Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-18 00:00:00

13 лютого 2009 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення суми вкладу в розмірі 17 232 долари США та витрат на інформаційно- технічне забезпечення в розмірі 30 грн. 13 липня 2009 року представник позивача, який діє за довіреністю, подав до суду уточнену та доповнену позовну заяву, в якій просить стягнути з відповідача на користь його довірителя суму вкладу в розмірі 17 232 долари США, пеню за прострочення повернення вкладу в сумі 77,85 грн, три проценти річних за час прострочення повернення вкладу в сумі 2 335,56 грн, проценти за користування безпідставно збереженими грошима в сумі 9 342,23 грн та понесені витрати на інформаційно- технічне забезпечення в розмірі 30 грн. 19 лютого 2010 року представником позивача, який діє за довіреністю, подано до суду уточнену та доповнену позовну заяву, в якій просить стягнути з відповідача на користь його довірителя пеню за прострочення повернення вкладу в розмірі 10,10 доларів США, три проценти річних за час прострочення повернення вкладу в сумі 303,09 долари США та понесені витрати на інформаційно- технічне забезпечення в розмірі 30 грн. В обгрунтування вимог позивач посилається на те, що 18 листопада 2008 року між ним та відповідачем було укладено договір строкового банківського вкладу № 09-11-18-000590, відповідно до умов якого відповідач розмістив грошові кошти в сумі 17 232 долари США на вкладному рахунку строком на 310 календарних днів з 18.11.2008 року по 23.09.2009 року включно. 3.12.2008 року він звернувся до відповідача з приводу дострокового повернення вкладу, але в його прохання було відмовлено на підставі того, що банкам заборонено достроково видавати вклади вкладникам. Вклад було повернуто 10 липня 2009 року. Вважає відмову у поверненні вкладу незаконною та необгрунтованою, а дії відповідача такими, що порушують пункти договору банківського вкладу , вимоги ст. 1060 ЦК України. Таким чином, строк прострочення виконання відповідачем зобов»язання з повернення вкладу склав 214 днів, тобто з 09.12.2008 року по 10.07.2009 року. Згідно п. 4.2 вказаного договору банк повинен сплатити пеню в розмірі 0,1 % річних за кожен день прострочення, тобто в розмірі 10,10 доларів США. Крім того, відповідач повинен сплатити 3% річних за прострочення виконання зобов»язання, що складає 303,09 долари США. В судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги свого довірителя підтримав , просив позов задовольнити із огляду на вищевказані обставини. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав та заперечував проти їх задоволення з тих підстав, що неповернення суми вкладу на первісну вимогу вкладника пов»язано з тим, що п.2 Постанови правління НБУ «Про окремі питання діяльності банків» від 04.12.2008 року № 413 , банкам було заборонено достроково видавати вклади вкладникам. Умовами договору передбачено, що у разі прострочення виконання зобов»язання , банк виплачує пеню в розмірі 0,1 % за кожен день прострочення. Вимога в частині стягнення 3% річних не є обгрунтованими. Суд, заслухавши пояснення представників сторін , дослідивши письмові докази, надані в обґрунтування заявлених вимог та заперечень на позовні вимоги, встановив такі факти та відповідні ним правовідносини. Судовим розглядом справи встановлено, що згідно договору строкового банківського вкладу № 08-11-18-000590 від 18.11.2008 року , укладеного між позивачем та відповідачем, відповідач прийняв від позивача грошові кошти в сумі 17 232 долари США з розміщенням на вкладному рахунку № 2630851900315.590 строком на 310 календарних днів з 18.11.2008 року по 23.09.2009 року. Відповідно до умов договору та вимог ст. 1060 ЦК України, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку ( строковий вклад). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу. 03.12.2008 року позивач звернувся до банку з приводу дострокового повернення грошових коштів, що підтверджено письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи. На його вимогу йому було відмовлено в поверненні грошових коштів. Сума вкладу була повернута 10.07.2009 року. Таким чином, строк прострочення виконання зобов»язання з боку відповідача за вказаним вище договором становить 214 днів. Відповідно до умов договору п. 4.2 за порушення строків, встановлених договором банківського вкладу, для повернення вкладу та/або процентів за ним вкладнику, банк сплачує вкладнику пеню у розмірі 0,1 % річних за кожен день прострочення. З наданого позивачем розрахунку, щодо суми якого не висловлено заперечень з боку представника відповідача, за період з 09.12.2008 року по 10.07.2009 року, тобто по день повернення суми вкладу, минуло 214 днів, то сума пені становить 10,10 доларів США. Відтак, суд вважає, що позовні вимоги позивача в цій частині законні та обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню. В обгрунтування позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3 % річних за прострочення повернення вкладу в сумі 303,09 долари США, позивач посилається на норму ст.. 625 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст.. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до вимог ст.. 611 ЦК України у разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди. Умовами договору строкового банківського вкладу , а саме п. 4.2 передбачено, що за порушення строків, встановлених договором банківського вкладу, для повернення вкладу та/або процентів за ним вкладнику, банк сплачує вкладнику пеню у розмірі 0,1 % річних за кожен день прострочення. Таким чином, позовні вимоги позивача в цій частині незаконні та безпідставні , а тому не підлягають задоволенню. У відповідності до вимог ст.. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягнення судові витрати, які документально підтверджені. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial