Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-21 00:00:00

1 липня 2009 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог зазначала, що в 2006 році відповідач, [PERSON] - її племінник, запропонував їй укласти договір довічного утримання. Він обіцяв їй піклуватися про неї, купувати їй продукти харчування, допомагати з ремонтом її квартири, сплачувати за комунальні послуги, а натомість просив передати йому у власність однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS]. Вона погодилася з його пропозицією укласти договір довічного утримання, оскільки через тяжкий стан здоровя потребувала сторонньої допомоги. 3 травня 2006 року [PERSON] привіз до неї додому нотаріуса і вона, позивачка, підписала договір, як вона зрозуміла, довічного утримання. Після підписання договору відповідач ухилявся від виконання умов договору довічного утримання, лише деякий час сплачував за комунальні послуги, але з 2007 року не робив навіть цього. В січні 2009 року вона мала намір оформити субсидію, після чого дізналася, що квартира належить відповідачу на підставі договору дарування. Посилаючись на те, що договір дарування був удаваним правочином, просила застосувати наслідки ч. 2 ст. 235 ЦК України та визнати договір дарування договором довічного утримання. Зазначала, що [PERSON] не виконує своїх обовязків за договором довічного утримання, не піклується про неї, не допомагає їй матеріально, не відвідує її, не купує ліки, продукти харчування. В звязку з цим позивачка просить суд розірвати договір довічного утримання. В судовому засіданні [PERSON] підтримала позов в повному обсязі. Відповідач проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що між ним та позивачкою було укладено договір дарування. Про укладення інших договорів, в тому числі й договору довічного утримання, мова між ними не йшла. [PERSON] є його тіткою, він завжди піклувався про неї як родич, а після смерті сина позивачки, ще більше по-родинному став опікуватися нею, тому тітка висловила бажання подарувати йому свою квартиру. Він, відповідач, як до, так і після укладення договору дарування квартири підтримує з [PERSON] родинні стосунки та, в міру своїх можливостей, піклується про неї. 3-я особа [PERSON], проти задоволення позову заперечувала. При цьому пояснила, що в 2006 році вона, працюючи на посаді державного нотаріуса Першої Харківської державної нотаріальної контори, посвідчувала договір дарування квартири між [PERSON] та її племінником [PERSON] Зазначала, що перш ніж посвідчити договір дарування, вона зясовувала чи є [PERSON] діти, чоловік або інші родичі, розяснювала позивачці правові наслідки договору дарування, спадкового договору та договору довічного утримання, пропонувала укласти [PERSON] спадковий договір або договір довічного утримання. Однак позивачка наполягала саме на укладенні договору дарування. Після складання проекту договору сторони ознайомилися та погодилися з усіма його умовами. Договір був зачитаний уголос. Заперечень щодо непорозуміння будь-яких умов договору у сторін не було. Нотаріус [PERSON] наполягала, що [PERSON] повністю розуміла який саме договір вона укладає та бажала настання наслідків його укладання. Волевиявлення сторін під час укладення договору було вільним. Договір був укладений та посвідчений в 9-му кабінеті приміщення Першої Харківської державної нотаріальної контори, а не за місцем проживання [PERSON] Допитаний, в якості свідка [PERSON], пояснив, що товаришує з позивачкою, допомагає їй в міру можливостей, відповідача [PERSON] жодного разу в квартирі позивачки не бачив. Свідок [PERSON], пояснила, що знайома з [PERSON] з травня 2006 року, допомагає [PERSON] за її проханням, оскільки позивачка є одинокою людиною, потребує сторонньої допомоги. Відповідача вона не бачила у [PERSON], про укладений між ними договір їй не відомо. Свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою [PERSON], довгий час у них були дружні стосунки. [PERSON] є племінником позивачки, в них добрі родинні стосунки. Після смерті сина [PERSON], [PERSON] взяв на себе турботу про позивачку, ще за довгий час до укладення договору допомагав їй та піклувався про неї, робив ремонт, купував меблі, телевізор тощо. Зазначала, що [PERSON] неодноразово висловлювала намір подарувати свою квартиру племіннику. Свідок [PERSON], дружина відповідача, пояснила, що вона знайома з позивачкою 22 роки, увесь цей час між ними були добрі родинні стосунки. Після смерті сина [PERSON], [PERSON] взяв на себе турботу про тітку. В 2006 році [PERSON] висловила намір подарувати [PERSON] свою квартиру. Договір був укладений та посвідчений в Першій Харківській державній нотаріальній конторі. Вона, [PERSON], була присутня при укладенні договору, нотаріус довгий час зясовувала у [PERSON], який саме договір вона бажає укласти, пропонувала їй укласти й інші договори, однак позивачка висловила намір укласти саме договір дарування. Свідок [PERSON], пояснила, що вона є сусідкою [PERSON], нещодавно дізналася, що квартира на праві власності належить племіннику позивачки - [PERSON] Останнього приблизно 1,5 роки у [PERSON] не бачила. Свідок [PERSON] пояснив суду, що він є пастором церкви, яку [PERSON] відвідує. Він 2 рази на тиждень відвідує позивачку, надає їй посильну допомогу. Відповідача він жодного разу у [PERSON] не бачив. Заслухавши пояснення сторін, та інших осіб, надавши оцінку показанням допитаних у судовому засіданні свідків, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що 3 травня 2006 року між [PERSON] (дарувальник) з однієї сторони та [PERSON] (обдарований) з іншої було укладено договір дарування квартири [ADDRESS]. Зазначений договір був посвідчений державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 7-543 (а.с. 4). Позивач просить застосувати суд наслідки укладення удаваного правочину відповідно до ст. 235 ЦК України, посилаючись на те, що між нею та її племінником насправді було укладено договір довічного утримання. Такі доводи позивачки не відповідають обставинам справи з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до ч. 1 ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Згідно ст. 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Зі змісту укладеного між сторонами договору дарування вбачається, що жодних обовязків щодо матеріального або іншого забезпечення, довічного утримання тощо договором укладеним між сторонами 3 травня 2006 року не було передбачено. В судовому засіданні позивачка не заперечувала, що умови догляду, утримання, матеріального забезпечення між нею та [PERSON] не обговорювалися. Вказані обставини підтверджені і нотаріусом [PERSON], яка зазначила, що жодних домовленостей про матеріальне забезпечення, довічний догляд тощо між сторонами не обговорювалося. Судом встановлено, що загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України були дотримані. З огляду на вищезазначене підстави для визнання договору дарування договором довічного утримання та застосування наслідків удаваного правочину відсутні, оскільки невідомо, на яких умовах могло здійснюватися довічне утримання, в чому полягав би догляд тощо. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виник спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Посилання [PERSON] на те, що вона помилялася стосовно істотних умов укладеного договору та, що під час укладення договору [PERSON] ввів її в оману, внаслідок чого вона уклала договір на вкрай невигідних для себе умовах, оскільки вона є особою похилого віку, потребує сторонньої допомоги, не має іншого житла тощо, зводяться до незгоди з укладеним договором дарування з підстав, передбачених ст.ст. 229, 230 ЦК України. Проте вимог щодо оскарження договору з таких підстав позивачка не заявляла та не позбавлена такої можливості. З огляду на вищезазначене, підстави для задоволення позову відсутні. На підставі ст. ст. 16, 203, 204, 209, 210, 717, 744, 749, 751 ЦК України,

Outcome: dismissed