Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування квартири недійсним, визнання укладеного правочину договором купівлі-продажу, визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 ідеальну частину квартири і покликається на наступні обставини: З відповідачкою [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з 19.10.1991 року. За час подружнього життя 25.12.2004 р. придбали квартиру [ADDRESS], хоча був оформлений договір дарування, згідно якого ніби-то відповідачка [PERSON] подарувала спірну квартиру його дружині- Джура [PERSON] відповідачка [PERSON] продала, а позивач з дружиною [PERSON] купили квартиру [ADDRESS] за 10 тис. доларів США. Кошти на купівлю вищевказаної квартири позивач заробив, перебуваючи на заробітках в Португалії з 2001 року. Суму 4 тис. доларів США було переведено ним з Португалії через послугу «Western Union» ЗАТ КБ «Приватбанк» безпосередньо перед купівлею квартири, а решта грошей були привезені із заробітків раніше і знаходились на депозитних рахунках «Приватбанку», які були відкриті на ім»я його дружини [PERSON] і які також були зняті з депозитних рахунків відповідачкою безпосередньо перед купівлею квартири. Спірна квартира була куплена у відповідачки [PERSON], хоча ця угода була оформлена неправильно - як договір дарування. Вважає, що причиною оформлення договору дарування, а не купівлі-продажу могло бути і те, що він перебував за межами України і не міг подати нотаріально завірену заяву про згоду на купівлю квартири чи інші корисливі мотиви його дружини. Спірна квартира була придбана (куплена) ним з відповідачкою [PERSON] за час шлюбу, вона є спільною власністю і тому має право на 1/2 ідеальну частину , як майно, що набуте подружжям за час перебування в шлюбі. На даний час проживає у спірній квартирі з відповідачкою [PERSON] та двома неповнолітніми дітьми: донькою [PERSON] [INFO] та сином [PERSON] [INFO] Про укладення договору дарування квартири дізнався недавно, був впевнений, що вони купили квартиру, але отримав довідку з МБТІ, де зазначено, що спірна квартира подарована. У зв»язку з тим, що він перебував за межами України, не міг вчасно подати позовну заяву в суд і вважає, що пропустив строк позовної давності з поважних причин. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позов і пояснив аналогічне. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з»явилася, хоча належним чином була повідомлена про день і час розгляду справи. У своїх запереченнях на позовну заяву не визнала даного позову в повному обсязі та пояснила, що спірна квартира належала її сусіду [PERSON] Він отримав цю квартиру у спадок після смерті батьків, з якими проживав. [PERSON] подарував квартиру Українській православній церкві Московського патріархату, якою на початку 2004р. зацікавилася відповідачка [PERSON] Вона почала спілкуватися з священником вказаної церкви - отцем Георгієм, який цікавився її умовами проживання, духовним і матеріальним станом. Дізнавшись, про те, що вона орендує квартиру, пообіцяв вирішити її проблеми з житлом. Священник домовився з однією із своїх прихожанок, а саме [PERSON] про те, що вона згідна подарувати їй спірну кватиру, яка їй теж дісталася в дарунок. Вона погодилася, а про купівлю квартири мова не йшла, так як вона не мала коштів на купівлю квартири. Всі гроші, які їй висилав чоловік -позивач [PERSON] йшли на утримання їх дітей та навчання, оздоровлення. Також оплачувала оренду квартири, в якій проживала разом з дітьми. 25.12.2004 р. вона отримала в дарунок від [PERSON] квартиру [ADDRESS], про що вказано у договорі дарування, посвідченому приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округа [PERSON] Зміст договору було їй і [PERSON] роз»яснено і вони підписали даний договір. На момент укладення договору дарування квартири [PERSON] усвідомлювала свої дії і значення укладеного договору. Вона ніколи не домовлялась про договір купівлі-продажу квартири. Позивач з 2001 по 2009 р. з ними не проживав, на утримання сім»ї не завжди надавав фінансову допомогу. Припущення позивача, на які він опирається у своїх позовних вимогах щодо купівлі нею квартири і що він надсилав на підтримку своєї сім»ї кошти, не надаючи при цьому жодного документу про домовленість між нею на [PERSON] на предмет укладання договору купівлі-продажу квартири суд не може враховувати як докази і не може грунтуватися на припущеннях. В заяві [PERSON] вводить суд в оману, вказуючи в цій заяві, що вона продала їй квартиру № 78 в будинку по вул..Стуса 29 в м.Червонограді Львівської області. Вважає, що визнання недійсним договору дарування є безпідставним, а тому просить в позові відмовити. В судовому засіданні 02.10.2009 р. відповідачка [PERSON] позову не визнала і пояснила, що спірну квартиру не купувала, а їй житло подарували і вона оплатила нотаріусу за оформлення договору дарування. При цьому вказала, що вони з [PERSON] раніше знайомі не були, вперше побачилися при укладенні договору і що спонукало останню подарувати їй квартиру вона пояснити не може. Відповідачка [PERSON] пояснила,що квартиру вона продала [PERSON] за 10000 тисяч доларів ,але [PERSON] оформляла цей договір як договір дарування ,а чому саме так вона не цікавилася, так як для неї це не мало жодного значення і вона цьому взагалі не приділяла значення. В цій квартирі була церковна громада. Коли власник квартири [PERSON] поїхав в Москву, він цю квартиру залишив їй. Вони в ній молилися, а через 5 років вирішили продати цю квартиру, так як вона їм стала непотрібною у зв»язку з придбанням іншого приміщення. Переговори з приводу купівлі квартири [PERSON] вела з о.Георгієм ([PERSON]І.). [PERSON]О передала кошти за квартиру в сумі 10 ОООдоларів, тому вона вважала, що продала квартиру. Це фактично так і було, оскільки [PERSON] ніхто квартири не дарував і для цього не було підстав. Вона віруюча людина і не бажає давати інші пояснення чи обманювати позивача, чоловіка [PERSON] Свідок [PERSON] (отець Георгій) пояснив,що квартира була документально переписана на [PERSON] До них підходила [PERSON] з проханням продати їй цю квартиру. Тому [PERSON] продала цю квартиру [PERSON], Він знав що договір дарування фіктивний, бо насправді цей договір був куплі-продажу. Свідок отримував гроші за квартиру, які частково направив [PERSON]а рештою користувалася їхня релігійна громада. Перед продажею квартири [PERSON] сама домовлялась з нотаріусом, що буде оформляти квартиру як договір-дарування,але вона давала гроші, нотаріус це бачила. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила в грудні прийшла [PERSON] і сказала,що купляє квартиру по сусідству з мамою. Говорила, що син -позивач має вислати гроші. [PERSON] не сказала, що оформила договір дарування, вона останній час змінила свою поведінку ,в неї появився інший мужчина. Приватний нотаріус [PERSON] в судовому засіданні пояснила,що пам»ятає , що [PERSON] оформляла договір-дарування квартири [PERSON] Вони обоє підписували договір -дарування . При ній жодних грошей [PERSON] для [PERSON] (Бєлгородцевій) не давала. Її контора складається з двох кабінетів і в її кабінеті, при ній не давали грошей і будь- яких посторонніх людей в неї в кабінеті не було. До неї люди приходять і консультуються, які є види договорів і як вони укладаються. Можливо, вона давала консультацію, але в даному випадку сторони оформляли договір дарування, а як було насправді - вона не знає. Вислухавши пояснення сторін , свідків, оцінивши зібрані документи , суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 19.10.1991 року по даний час, мають двох дітей. З 2001 року по 2009 рік Позивач перебував за кордоном на заробітках, періодично приїжджав додому у відпустки. Вони підтримували подружні відносини. Відповідачка [PERSON] з дітьми проживала в орендованій квартирі та в квартирі своїх батьків, так як власного житла у них не було. Позивач, працюючи за кордоном в Португалії, надавав відповідачці кошти, пересилаючи їх через Приватбанк, а також привозив додому готівку, коли приїжджав у відпустки. Це визнала в судовому засіданні і відповідачка. Спірна квартира [ADDRESS] придбана за час спільного подружнього життя - 25.12.2004р. Відповідачка [PERSON] визнала позов і спростувала заперечення відповідачки [PERSON] про те, що вона дарувала їй квартиру. І відповідачка [PERSON], і свідок [PERSON] підтвердили, що [PERSON] заплатила за спірну квартиру кошти (10 000 доларів США), тому фактично купила її. Підстав дарувати квартиру [PERSON] [PERSON] не мала, так як навіть не була знайома з нею. Укласти договір дарування - це була ініціатива [PERSON], а [PERSON] не надавала цим юридичним нюансам значення. Вищевказаним спростовуються пояснення відповідачки [PERSON] про те, що квартира була їй подарована і вона не платила за неї коштів. Згідно ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, визнання правочину недійсним, зміна правовідношення. Відповідно до ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд повинен вирішити, зокрема, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов»язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність (ст.717 ЦК України). За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов»язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов»язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 ЦК України). Зібраними по справі доказами достовірно доведено, що відповідачка [PERSON] сплатила кошти за спірну квартиру. Тому суд приходить до висновку, що фактично між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, а не дарування квартири з домовленістю про всі істотні умови такого договору. У зв»язку з цим договір дарування спірної квартири від 25.12.2004р. підлягає визнанню його недійсним на підставі ст.235 ЦК України, так як він є удаваним правочином, який вчинено для приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу, який сторони насправді вчинили. Відповідно до ч.2 ст.235 ЦК України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. На підставі наведеного, суд вважає, що спірні правовідносини між сторонами слід вирішувати, виходячи із норм матеріального права, які регулюють відносини по договору купівлі-продажу майна, який фактично був укладений між [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України, ст.368 Цивільного кодексу України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995р. №20 (із змінами) вказано, що, розглядаючи позови, пов»язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону «Про власність», ст.22 КпШтС). Дальше, як вказується в названій Постанові, розмір часток у спільній сумісній власності лодружжя визначається за нормами КпШтС і вони є рівними. Оскільки спірна квартира придбана (куплена) за час шлюбу, то вона є спільною сумісною власністю позивача [PERSON] та відповідачки [PERSON] Тому позовна вимога позивача про визнання за ним права власності на 1/2 ідеальну частину квартири суд вважає законною і такою, що підлягає до задоволення. Про укладення оскаржуваного договору дарування квартири позивач дізнався лише нещодавно. До цього часу він був впевнений, що укладений договір купівлі-продажу квартири. При укладені договору він не був присутній, його копію отримав в МБТІ в липні 2009 року. Крім цього, з 2001р. до квітня 2009р. він перебував поза межами України, в Португалії. Тому суд вважає причини пропуску строку позовної давності поважними, у зв»язку з чим цей строк слід поновити.

Outcome: approved