Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-18 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до біржі нерухомості та основних фондів «Україна», [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу будинку дійсним, посилаючись на те, що 15 червня 2000 року між нею та [PERSON] на біржі нерухомості та основних фондів «Україна» укладено договір купівлі-продажу будинку, розташованого за адресою: 2-й пров. Свердлова 1, с. Таранівка Зміївського району Харківської області. 20 червня 2000 року вона здійснила реєстрацію даного договора в Зміївському державному підприємстві технічної інвентаризації. На даний час у неї виникла необхідність у продажу вищезазначеного будинку, у звязку з чим звернулася до нотаріуса, який їй відмовив у нотаріальному посвідченні договора купівлі-продажу будинку, посилаючись на зміни у законодавстві, згідно з якими договір купівлі-продажу будинку вважається недійсним. У звязку з вищевикладеним, позивачка змушена звернутися до суду та просить суд позов задовольнити та визнати договір купівлі-продажу будинку, укладений між нею та [PERSON] і зареєстрований на біржі нерухомості та основних фондів «Україна» дійсним. Позивачка в попередньому судовому засіданні позов підтримала та просила суд позовні вимоги задовольнити. Відповідачі в попереднє судове засідання не зявилися, надали заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги визнали у повному обсязі, та просили суд позов [PERSON] задовольнити. Відповідно до ч. 4 ст. 130 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у разі визнання відповідачем позову суд ухвалює рішення в порядку встановленому ст. 174 ЦПК України. Згідно ч. 4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, те, що відповідачі позовні вимоги визнали у повному обсязі, суд вважає, що ухвалення рішення по справі можливо при попередньому її розгляді. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 15 червня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] на біржі нерухомості та основних фондів «Україна» укладено договір купівлі-продажу будинку з надвірними будівлями реєстраційний № Н10-89, розташованого за адресою: 2-й пров. Свердлова, будинок № 1, с. Таранівка Зміївського району Харківської області. Згідно довідки комунального підприємства «Зміївське бюро технічної інвентаризації» від 22 березня 2010 року № 3259 вищезазначений будинок з надвірними будівлями належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, підписаного та зареєстрованого на біржі нерухомості та основних фондів «Україна» 15 червня 2000 року. Таким чином, договір купівлі-продажу будинку укладено та зареєстровано на час дії Цивільного кодексу України 1963 року, який не зобовязував нотаріально посвідчувати договори купівлі-продажу нерухомості, укладених на біржі. Згідно ст. 5 Цивільного кодексу України від 1 січня 2004 року (далі - ЦК України) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Чинний ЦК України вимагає нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомості, зокрема купівлі-продажу будинків (ст. 657 ЦК України). На даний час у позивачки виникла необхідність у нотаріальному посвідченні зазначеного договору, оскільки відсутність останнього перешкоджає їй здійснювати свої права, як власниці будинку, зокрема права розпорядження. Враховуючи те, що у цивільному законодавстві відсутня норма права, яка б регулювала спірні правовідносини, суд приходить до висновку щодо необхідності у застосуванні аналогії закоі^у. Згідно ст. 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Згідно абз. 2 ч. 2 ст. 215 ЦК України у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Згідно ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилися від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Встановлено, що у момент укладення договору сторони досягли згоди щодо усіх його істотних умов, зокрема щодо предмета та ціни договору та відбулося повне його виконання - будинок передано у володіння [PERSON], у свою чергу [PERSON] передала грошові кошти [PERSON] у повному обсязі, про що свідчить укладений договір купівлі-продажу будинку від 15 червня 2000 року та відсутність заперечень відповідачів проти позовних вимог. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки відсутні сумніви щодо законності та дійсності договору купівлі-продажу будинку з надвірними будівлями, зареєстрованого на біржі нерухомості та основних фондів «Україна» у 2000 році. Крім того, ухвалення рішення у попередньому судовому засіданні не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved