Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-16 00:00:00

Позивачка 06.02.2009 року звернулася до суду до відповідачів із позовом про визнання недійсним рішення сільради від 30.07.2007 року, посилаючись на те, що відповідно до рішення № 16 від 27.02.1998 року [PERSON] сільської ради їй була виділена в постійне користування земельна ділянка площею 0,10 га. в селі Тахтаулове для садово - огородницького використання, якою вона користувалася до 2007 року. В березні 2007 року вона подала сільському голові заяву на приватизацію цієї ділянки, в чому їй було відмовлено, після чого 20.03.2007 року без її участі та відому був складений акт обстеження земельної ділянки, а 30.03.2007 року [PERSON] сільською радою Полтавського району та області на підставі ст. 140, 141, 143 ЗК України було прийнято рішення про припинення права користування земельною ділянкою. Вважає, що дане рішення протирічить законодавству з наступних підстав. Згідно п. «в» ч.1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Відповідно до Кодексу громадянам, яким не оформили права приватної власності на ділянки і продовжували користуватися ними, мають право на безоплатне одержання ділянок, якими вони користувались у приватну власність. Використовуючи надане їй ст. 14 Конституції України право, вона як кожен громадяни України може одержати безоплатно у приватну власність земельну ділянку. Крім того, ст. 118 ЗК України, яка регулює порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, передбачає : 1. Громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користування, подає заяву до відповідної ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Що було зроблено. 2. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування що до приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів що підтверджують розмір земельної ділянки, а не на підставі акту обстеження земельної ділянки, відповідно до якого [PERSON] сільська рада прийняла неправомірне рішення. Вважає, що ст. 140 ЗК України якою керувалася сільська рада в прийнятті рішення, не може бути застосована в зв»язку з тим, що вона регулює відносини на припинення права власності на земельну ділянку, якого в неї не було. Так як згідно прийнятого рішення від 27.02.1998 року земля була виділена їй в користування. В рішенні від 30.03.2007року [PERSON] сільська рада посилається на ст.141 ЗК України та спирається на акт про неефективне використання земельної ділянки, при цьому не зазначає, яким саме пунктом нищезгаданої статті керується. При цьому, ст. 141 ЗК України визначає припинення права користування земельною ділянкою. Зазначений у даній статті перелік є вичерпним , а саме : А) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; Б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбаченим Земельним Кодексом; В) припинення діяльності державних чи комунальних установ, підприємств та організацій; Г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; Г) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; Д) систематична несплата земельного податку. Щодо застосування ст.143 ЗК України, то примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі : А) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; Б) не усунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантино - шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару грунту, об»єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем; порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров»ю населення в терміни, встановлені вказівками спеціально уповноважених органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів; В) конфіскації земельної ділянки; Г) викуп (вилучення) земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; Г) примусове звернення стягнень на земельну ділянку по зобов»язаннях власника цієї земельної ділянки; Д) не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених ЗК України. Як вбачається з даної статті, то примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється виключно у судовому порядку, тобто [PERSON] сільська рада не мала жодних прав на прийняття такого рішення, так як вона не є судовим органом. Порядок припинення права користування земельними ділянками, які використовуються з порушенням земельного законодавства регулює ст. 144 ЗК України, в якій зазначено, що : 1. У разі виявлення порушення земельного законодавства державний інспектор по використанню та охороні земель складає протокол про порушення та видає особі, яка допустила порушення, вказівку про його усунення у 30-денний строк. Якщо особа, яка допустила порушення земельного законодавства, не виконала протягом зазначеного строку вказівки державного інспектора щодо припинення порушення земельного законодавства, державний інспектор по використанню та охороні земель відповідно до закону накладає на таку особу адміністративне стягнення та повторно видає вказівку про припинення правопорушення чи усунення його наслідків у 30-денний строк. При цьому вона не володіла інформацією про порушення земельного законодавства і відповідно не мала жодної можливості виправити вказані порушення. 