Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-30 00:00:00

В листопаді 2009 р. [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до Вознесенської міської Ради Миколаївської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог позивачі в позовній заяві зазначали, що 03 вересня 2008 р. помер їх батько - [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку №47 (сорок сім), з надвірними та господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в місті Вознесенськ Миколаївської області по вулиці Ватутіна, що належав спадкодавцю за життя на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою Вознесенською державною нотаріальною контрою Миколаївської області 01 квітня 1993 р. за р. №414 та земельної ділянки, площею 0,1248 га, яка була надана для обслуговування вказаного житлового будинку та ведення підсобного особистого господарства, й належала останньому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від ЗО липня 1993 р. Позивачі є спадкоємцями першої черги за законом, які прийняли спадщину після смерті свого батька в установленому порядку, шляхом звернення до державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та отримання свідоцтво про право на спадщину за законом на вищевказаний житловий будинок. Проте, при зверненні позивачів до Другої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області з приводу видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку, державним нотаріусом було відмовлено в оформлені спадщини, оскільки у правовстановлюючому документі на земельну ділянку було вказано два цільових призначення земельної ділянки: обслуговування житлового будинку та ведення підсобного особистого господарства, що суперечить чинному законодавству, зокрема ст.19 ЗК України. Посилаючись на неможливість оформлення своїх спадкових прав в державній нотаріальній конторі, позивачі просили позов задовольнити та визнати за ними право власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом по Уг частки за кожним. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному у обсязі та на їх задоволенні наполягав. При цьому зазначав, що спірна земельна ділянка була передана спадкодавцю у приватну власність з дотриманням вимог діючого на той час законодавства на підставі відповідного рішення компетентного органу з подальшим оформленням державного акту на право приватної власності на землю. Окрім цього, вказував на те, що на час розгляду справи в суді, обумовлений державний акт недійсним не визнаний, а рішення виконавчого комітету Вознесенської міської Ради народних депутатів на підставі якого останній був виданий, жодною зі сторін під сумнів не ставилось. До того ж, ні ЗК України ні Інструкція „Про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею (в тому числі і на умовах оренди), які діяли на час передачі земельної ділянки у приватну власність [PERSON], не містили заборони видавати один державний акт в межах населеного пункту з різними цільовими призначеннями. Представник відповідача [PERSON], в судовому засіданні позовні е визнала, посилаючись на порушення порядку виготовлення державного акту на спірну ділянку, в наслідок чого у приватну власність була передана земельна ділянка з двома цільовими призначеннями: для обслуговування житлового будинку та для ведення о підсобного господарства без визначення площі по кожному призначенню. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив до суду письмову 17 лютого 2010 р., відповідно до якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі та розглянути справу у його відсутність. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про ч розгляду справи повідомлявся належним чином, згідно письмової заяви від 21 січня позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник третьої особи без самостійних вимог - відділ Держкомзем; Вознесенськ Миколаївської області, в судове засідання не з'явився, про час і місце справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. В м< справи наявна заява останнього про розгляд справи у його відсутність. Ухвалою сур розглянута у відсутність позивачів [PERSON] і [PERSON] та представник; особи без самостійних вимог - відділу Держкомзему у місті Вознесенськ Миколаївської оскільки в справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Так, зі свідоцтва про смерть, виданого 09 вересня 2008 р. відділом реєстрації цивільного стану по м. Вознесенську Вознесенського міськрайонного управління Миколаївської області вбачається, що 03 вересня 2008 р. в місті Вознесенськ Миколаївської області помер [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина до складу якої увійшли: житловий будинок №47 (сорок сім), що розташований по вулиці Ватутіна в місті Вознесенськ Миколаївської області належав останньому за життя на праві власності на підставі Свідоцтва про право на спадкування, виданого Другою Вознесенською державною нотаріальною конторою Миколаївської 01 квітня 1993 р., зареєстрованого в реєстрі за №414; земельна ділянка, площею гектарів, що розташована на території Вознесенської міської Ради та яка була передана для особистого підсобного господарства та обслуговування житлового будинку №47 (сорок вулиці Ватутіна в місті Вознесенськ Миколаївської області, й належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого на підставі р виконавчого комітету Вознесенської міської Ради від 20 липня 1993 р, за №1 зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за І грошових внесків з відповідними відсотками, що зберігаються в філії Вознесенського ВАТ „Державний [PERSON]" № 3153 на рахунку П-725 з усіма видами індексації компенсацій та дотацій, згідно довідки № 04/9 - 644 від 04 червня 2009 р., виданої Вознесенського відділення ВАТ „Державний [PERSON]" № 3153. З довідки Другої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської ( №1165/01-14 від 27 листопада 2009 р. вбачається, що позивачі [PERSON] і [PERSON] спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] шляхом подачі до державної нотаріальної контори заяв про прийняття спадщини. Зо заява [PERSON] зареєстрована в книзі обліку спадкових справ під №1016 від 11 лисі 2008 р., заява [PERSON] зареєстрована в книзі обліку спадкових справ під № 20 січня 2009 р. Згідно довідки Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області №937/01-14 від 01 грудня 2009 р., спадкова справа після смерті [PERSON], померлого 03 вересня 2008 р. по вказаній державній нотаріальній конторі заводилась. З