Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-18 00:00:00

До Малиновського районного суду м.Одеси звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права власності на квартиру, посилаючись на те, що 18.12.2008 року померла громадянина [PERSON], яка проживала та була співвласницею квартири під №60 по вул. Генерала Петрова у будинку під № 9. в корпусі під № 2 у м. Одесі. Остання приходилась позивачу рідною бабусею по материнській лінії. 27.03.2009р., позивач, як єдиний спадкоємець, який має право претендувати на спадкове майно померлої, оскільки інших спадкоємців немає, у встановлені ст. 1270 Цивільного кодексу України, звернувся до Сьомої Одеської державної нотаріальної контори за прийняттям спадщини у вигляді частини вищезазначеної квартири. Звернення [PERSON] до Сьомої Одеської державної нотаріальної контори було належним чином зареєстровано, відповідно заведено спадкову справу за № 466545992, видано витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 19186976 від 27.03.2009р. 27.03.2009р. за підписом завідуючої Сьомої Одеської державної нотаріальної контори позивачу було надано відповідь, якою було роз'яснено, що в Свідоцтві про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів 21.09.1993 року за № 17-406 на квартиру під № 60 (шістдесятим), розташованої в місті Одесі по вулиці Генерала Петрова в будинку під № 9 (дев'ятим) в корпусі під № 2 (другим), на ім'я [PERSON]. [PERSON] не зазначені частки, які належать кожному з них, тобто квартира належить їм на праві спільної сумісної власності без виділення конкретних часток, які належать кожному з власників. Згідно п.224 Інструкції "Про порядок вчинення нотаріатьних дій нотаріусами України" державний нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише в разі виділення (визначення) частки померлого у спільному майні. Згідно частини 3 ст. 370 Цивільного кодексу України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 Цивільного кодексу України, тобто договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. На цей час такий договір посвідчити неможливо, в зв'язку з тим, що в зазначеній квартирі один власник помер, а саме: [PERSON] померла 18.12.2008 року, а згідно ст.25 ЦК України «здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється у момент її смерті». Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 09 грудня 2009 року замінено первісного відповідача [PERSON] районну адміністрацію Одеської міської ради належним відповідачем а саме - Одеською міською радою. В судовому засіданні позивач повністю підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник Одеської міської ради в судове засідання не з»явився, сповіщений належним чином, ніяких заяв про слухання справи у його відсутність до суду не надходило. Згідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належними чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд вважає за можливе постановления заочного рішення у справі. Судом встановлено, що у 21 вересня 1993 року, позивачем та його бабусею [PERSON] було реалізовано право на безплатну приватизацію вищезазначеної квартири, яка складається з двох кімнат, у порядку, визначеному Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" та відповідно отримано свідоцтво про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням від 21.09.1993р. № 23106, зареєстрованого і записаного у реєстрову книгу за № 17-406. відповідно до яких останні стали співвласниками зазначеної вище квартири. Суд бере до уваги той факт, що вказаний правочин було здійснено у порядку та спосіб відповідно до вимог законодавства, зокрема Цивільного кодексу України (в редакції 1963року), свідоцтво про право власності було видано в рамках правового поля визначеного законодавством, яке діяло на той час. Позиція нотаріального органу базується на законодавчих вимогах Цивільного кодексу України (в редакції 2004року). який фактично набрав сили та почав діяти після вчинення позивачем та спадкодавцем правочину щодо приватизації зазначеної квартири. У змісті зазначено свідоцтва визначено, що квартира 60, яка знаходиться за адресою м. Одеса, вул. Генерала Петрова, будинок 9 корпус 2, дійсно належить на праві приватної спільної ( сумісної) власності: -[PERSON]; -[PERSON]. У вказаному свідоцтві частки (долі), на які було визначено право кожного з співвласників, виділені не були. Відповідно до вимог ч. З ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Позивач не заявляв про відмову від частки спадкового майна, яке залишилось після смерті [PERSON] та навпаки заявив про своє бажання реалізувати своє право спадкоємця, що підтверджується належним чином завіреними копіями спадкової справи № 313/2009, наданої до суду листом завідуючої Сьомої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] від 24.03.2010р. № 1186/02-14. З серпня 1997року, позивач постійно проживав із спадкодавцем [PERSON], зокрема і на час відкриття спадщини (фактичний день смерті 18.12.2008р.) і на даний час є прописаним (зареєстрованим) у зазначений квартирі, фактично в ній проживає, що підтверджується відповідним штампом у його паспорті, відповідною довідкою КП "ЖКС Черьомушки" від 04.04.2009р. № 176. За вищевказаних обставин, на теперішній час позивач є фактичним власником квартири 60 (шістдесят) по вул. Генерала Петрова, будинок під № 9 (дев'ять), корпус 2 (два) у м. Одесі, оскільки в силу Закону прийняв спадщину. Згідно довідки КП ОМБТІ та РОН", яка була витребувана судом ухвалою від 11.03.2010 року та приєднана до матеріалів справи, зазначена квартира не зареєстрована у відповідному реєстрі. За системним аналізом законодавчих актів, чітко вбачається, що право власності - це право володіння, користування і розпорядження майном і результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; Відповідно до вимог п. 1 ст. 2 Закону України "Про власність" від 07.02.1991, № 697-Хll (із змінами та доповненнями), право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Пунктом 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (в редакції 2004р.), правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 128 "Цивільного кодексу України" (в редакції 1963року), було визначено, що право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов'язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі. Таким чином [PERSON] та [PERSON], отримавши свідоцтво про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням від 21.09.1993р. № 23106, зареєстрованого і записаного у реєстрову книгу за № 17-406, набули право власності на квартиру під №60 по вул. Генерала Петрова у будинку під № 9, в корпусі під № 2 у м. Одесі. Однак, відповідно до вимог ст. 182 Цивільного кодексу України (в редакції 2004р.), право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав. їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані нрава в порядку, встановленому законом. Відповідно до вимог ст. 317 Цивільного кодексу України (в редакції 2004р.), власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ст. 328 Цивільного кодексу України (в редакції 2004р.), право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 331 Цивільного кодексу України (в редакції 2004р.), визначено, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. З вищевикладеного чітко вбачається, що за вимогами цивільного законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину щодо набуття права власності на спірну квартиру, [PERSON] та [PERSON] набули право власності на останню. Факт не реєстрації такого права в МБТІ та РОП на момент набуття такого права не позбавляв при житті [PERSON] та досі не позбавляє [PERSON], саме права власності на вказане майно, оскільки відповідно до вимог п. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (в редакції 2004р.) цей Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. На теперішній час єдиним спадкоємцем частки спірної квартири є позивач, він же є і співвласником останньої, при тому, що позивач реалізував своє право на прийняття такої спадщини у порядку визначеному законом, але останньому було відмовлено, оскільки частки співвласників не виділені згідно вимог Цивільного кодексу України (в редакції 2004р.), однак суд враховує той факт, що набуття права власності відбувалось у порядку визначеному Цивільним кодексом України (в редакції 1963р.), яким було передбачено набрання права власності за таким способом, без виділення конкретних часток, при тому, що у такому випадку право власності набувалось на рівні частки пропорційно кількості співвласників та без обов'язкової державної реєстрації. За вказаних фактичних обставин суд доходить висновку про законність вимог позивача, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Також суд бере до уваги ч. 1 ст. 58 Конституції України, якою визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Outcome: approved