2. У разі не усунення порушення земельного законодавства у 30-денний строк державний інспектор по використанню та охороні земель звертається до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про припинення права користування земельною ділянкою. 3. Рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про припинення права користування земельною ділянкою може бути оскаржене землекористувачем у судовому порядку. З рішення сільської ради вбачається, що при прийнятті цього рішення вона керувалася актом обстеження земельної ділянки від 20.03.2007 року, що протирічить чинному законодавству, а саме ст. 144 3К України. Прохала визнати недійсним рішення [PERSON] сільської ради від 30.03.2007 року. Зобов»язати [PERSON] сільську раду повернути їй земельну ділянку для садово - огородницького використання розміром 0,10 га. Стягнути з відповідача витрати пов»язанні на сплату державного мита в розмірі - 8,50 грн. та витрат на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи - 7,50 грн. 28.05.2009 року позивачка на адресу суду надала додаткову позовну заяву про визнанні незаконим рішення сільської ради про відмову передати в приватну власність земельної ділянки, наданої для ведення садівництва та припинення права користування земельною ділянкою, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю ( а. с. 38 - 40 ) посилаючись на те, що згідно рішення виконкому [PERSON] сільської ради № 16 від 27.02.1998 року їй була виділена земельна ділянка площею 0,10 га. для садово - городницького використання в с. Тахтаулове Полтавського району. Відповідно до ст. 35 ЗК України громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право придбати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва. Згідно ст. 81 ч.1 п. «в» ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, які надавалися їм в користування. Згідно ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться в разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян. Згідно ч. 1 п. «в» ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення садівництва - не більше 0,12 га. Вона вирішила використати своє право, надане їй Конституцією України і законом та приватизувати земельну ділянку в с. Тахтаулове Полтавського району. Тим більше, що це єдина земельна ділянка, яка знаходилася у її користуванні. На початку березня 2007 року вона подала до [PERSON] сільської ради заяву про приватизацію вищевказаної земельної ділянки. Але, реакція посадових осіб [PERSON] сільської ради була досить дивна. 20.03.2007 року складається акт про невикористання нею земельної ділянки з пропозицією припинити її право користування земельною ділянкою площею 0,10 га. в с. Тахтаулове по вул. Центральній. Рішенням дев»ятої сесії п»ятого скликання [PERSON] сільської ради Полтавського району від 30.03.2007 року був затверджений акт обстеження земельної ділянки від 20.03.2007 року, відмовлено їй у передачі в приватну власність земельної ділянки і припинено її право користування земельною ділянкою площею 0,10 га. в с. Тахтаулове по вул. Зіньківській. Вважає рішення дев»ятої сесії п»ятого скликання [PERSON] сільської ради від 30.03.2007 року незаконним, таким, що порушує її права громадянина України на користування земельною ділянкою і безоплатну її приватизацію з наступних підстав. По-перше, в акті комісії від 20.03.2007 року обстежувалася і зазначена земельна ділянка, яка розташована в с. Тахтаулове по вул. Центральній. В рішенні девятої сесії п»ятого скликання [PERSON] сільради від 30.03.2007 року її позбавили права користування земельною ділянкою 0,10 га. в с. Тахтаулове по вул. Зіньківській. З цього випливає, що комісія обстежувала зовсім іншу ділянку, а рішення прийнято її земельній ділянці. По-друге, за весь час користування земельною ділянкою з боку сільської ради їй не було жодного попередження з будь-яких причин що стосується використання земельної ділянки. По-третє, [PERSON] сільська рада в обґрунтування припинення права на користування земельною ділянкою посилається на ст. 140, 141, 143 ЗК України. Ст. 140 ЗК України передбачає лише припинення права власності на земельні ділянки. Ст. 141 ЗК