заявами про прийняття спадщини та/або відмову від спадщини ніхто не звертався. З матеріалів спадкової справи встановлено, що після смерті свого батька [PERSON] позивач [PERSON] та [PERSON], як спадкоємці першої черги за законом, отримали в Другій Вознесенській державній нотаріальній конторі Миколаївської області свідоцтва про на спадщину за законом від 08 жовтня 2009 р. на вищезазначений житловий будинок та грошові внески. Проте, при зверненні останніх до державної нотаріальної контори з приводу оформлення своїх спадкових прав на земельну ділянку, державним нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки у правовстановлюючому документі на спірну земельну ділянку, в порушення вимог ст. 19 чинного ЗК України, було вказано два цільових призначення земельної ділянки - обслуговування житлового будинку та ведення підсобного особистого господарства й рекомендовано звернутися до суду для вирішення даного питання (довідка Другої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області №462/01-14 від 04 червня 2009 р.). Цивільне законодавство передбачає, що спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Разом з тим, при розгляді справ про визнання права власності на спадкове майно, у тому числі і при розгляді справ про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, необхідно враховувати, що за наявності правовстановлюючих документів на нього, документального підтвердження місця, часу відкриття спадщини, підстав закликання до спадкування та за відсутності спору між спадкоємцями свідоцтво про право на спадщину на підставі ст. ст. 1296,1297 Цивільного кодексу України, ст.34 Закону України від 02 вересня 1993 р. за №3425-ХІІ „Про нотаріат" видається державним нотаріусом. В п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику у справах про спадкування" №7 від 30 травня 2008 р. зазначено, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. При цьому, право приватної власності на землю означає, що певна конкретна визначена на місцевості земельна ділянка належить певному конкретно визначеному громадянинові або юридичній особі. Вищевказані особи набувають право на земельну ділянку в установленому порядку та їх право на земельну ділянку посвідчується відповідними документами (договором купівлі - продажу, свідоцтвом про спадщину, державним актом про право власності на землю, рішенням суду). До того ж, згідно зі ст.ст.18-21 ЗК України земельний фонд України відповідно до цільового призначення поділяється на дев'ять категорій, кожна з яких має свій правовий режим залежно від характеру землекористування, системи державних органів, що здійснюють функції державного управління землями та обсягом компетенції цих органів у галузі управління використання земельних ділянок. Цільове призначення земель - це встановлені законодавством порядок, умови та межі використання земель для конкретних цілей відповідно до їх категорій. Цільове призначення конкретної земельної ділянки залежить від категорії земель, з яких її виділено, від планування та зонування території і є встановленою компетентним органом при наданні земельної ділянки межею її використання для конкретного призначення відповідно до затверджених планів розвитку території, зонування земель, а також правового режиму відповідної категорії земель. Так, відповідно до ст.17 ЗК УРСР (в редакції 1992 р.), який діяв на час виникнення спірних правовідносин), передача у власність земельної ділянки, проводиться відповідними Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Тобто, підставою набуття права власності на землю в таких випадках є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, з подальшим оформленням відповідних правовстановлюючих документів. Обов'язок по перевірці дотримання вимог діючого законодавства при прийнятті відповідного рішення та подальшої видачі правовстановлюючого документа покладається безпосередньо на органи місцевого самоврядування, які є відповідальними за свою діяльність перед юридичними та фізичними особами (ст.74 Закону України „Про місцеве самоврядування"). Порядок та підстави безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, визначений ст.17 ЗК України (в редакції 1992 р.), відповідно до якої громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до і органу місцевого самоврядування за місцем знаходження земельної ділянки. Зокрема, судом встановлено, що за життя, [PERSON] зі виконавчого комітету Вознесенської міської Ради народних депутатів з письмовою : передачу йому в приватну власність земельної ділянки, в якій останній зазначено розмір земельної ділянки та мету використання. 20 липня 1993 рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської Рад депутатів Миколаївської області за №188 „Про розгляд заяв громадян на б оформлення правовстановлюючих документів та упорядкування землекористувань в індивідуальному секторі", громадянину [PERSON] було п приватну власність земельні ділянки, для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, а саме: земельну ділянку, площею 1 000 кв. м., ділянку, площею 244 тимчасове користування. На підставі рішення №189 від 20 липня 1993 р. [PERSON] отримав державний акт на право приватної власності на землю, який зареєстроваї записів державних актів на право приватної власності на землю за №1694. Але, вказане рішення за №189 від 20 липня 1993 р. не узгоджується зі змістом державного акт приватної власності на землю, відповідно до якого земельна ділянка, площею передана для обслуговування вищевказаного житлового будинку та підсобного і господарства. Також, згідно довідки Архівного відділу Вознесенської міської ради Миколаївсьі від 12 лютого 2010 р., рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області за №189 від 20 липня 1993 р., яке зазначено у державному акті на землю, стосується земельних питань. Крім того, не заслуговують також на увагу посилання представника відповідача нікчемність правочину, оскільки державний акт за своїм змістом не є правочином а є документом, що посвідчує відповідне право. Отже, з врахуванням наведеного та враховуючи, що фактично між сторонами правовідносини щодо змісту державного акту на право приватної власності землю т, компетентного органу, на підставі якого вказаний акт був виданий, що не є предмета спору, суд приходить до висновку, що правових підстав для задоволення позовних вимог позивачів про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування з; не має.

Outcome: dismissed