Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про розподіл майна подружжя, просив поділити майно, набуте подружжям під час шлюбу, a саме - квартиру [ADDRESS] та визнати за ним прав власності на 1/2 частину вказаної квартири, посилаючись на наступні обставини. З [PERSON] О.1. він перебував у шлюбі з 1994 по 2008 рік, дітей від шлюбу не мають. В 2000 році за спільні кошти подружжям була придбана квартира [ADDRESS], в ній був зроблений ремонт. Вважає квартиру спільною сумісною власністю подружжя , яка повинна бути поділена в рівних долях. В судовому засіданні позивач [PERSON] пояснив, що з 1994 по 2005 рік сторони проживали разом, вели спільне господарство, позивач постійно працював, забезпечував сім'ю продуктами , сплачував за комунальні послуги. Позивач вважає, що квартира придбана за спільні кошти подружжя, тому при поділі майна частки подружжя в спільній квартирі мають бути рівними, просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири. Відповідачка [PERSON] та її представник Овчаренко 1.1, позовні вимоги не визнали та просили в задоволенні позову відмовити. Відповідачка пояснила, що ні в подружжя, ні у батьків позивача на той час коштів для придбання квартири не було. Батько відповідачки - [PERSON] за свої кошти - 8700 грн. придбав для неї квартиру, і договір купівлі-продажу був оформлений на відповідачку. Підтвердженням належності коштів її батьку є митна декларація та довідка про плавання, з яких вбачається , що з 27.06.1999 року по 06.03.2000 року [PERSON] 1.1. працював за контрактом на судні «Наутик» та заробив 11305 доларів США. Із цих коштів батько надав придбання квартири 7000 доларів США. Третя особа [PERSON] 1.1, в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи його відсутності , просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити, оскільки квартира [ADDRESS] була придбана ним за свої власні кошти 7500 доларів США для дочки [PERSON] Вважає, що квартира є особистою приватною власністю його дочки, самостійних вимог на предмет спору він не заявляє. Вислухавши сторони, представника відповідачки, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про одруження, виданого 03.06.1994 року органом актів соціального стану району Ботаніка м. Кишинева Республіки Молдови, [PERSON] та зареєстрували шлюб 03.06.1994 року ( а.с. 5). Шлюб між сторонами було розірвано 15.08.2008 року, про що [PERSON] видано свідоцтво про розірвання шлюбу Відділом РАЦС Дарницького РУЮ у м. Києві ( а.с. 4). В період перебування у шлюбі, 25.04.2000 року сторонами була придбана квартира [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу 25.04.2000 року, посвідченим державним нотаріусом [PERSON] Шостої державної нотаріальної контори, зареєстрованим у Київському міському БТІ 24.05.2000 року за № 6235 (а.с. 6). Отже, спірною є квартира [ADDRESS], яка складається з однієї жилої кімнати, площею 16,4 кв.м., загальна площа квартири -33 ,8 кв.м. Як вбачається з довідки форми № 3, виданої ЖЕК № 210 КП «Управління житлового господарства» Дарницького району м. Києва, місце проживання сторін було зареєстровано у спірній квартирі [PERSON] - з 22.08.2000 року, [PERSON] - з 12.04.2001 року. В судовому засіданні з пояснень сторін, підтверджених поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON], а також матеріалами справи ( квитанції про сплату за житлово-комунальні послуги за 2-х осіб, за послуги телефонного звязку, телекомунікаційні послуги ( а.с. 49-224) вбачається, що сторони проживали однією сімєю та вели спільне господарство з 1994 по 2005 рік. Зі змісту договору купівлі-продажу вбачається, що спірна квартира була придбана за 8700 грн., однак сторони в судовому засіданні пояснили , що на придбання квартири подружжям було витрачено 8000 доларів США. Відповідно до вимог ст. 22 КпШС України , що був чинним на час придбання квартири сторонами , майно, нажите подружжям за час шлюбу , є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. ( ст. 28 КпШС України). Отже, придбання майна в період шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, і доводити наявність такого права ні чоловік, ні дружина не повинні, при цьому розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Тому у разі заперечення відповідачкою проти позову , вона повинна була довести ту обставину, що квартира була придбана за її особисті кошти . Заперечуючи проти задоволення позову та посилаючись на те, що квартира належить їй особисто, відповідачка [PERSON] надала суду наступні докази : митну декларацію [PERSON] 1.1., з якої вбачається, що 07.03.2000 року він перетнув кордон України на Бориспільській митниці та ввіз з собою 11305 доларів США ; індивідуальну трудову угоду [PERSON] 1.1. та довідку про плавання , видану ТОВ «Морське агентство ТІС» , з яких вбачається, що [PERSON] 1.1, з 25.06.1999 року до 06.03.2000 року працював електромеханіком на судні «Наутик» та отримував заробітну плату в розмірі 1650 доларів США ( а.с. 32-33). При цьому в своїх поясненнях відповідачка вказувала на те, що її батько, будучи присутнім під час придбання квартири та передаючи кошти продавцю, вказував на те, що «це кошти моїх дітей на квартиру», маючи на увазі подружжя сторін. Позивач, посилаючись на те, що для придбання квартири його мати [PERSON] передала йому 3000 доларів США, надав квитанції про прийом податкових платежів за автомобіль на імя батька [PERSON] з 1995 рік , матері [PERSON] - за 1998 рік, та договір купівлі-продажу трактора «ЮМЗ-6», 1980 року випуску ( а.с. 44-45). Вказані докази, надані позивачем та відповідачкою, суд не приймає до уваги, оскільки зони не є належними доказами та не підтверджують, що кошти, витрачені на придбання спірної квартири, належали одному з подружжя особисто. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], мати позивача, пояснила, що в 1998 році помер її чоловік. Тому в 1999 році вона продала транспортні засоби, що залишились після його смерті , та передала своєму сину [PERSON] 3000 доларів США . Син пояснив, що ці гроші будуть витрачені на придбання квартири. Свідок [PERSON], мати відповідачки, пояснила, що в 2000 році її чоловік [PERSON] 1.1. приїхав до м. Києва, щоб «допомогти дітям придбати квартиру». Він передав дочці гроші в доларах США для придбання квартири подружжю. Скільки коштувала квартира свідку невідомо. Оцінюючи надані докази , суд виходить з норм законодавства , діючого на час виникнення спірних правовідносин . Зокрема , відповідно до ст. 244 ЦК України ( 1963 р.) договір дарування на суму понад 500 крб., а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 крб. повинен бути нотаріально посвідчений. Згідно з ст. 153 Цивільного кодексу України (1963 року) договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Статтею 24 КпШС України було закріплено , що до роздільного майна подружжя належить майно , яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування. Аналогічно визначений правовий режим майна, що є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка і Сімейним Кодексом України, чинним з 01.10.2004 року , а саме : особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку ( доходу) . Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, враховуючи ту обставину, що свідки [PERSON] та [PERSON] є близькими родичами сторін і зацікавлені в результатах розгляду справи, суд вважає, що відповідачка не надала суду належних доказів того, що квартира була придбана за її особисті кошти . Отже, суд приходить до висновку, що спірна квартира була придбана подружжям [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти, тому є їх спільною сумісною власністю. Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України , майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України , що містяться в п. 25 Постанови № 11 від 21.12.2007 року , вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми а депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, оскільки квартира [ADDRESS] , що належить сторонам на праві спільної сумісної власності , є однокімнатною і не може бути поділена в натурі, то суд вважає за можливе поділити спільне майно подружжя шляхом визнання за кожним із подружжя ідеальної частки - по 1/2 частці у праві спільної часткової власності на квартиру. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] є обгрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України , з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати , понесені позивачем на сплату судового збору - 1700 грн. та інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді - 120 грн. На підставі вищевикладеного , ст. 22, 24, 28, 29 Кодексу про шлюб та сімю України , 125, 244 Цивільного кодексу України ( 1963 року) , ст. ст. ст. 60, 68, 70, 71 Сімейного Кодексу України ,

Outcome: approved