України передбачає припинення права користування земельними ділянками, але, перелік підстав для припинення права користування є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Жодна із підстав, викладених в ст. 141 ЗК України, не мала місце при вирішенні питання про позбавлення її права користування земельною ділянкою. Відповідно до ст. 143, 149 ЗК України в разі незгоди землекористувача з припиненням права на земельну ділянку, спір вирішується в судовому порядку. Якщо [PERSON] сільська рада мала на увазі використання земельної ділянки не за цільовим призначенням, то в такому разі цей факт повинен був бути встановлений відповідно до вимог земельного законодавства. Згідно ст. 144 ЗК України в разі виявлення порушення земельного законодавства державний інспектор по використанню і охороні земель складає протокол про порушення і надає його особі, яка допустила порушення земельного законодавства щодо використання землі, з вимогою усунення цього порушення в 30-денний термін і лише після повторного адміністративного стягнення має право порушувати питання про припинення права користування земельною ділянкою. В даному випадку їй жодного разу не пред»являлися претензії щодо нецільового використання земельної ділянки і вона ніколи не використовувала земельну ділянку за нецільовим призначенням. Таким чином, вважає, що незаконно була позбавлена права на користування земельною ділянкою. Від сільського голови [PERSON] їй стало відомо, що її земельна ділянка передана у власність мешканцю с. Тахтаулове - відповідачу [PERSON]. В зв»язку з цим вважає за необхідне звернутися до суду із додатковими позовними вимогами про визнання недійсними рішення [PERSON] сільської ради про передачу [PERSON] в користування і передачу у приватну власність її земельної ділянки та державного акту на право приватної власності на землю. Крім цього, прохала врахувати, що відповідачу [PERSON] на території [PERSON] сільської ради передано в користування і власність чотири земельні ділянки. Згідно ст. 116 ЗК України вона мала право на безоплатну передачу їй у власність земельної ділянки внаслідок її приватизації. Земельна ділянка була у її користуванні і вона бажала скористуватися правом приватизації, про що подала заяву до [PERSON] сільської ради. Відповідно до ст. 152 ЗК України захист прав громадян і юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади і органів місцевого самоврядування, визнання права. Прохала визнати незаконним рішення дев»ятої сесії п»ятого скликання [PERSON] сільської ради від 30.03.2007 року про відмову у передачі їй в приватну власність земельної ділянки 0,10 га. для ведення садівництва в с. Тахтаулове Полтавського району та області, та припинення права користування земельною ділянкою. Визнати недійсними рішення [PERSON] сільської ради про виділ і передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,10 га. в с. Тахтаулове Полтавського району, яка перебувала у її користуванні та державний акт на право приватної власності на землю, виданого на ім»я [PERSON] на вищевказану земельну ділянку. Стягнути з [PERSON] сільської ради всі судові витрати, які будуть понесені нею в зв»язку з розглядом цивільної справи, зокрема, судовий збір 17 грн., ІТЗ - 45 грн.,, надання юридичної допомоги - 150 грн. 21.10.2009 року позивачка на адресу суду надала уточнення до додаткової позовної заяви ( а. с. 93 ), пославшись на те, що в ході судового засідання їй стало відомо, що земельна ділянка площею 0,10 га., яка була в її постійному користуванні, виділена не [PERSON], а його дружині - [PERSON] та передано їй у приватну власність згідно рішення 25 сесії 5 скликання [PERSON] сільради від 26.09.2008 року та 20.11.2008 року на її ім»я видано державний акт на право приватної власності на землю площею 0.10 га. в зв»язку з цим бажала уточнити свої вимоги, а саме : визнати недійсним рішення [PERSON] сільради від 26.09.2008 року та державний акт на право приватної власності на земельну ділянку 0,10 га. для ведення особистого селянського господарства, виданого [PERSON] сільрадою та відділом Держкомзему у Полтавському районі від 20.11.2008 року на ім»я [PERSON]. 09.11.2009 року позивачка надала суду додаткову позовну заяву про визнання недійсним рішення сільради ( а. с. 113 - 114 ), пославшись на те, що в провадженні суду знаходиться цивільна справа за її позовом до [PERSON] сільської ради, [PERSON], [PERSON] про визнання незаконною рішення сільської ради про відмову у передачі у приватну власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, припинення права на користування земельною ділянкою, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю. В судовому засіданні 21.10.2009 року сільським головою [PERSON] сільської ради -[PERSON] надано рішення двадцять сьомої сесії п»ятого скликання [PERSON] сільської ради від 28.11.2008 року про внесення змін до рішення 9 сесії 5 скликання від 30.03.2007 року «Про припинення права користування земельною ділянкою гр. [PERSON] в с. Тахтаулове». Раніше їй нічого не було відоме про це рішення, на засідання сесії мене її викликали, її думку стосовно цього не питали. 