Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-25 00:00:00

Позивачка [PERSON], звернувшись з даним позовом до суду, просить зобов'язати відповідачку [PERSON] звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, яка розташована в с. Калинівка, Богуславського району, Київської області, та яка була надана їй ([PERSON]) у власність згідно державного акту на право приватної власності на землю серії КВ без номера від 14 травня 1999 року для будівництва дачного будинку - 0,10 га та ведення садівництва - 0,11 га, і просить визнати за нею право власності на цю земельну ділянку. В обгрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що 22 січня 1994 року рішенням 24 сесії XXI скликання Вільховецької сільської ради Богуславського району було задоволено її заяву та передано у власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва дачного будинку та 0,11 га для ведення садівництва, що розташована в с. Калинівка, Богуславського району, Київської області. На підставі вказаного рішення органу місцевого самоврядування їй було оформлено та видано державний акт на право приватної власності на землю серії КВ без номера від 14 травня 1999 року для будівництва дачного будинку - 0,10 га та ведення садівництва - 0,11 га. Оформлення державного акту здійснювалось у відповідності до положень Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року № 43. У відповідності до положень згаданого нормативного акту було розроблено технічну документацію на виготовлення державного акту. Вказана технічна документація пройшла державну експертизу землевпорядної документації. Вказаний державний акт було зареєстровано Вільховецькою сільською радою в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 4. 12.09.2007 року під час відвідання земельної ділянки позивачка встановила, що на ній влаштовано звалище будівельного сміття і згодом вдалось з'ясувати, що вказане сміття завозилось громадянкою [PERSON]. Зважаючи на те, що такі дії з боку відповідача носять в собі характер порушення вимог чинного законодавства щодо недоторканості та непорушності права власності особи, зокрема, обмеження права використання майна за призначенням, позивачка звернулась до [PERSON] з вимогою про усунення перешкод в користуванні майном шляхом вивезення сміття із земельної ділянки. Натомість нею отримано відповідь, з якої вбачається, що відповідач не лише не бажає припинити протиправне використання майна не за його цільовим призначенням, але й, навпаки, оспорює право власності позивача на земельну ділянку, вказуючи, що земельна ділянка не належить позивачці. Дійсно в державному акті на право власності на земельну ділянку вказано власником земельної ділянки [PERSON], але це була помилка, так як в рішеннях органу місцевого самоврядування про надання землі у власність її прізвище та ім'я записали неправильно і відповідно вказана помилка надалі виявилась і в державному акті на право власності. Стаття 392 Цивільного кодексу України передбачає, що особа, право якої оспорюється, має право просити в суду визнати право власності на річ за відсутності правовстановлюючого документу та неможливості отримати його у встановленому порядку. Документом, що підтверджує право власності на земельну ділянку є державний акт. Таким чином, з огляду на те, що виправлення в державному акті у відповідності до положень Інструкції № 43 не дозволяється, оскільки це може призвести до визнання відповідного акту недійсним, єдиним способом захисту права власності від негайного посягання є саме подання позову про визнання права власності на земельну ділянку. Можливість та право на звернення до суду з вимогою про визнання права власності на земельну ділянку передбачено положеннями ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 152 Земельного кодексу України, які передбачають такий спосіб захисту порушених прав як визнання права, в тому числі визнання права власності на земельну ділянку. В судовому засіданні представники позивачки [PERSON] і [PERSON] позов підтримали, обгрунтувавши вимоги позивачки вищевикладеними фактами. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов визнала і пояснила, що представники позивачки довели під час судового розгляду справи, що державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ без номера від 14 травня 1999 року для будівництва дачного будинку - 0,10 га та ведення садівництва - 0,11 га був виданий саме позивачці [PERSON]. Оскільки вона при зайнятті земельної ділянки не знала, що земельна ділянка належить позивачці, то допустила порушення прав позивачки на цю земельну ділянку. В даний вона звільнила спірну земельну ділянку і нею не користується. Згідно з ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши пояснення представників позивачки, пояснення відповідачки та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи з наступних підстав. Із архівного витягу з протоколу 16 сесії ХХІ скликання Вільховецької сільської ради від 28 січня 1994 року вбачається, що [PERSON] було надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га. 14 травня 1999 року на ім'я [PERSON] видано державний акт на право приватної власності на землю серії КВ без номера для будівництва дачного будинку - 0,10 га та ведення садівництва - 0,11 га. Рішенням апеляційного суду Київської області від 18 вересня 2008 року позов прокурора Богуславського району Київської області до [PERSON] про визнання недійсним державного акту на право власності на землю, що був виданий на ім'я [PERSON] 14 травня 1999 року, залишено без задоволення. Позов був пред'явлений саме до позивачки по даній справі [PERSON] і фактично по справі за позовом прокурора про визнання недійсним державного акту на право власності на землю визнавалось, що спірний державний акт на землю виданий саме [PERSON]. За змістом ст. 392 Цивільного кодексу України особа, право якої оспорюється, має право звернутися до суду про визнання права власності на річ за відсутності правовстановлюючого документу та неможливості отримати його у встановленому порядку. Документом, що підтверджує право власності на земельну ділянку є державний акт. Виправлення в державному акті у відповідності до положень Інструкції № 43 не дозволяється, оскільки це може призвести до визнання відповідного акту недійсним, і єдиним способом захисту права власності від негайного посягання є саме подання позову про визнання права власності на земельну ділянку. Таким чином, з огляду на те, що виправлення в державному акті у відповідності до положень Інструкції № 43 не дозволяється, оскільки це може призвести до визнання відповідного акту недійсним, способом захисту права власності від посягання є саме подання позову про визнання права власності на земельну ділянку. Можливість та право на звернення до суду з вимогою про визнання права власності на земельну ділянку передбачено положеннями ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 152 Земельного кодексу України, які передбачають такий спосіб захисту порушених прав як визнання права, в тому числі визнання права власності на земельну ділянку. Таким чином позов [PERSON] є обгрунтованим та підлягає задоволенню. З урахуванням викладеного та

Outcome: approved