [PERSON] запевнив її в тому, що за таких обставин при поділі майна спірний будинок не буде включений батьком в загальну масу спільного майна подружжя. Крім того, відповідач після підписання вказаного договору не надає їй ніякої допомоги та позбавив її права користуватися житловим будинком, який вона йому подарувала. За таких обставин просила визнати угоду недійсною. В жовтні 2005 року [PERSON] доповнила позовні вимоги, вказуючи на те, що 05 грудня 2003 року вона уклала спірний договір при збігу тяжких обставин, оскільки на момент укладення договору дарування вона залишилась без підтримки та матеріальної допомоги свого чоловіка, досягла пенсійного віку і їй була призначена мінімальна пенсія, якої не вистачає на життя; також погіршився стан її здоровя. Посилаючись на ці обставини, [PERSON] просила задовольнити її вимоги. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала і дала пояснення, які відповідають предявленим вимогам. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні, заперечуючи проти позову, пояснив, що дійсно [PERSON] за договором дарування передала йому житловий будинок, що розташований в с.Мамаївці Кіцманського району по вул. Шевченка, 120. В цей будинок він переїхав разом з дружиною після весілля в 1991 році і з того часу там проживає. Вказував на те, що мама сама запропонувала оформити договір дарування, на той час у них були хороші стосунки і вона бажала передати цей будинок йому у власність. Разом з позивачкою 05 грудня 2003 року вони поїхали до нотаріуса, який чітко розяснив наслідки укладення даної угоди, а саме, що з моменту посвідчення угоди у обдарованого виникає право власності на житловий будинок, що дарується. Стан здоровя у мами був нормальний, вона розуміла все, що відбувається. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши інші докази по справі, суд вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 243 Цивільного кодексу України, який діяв на м укладення угоди, за договором дарування одна сторона передає безоплатно стороні майно у власність і він вважається укладеним з моменту передачі обдарованому. Згідно договору дарування від 05 грудня 2003 року позивачка подарувала спірний житловий будинок своєму сину - відповідачу по справі. Договір дар був укладений приватним нотаріусом Кіцманського районного нотаріального Чернівецької області. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] разом зі своєю сімєю з 1991 року проживає в житловому будинку № 120 по вул. Шевченка в с.Мамаївці Кіцманського району Чернівецької області, який належав на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Таким чином, фактична передача спірного житлового будинку відповідачу відбулася задовго до нотаріального оформлення договору дарування; [PERSON] спірному будинку проживав, здійснював ремонтні та будівельні роботи переведення на нього права власності, а після укладення договору о. зареєстрував будинок на своє імя в Кіцманському районному бюро тех інвентаризації. Вищенаведене підтверджується змістом договором дарування будинку 05 грудня 2003 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майн 09 грудня 2003 року, акту від 10 жовтня 2005 року, затвердженого сільським гол с. Мамаївці Кіцманського району. Відповідно до ч.І ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин які мають істотне значення (щодо природи правочину, прав та обовязків с таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням). Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо замовчує їх існування. В судовому засіданні встановлено, що за ініціативою позивачки і саме укладення договору дарування було взаємне волевиявлення сторін, згідно позивачка передала, а відповідач прийняв в дар житловий будинок № 120 по Шевченка в с.Мамаївці Кіцманського району, що належав позивачці на власності, зареєструвавши на нього право власності. Позивачка не надала суду належних доказів про те, що при укладенні договору дарування вона діяла внаслідок обману, таких доказів не здобуто і судом. Посилання позивачки на те, що договір дарування був вчинений під впливом обману є надуманими і спростовуються вищезазначеними доказами, оскільки укладена за волевиявленням позивачки і вона усвідомлювала, які наслідки вини за правочином. А тому суд вважає, що доводи позивачки щодо укладення спірної угоди внаслідок обману є безпідставними. Згідно з ст. 233 Цивільного кодексу та п. 12 постанови N 3 Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 р. "Про судову практику в справах визнання угод недійсними збігом тяжких обставин слід вважати такий матеріальний стан або особистий стан громадянина чи його близьких (крайня нужденність, хвороба), які примусили укласти угоду на невигідних для нього умовах. Визнання угоди недійсною з цих підстав залежить від фактичних обставин, встановлених у справі, зокрема матеріального стану сторін на час укладення угоди, ціни проданої речі, мотивів угоди тощо. Судом встановлено, що в житловому будинку № 120 по вул. Шевченка в с.Мамаївці, який залишився позивачці у спадщину після смерті батьків, вона ніколи не проживала і не була прописана. Вона передала відповідачу цей будинок, він прийняв цей дар і за час проживання в цьому господарстві здійснював ремонтні роботи та переобладнання житлового будинку. Отже, сторони угоди домовились щодо всіх істотних умов, зобовязання було належним чином виконане, відповідач і фактично, і юридично став власником вказаного будинку, вступив у володіння, користування та розпорядження цим майном, що свідчить про те, що волевиявлення позивачки було вільним і відповідало її внутрішній волі. Позивачкою не доведено, що під час здійснення правочину вона перебувала в скрутному матеріальному становищі, залишилася без самого необхідного і в неї немає іншого майна, а також існування інших тяжких для неї обставин, які б примусили її укласти угоду на невигідних для неї умовах. Твердження позивачки, що на час укладення угоди вона залишилася без підтримки свого чоловіка та погіршився стан її здоровя не можуть бути підставою для визнання договору недійсним як такі, що мали місце після переходу права власності до відповідача. Дані обставини підтверджуються поясненнями сторін в судовому засіданні, договором дарування житлового будинку, рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 05 грудня 2005 року, Таким чином, оцінюючи в сукупності всі здобуті в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що заявлені [PERSON] вимоги не знайшли свого підтвердження, а тому в позові слід відмовити за безпідставністю. На підставі наведеного, ст.ст. 243, 244 ЦК України (в редакції 1963 року), ст.ст. 203, 209, 230, 233, 321, 334 ЦК України, п. 12 постанови N 3 Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 р. "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними",

Outcome: dismissed