Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-23 00:00:00

Позивач 02 квітня 2008 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до співвідповідачів, в якому зазначив, що 30 жовтня 2007 року близько 13 годин 00 хвилин біля будинку № 22 по провулку Костичева у м. Дніпропетровську [PERSON] та [PERSON] скоїли відносно нього злочин, передбачений ч. 2 ст. 125 КК України. Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2009 року відповідачів визнано кожного окремо винними у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, призначив кожному окремо покарання у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі 850,00 грн. Винними діями відповідачів [PERSON] причинена майнова шкода у розмірі 424,51 грн. та моральна шкода у розмірі 5000,00 грн. Позивач неодноразово уточнював позовні вимоги. В остаточній редакції позовної заяви від 12 листопада 2009 року позивач просив стягнути з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку на користь позивача матеріальну шкоду в сумі 2124,51 грн., моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. та витрати на отримання правової допомоги по цивільній справі в розмірі 1200,00 грн. У судовому засіданні позивач підтримав уточнені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] уточнені позовні вимоги не визнала. В судовому засіданні заперечувала проти задоволення уточнених позовних вимог. Просила суд відмовити у задоволенні уточнених позовних вимог. Відповідач [PERSON] уточнені позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у задоволенні уточнених позовних вимог. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Підставою звернення позивача до суду із позовом є захист прав та майнових інтересів потерпілої від злочину особи на отримання відшкодування шкоди. У звязку із чим, для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, практику Верховного Суду України. Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши сторони, адвоката, зясувавши обставини у справі та перевірив їх письмовими доказами вважає, що позовні вимоги належать частковому задоволенню з наступних підстав: Дослідивши матеріали скарги приватного обвинувачення № 1-31, судом встановлено, що постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2008 року у відношенні [PERSON] та [PERSON] порушено кримінальну справу за ознаками ч.2 ст. 125 КК України (к.с.а.37). Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2009 року встановлено, що злочинними діяннями [PERSON] та [PERSON] потерпілому [PERSON] було завдано тілесні ушкодження, що за своїм характером відносяться до легкого ступеню важкості. В звязку з чим відповідачів [PERSON]І та [PERSON] визнано кожного окремо винним в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, призначено кожному покарання у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі 850,00 грн. (а.с. 33-34, 46-47). Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2009 року апеляційну скаргу потерпілого [PERSON] було частково задоволено. Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2009 року у відношенні [PERSON], [PERSON] в частині вирішення цивільного позову відмінено, справу в цій частині направлено на новий судовий розгляд в той же суд в порядку цивільного судочинства (а.с.42-43). Таким чином, аналізуючи докази у справі, суд приходить до висновку, що вина відповідачів у скоєнні злочину у відношенні до позивача 30 жовтня 2007 року є встановленою. За ч.1, 2 ст.1195 ЦК України, фізична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя іншій фізичній особі, зобовязана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоровя фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Згідно ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. За змістом зазначених положень, єдиною підставою цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди є правопорушення, яке включає в себе: шкоду, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний звязок між ними, а також вину заподіювача шкоди. На підставі направленням черговим Ленінського РВ ДМУ УМВС України, від 30 жовтня 2007 року було проведено судово-медичне дослідження [PERSON], [INFO]. Згідно висновку фахівця з питань судово-медичної експертизи за № 5683 від 29 листопада 2007 року у [PERSON] виявлено: черепно-мозкова травма, струс головного мозку; забій мяких тканин голови, правої гомілки з набряком мяких тканин, які спричинені від дії тупих твердих предметів, що могло мати місце в термін та можливо при обставинах на які вказує обстежений. За своїм характером виявлені ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, що зумовили короткочасний розлад здоровя. Знаходження на лікуванні понад 21 добу повязане з загостренням супутніх захворювань у вигляді: церебрального атеросклерозу, тому при визначенні ступеню тяжкості у розрахунок не сприймаються (а.с.48-49). За проведення судово-медичної експертизи позивачем понесені витрати в розмірі 24,69 грн. (а.с. 7,24). Відповідно до амбулаторної картки [PERSON], позивач 05 листопада 2009 року звернувся в Поліклінічне відділення №1 Міської лікарні №5 зі скаргами на головний біль, біль в області забоїв обличчя, правої голені. Його оглянув хірург поліклінічного відділення та направив для консультації до невропатолога. Лікар невропатолог призначив амбулаторне лікування ( а.с. 50, 69, 70, 71) на якому позивач перебував з 5 листопада 2007 року по 28 листопада 2007 року (а.с. 63-68). За проведений курс лікування, призначений невропатологом, позивачем на придбання ліків витрачено 99,82 грн. (а.с. 7,24). Згідно положень пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з ушкодженням здоров'я. Згідно статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з того, що протиправні дії відповідачів призвели до короткочасного розладу здоровя [PERSON]. Тривале ухилення відповідачів від добровільного відшкодовування витрат фактично призвели до душевних страждань позивача. Однак до заявленої суми моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн. суд відноситься критично і вважає, що сума у розмірі 400,00 грн. цілком відображає ступінь та глибину моральних переживань відповідача. Відповідно ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, повязаних з розглядом судової справи належать витрати на правову допомогу. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, позивачем були витрачені кошти на складання уточненої позовної заяви (а.с. 21,22,25), суд вважає за необхідне, стягнути з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] в рівних частках судові витрати по справі у розмірі 200,00 грн. (Двісті гривень 00 копійок). У звязку з тим, що позивач в силу ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів України від 21 січня 1993 року за № 7-93 «Про державне мито» звільнений від сплати державного мита та відповідно до п.3 ч.3 ст. 81 ЦПК України, звільнений від оплати витрат на інформаційно технічне забезпечення у справах про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю фізичної особи, суд вважає за необхідне, в силу частини 3 статті 88 ЦПК України, стягнути з відповідачів на користь держави судові витрати у розмірі 81,00 грн. З урахуванням наведеного,

Outcome: partial