21.10.2009 року вона вперше побачила це рішення і вважає, що рішення 27 сесії 5 скликання [PERSON] сільської ради від 28.11.2008 року також, як і рішення [PERSON] сільської ради 9 сесії 5 скликання від 30.03.2007 року, повинні бути визнані недійсними з наступних підстав. В раніше заявлених позовах вона виклала обставини, за яких вважає незаконними дії [PERSON] сільської ради щодо позбавлення її права на користування земельною ділянкою і передачу її у приватну власність в порядку приватизації. Доповнює ці вимоги наступним. [PERSON] сільська рада винесла рішення як від 30.03.2007 року так і від 28.11.2008 року з порушенням діючого законодавства. Законодавством не передбачено порядку припинення права користування земельною ділянкою або анулювання рішення про наділ земельної ділянки, наданої у користування громадянина, у внесудовому порядку за відсутності згоди на це самого громадянина. Згідно ст. 144 Конституції України, ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Згідно ст. 74 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами. Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов»язані з реалізацією певних суб»єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб»єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому, вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Такого висновку дійшов Конституційний Суд України в рішенні № 70-рп/2009 по справі № 1-9/2009 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, ст. 144 Конституції України, статті 25 ч. 14 ст. 46, ч.1, 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування). Крім того, [PERSON] сільська рада виділила її земельну ділянку з передачею її у приватну власність відповідачу [PERSON] рішенням 25 сесії 5 скликання від 26.09.2008 року, тобто задовго до прийняття рішення від 28.11.2008 року про анулювання рішення від 30.03.2007 року, що також свідчить про порушення законодавства [PERSON] сільською радою, зокрема ст. 116 ЗК України, згідно якої надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні, провадиться лише після вилучення її в порядку, передбаченого цим кодексом. Таким чином, рішення [PERSON] сільської ради 9 сесії 5 скликання від 30.03.2007 року, рішення [PERSON] сільської ради 27 сесії 5 скликання від 28.11.2008 року є незаконними і підлягають скасуванню. Прохала визнати недійсним рішення 27 сесії п»ятого скликання [PERSON] сільської ради від 28.11.2008 року про внесення змін до рішення 9 сесії 5 скликання від 30.03.2007 року «Про припинення права користування земельною ділянкою гр. [PERSON] в с. Тахтаулове». Заявлені раніше позовні вимоги підтримала повністю. В судовому засіданні позивачка та її представник - [PERSON] ( а. с. 140 ), адвокат позивачки підтримали позовні вимоги в повному обсязі, надавши можливі докази в їх підтвердження, пояснивши, що спірна земельна ділянка знаходиться в них в користуванні з 1998 року на підставі рішення [PERSON] сільради, вона та члени її сім»ї постійно обробляли ділянку, її цільового призначення не змінювали. Весь час сплачувала за неї необхідні платежі. На ділянці росла смородина, малина, а решта під город. Але, в 2005 році тяжко захворів її чоловік, його лікували та оперували в м. Київ і протягом з квітня 2005 року пог квітень 2006 року вона її не обробляла, а доручила це [PERSON], яка дійсно її скопувала та засаджувала городиною. Перед 2006 роком, починаючи з 1998 року вона постійно зверталася до [PERSON] особисто щоб зорював ділянку, бо він завжди це робив за певну плату. Її земельна ділянка протягом всіх років від інших ділянок не відрізнялася. А коли звернулася із письмовою заявою до сільради щодо приватизації землі, то дізналася, що на підставі складеного акту в неї землю відібрали. При цьому її не запрошували на обстеження земельної ділянки, складення акту, вирішення питань відібрання землі, відмові їй в її приватизації. Про ці всі факти дізналася у квітні 2007 року. тому, вважає, що має право користування ділянкою на законних підставах з моменту винесення рішення сільрадою з 1998 року, а винесені рішення щодо її земельної ділянки незаконними, бо восени 2007 року її дочка та зять прибирали огород та палили бур»яни. Після того, як дізналася про відібрання землі неодноразово зверталася до сільського голови щодо повернення їй ділянки в користування та її приватизацію письмово і не бажала це питання доводити до суду, бо сподівалася із дій голови, що він поверне їй землю. Будь - яких правових підстав не існувало для відібрання в неї ділянки, не дотримана процедура відібрання, акт складено у її відсутність, на вирішення питань на сесіях щодо землі вона не запрошувалася, не було підстав для прийняття рішення про відмову в приватизації їй землі, незаконно надано її земельну ділянку у власність іншій особі. Крім цього, на відміну від відповідачів собацьких вона не має іншої земельної ділянки. Представник відповідача [PERSON] сільради Полтавського району - [PERSON] ( а. с. 24 ), інтереси якої представляє без довіреності в силу займаної посади з 07.04.2006 року, давав суперечливі свідчення, позов не визнав, вказавши, що позивачка не оформила відповідні документи на користування земельною ділянкою, тому не мала права на її користування , бо крім рішення про наділ землі позивачка повинна мати і державний акт на право постійного користування з технічною документацією, але одночасно маючи сумніви у прийнятому ним рішенні погоджувався на укладення мирової угоди на початку розгляду справи ( а. с. 23, 28 ) та не заперечував факту надання позивачці у користування землі і існування з цього приводу рішення сільради. Але вважав, що рішення сільради це не документ, який дає право на користування землею. Потім вказував, що позивачка взагалі не використовувала ділянку за цільовим призначенням. Уточнив, що позивачка займала ту земельну ділянку, яку зараз займають [PERSON], бо в назві вулиці мається технічна помилка. Додав, що можливо рішення винесено помилково. Одночасно зазначив, що решту громадян, які не мають техдокументації на користування землею він не позбавляв права користування, а письмових пояснень від позивачки щодо невикористання землі не відбирав. На неодноразові запити суду не надав суду витребуємих доказів в повному обсязі через неуважність з його слів, і як вважає суд, з метою затягування розгляду справи по суті ( а. с. 20-21, 60, 65, 69, 75, 130, 133, 137). На чому позивачка в подальшому не наполягала. Відповідач : [PERSON] позов не визнав, вказавши, що позивачка не користувалася земельною ділянкою з 1993 року, була в сильному бур»яні, він дійсно закультивовував землю на прохання позивачки в 1993, 1983, 2003 роках, тому щоб привести ділянку в божий вид заяву на приватизацію написала його дружина. Він бачив як на даній землі випасала свою корову [PERSON] і вона косила їй сіно на ній. Після 2006 року позивачку на ділянці не бачив. Відповідачка [PERSON] ( а. с. 38, 53) в засідання не з»явилася, будучи належним чином повідомленою, заяви про причини не явки та відкладення справи слуханням не надавала ( а. с. 136). Тому, суд вважає, що розгляд справи по суті можливий в її відсутності по наявним матеріалам справи відповідно до ст. 169 ЦПК України. Свідок [PERSON] ( а. с. 145 ) суду пояснив, що неодноразово підвозив позивачку, а іноді і її дітей до даної земельної ділянки, один раз допомагав прибирати урожай, де кілька раз вони його пригощали помідорами та картоплею, бачив, що вона вирощує огородину на землі. В 2006 році їздили на город тільки її дочка та зять скошувати та палили його. Судом встановлено всі обставини на які позивачка послалася в позові і вони повністю доводяться матеріалами справи на а. с. 6 -9, 50 - 51, 89 - 92, 141 - 143. Суд, заслухавши сторін, адвоката, свідка, дослідивши докази, якими обґрунтовується позов, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню із підстав зазначених позивачкою в позові, а саме : земельна ділянка у позивачки знаходилася в користуванні на законних підставах, не існувало правових обґрунтованих підстав для вилучення у позивачки земельної ділянки із користування, не дотримана органом місцевого самоврядування процедура вилучення ділянки у особи в якої земля була в постійному користуванні згідно чинного законодавства і не було згоди позивачки на цю дію, прийняті рішення органом місцевого самоврядування без повідомлення та участі позивачки, відсутні підстави для прийняття рішення про відмову позивачці у приватизації землі, що тягне за собою незаконне подальше виділення цієї ділянки іншій особі та недійсність виданого держакту на спірну землю іншій особі відповідно до ст. 118, 152, 154, 155, 158, 160 ЗК України та рішенням Конституційного суду України № 1 - 9/2009, оскільки ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Outcome: approved