Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-05 00:00:00

В грудні 2009 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення з домоволодіння № 165/7 по вул. Дзержинського в місті Миколаєві без надання іншого житлового приміщення, мотивуючи тим, що вказане домоволодіння належить йому на праві власності, але відповідачі без його згоди і дозволу зареєструвалися та мешкають в домі, що не дає йому змоги користуватися своєю власністю, вселитися та мешкати зі своєю родиною. Добровільно знятися з реєстрації та виселитися з дому відповідачі не бажають. В судовому засіданні представник відповідача, його дружина [PERSON], позов підтримала та просила його задовольнити. Додатково вказала, що спірний дім потрібен для проживання їхньої родини, оскільки іншого житла в них не має. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей позов не визнали, посилаючись на те, що їм та дітям потрібне житло, тому виселятися та зніматися з реєстрації з адреси спірного домоволодіння вони не бажають. Не заперечували, що мешкають в домі без згоди позивача. Представник третьої особи Служби у справах дітей адміністрації Заводського району просила позов залишити без задоволення, виходячи з інтересів дітей та відсутністю в них житла і реєстрації. Заслухав сторони, свідків, дослідивши матеріали справи та додаткові документи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного: Судом встановлено, що позивачу, згідно рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 червня 2009 року, належить на праві власності 1/20 частина житлового будинку № 165 по вул. Дзержинського в м. Миколаєві. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 24 вересня 2009 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва було змінено в частині визнання права власності та за позивачем визнано право власності на 10/100 частини домоволодіння № 165 по вул. Дзержинського в м. Миколаєві. На даний час згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 25.12.2009 року [PERSON] є власником житлового будинку № 165/7 в м. Миколаєві(виділ в окрему адресу 10/100 частини домоволодіння № 165 по вул. Дзержинського). Також рішенням Заводського районного суду від 24 червня 2009 року було встановлено, що громадянин [PERSON] [PERSON] познайомившись з відповідачкою [PERSON] в 2003 році мав намір з нею одружитися, тому перерахував їй грошові кошти з метою придбання нерухомості для сумісного проживання. [PERSON] придбала спірне житло на своє імя і зареєструвала в ММ БТІ. 15.07.2008 року позивач звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON] про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на частину домоволодіння та визнання права власності на грошові кошти, мотивуючи тим, що в червні 2008 року приїхав в місто [PERSON], але відповідачка [PERSON] не впустила його до будинку, оскільки мешкала там з іншим чоловіком. В свою чергу, [PERSON] 29.01.2009 року зареєструвалася разом зі своїм сином [PERSON], [INFO] в спірній частині домоволодіння, а пізніше, вже після ухвалення рішення Заводським районним судом від 24.06.2009 року на користь позивача [PERSON],23.07.2009 року зареєструвала свою подругу [PERSON] і її неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO] (Довідка Форма № 3 від 05.11.2009 р. № 4032). В судовому засіданні відповідачка [PERSON] не заперечувала, що їй було відомо про те, що ухвалою Заводського районного суду від 16.10.2009 р., в порядку забезпечення позову, на спірне житло був накладений арешт, також знала і про ухвалене судом рішення не на її користь. Судом також встановлено, що до реєстрації відповідачів в спірному житлі вони мали реєстрацію в різних населених пунктах Миколаївської області, а також постійно знімали житло в місті Миколаєві, оскільки власного житла не мали. Так, відповідачка [PERSON] станом на 28.09.1999 р. була зареєстрована в [INFO], де знаходилася на реєстрації до 30.05.2001 року. Потім, 15.06.2001 року була зареєстрована за місцем мешкання своїх родичів в смт. Казанка Миколаївської області. З 2002 року стала мешкати в місті Миколаєві. В свою чергу, син [PERSON] згідно довідки Киряківської загальноосвітньої школи 1-111 Миколаївського району Миколаївської області № 16 від 22.01.2009 р. був учнем 4 класу у 2008-2009 навчальному році. Відповідачка [PERSON] до реєстрації в спірному житлі також була зареєстрована в Миколаївській області. В судовому засіданні вказала, що в місті Миколаєві знімала для себе і дітей різне житло. Доказів того, що відповідачі знаходилися на квартирному обліку як особи, які потребують житло суду не надано. Допитаний у суді свідок [PERSON] суду показав, що зареєстрований і постійно мешкає в частині домоволодіння по вул. Дзержинського, 165 з 2006 року. Представника позивача та відповідачів він не знає і не бачив, знає, що в спірному житлі, яке знаходиться поряд з його житлом, мешкають чоловік та жінка з дитиною. Допитаний у суді свідок [PERSON] суду показала, що раніше мешкала за адресою вул. Дзержинського, 165, де в неї була приватна власність частина домоволодіння. Спірне житло продавала вона. Також свідку відомо, що в домі зареєстровані люди, які ніколи там не мешкали, якщо б в домі були маленькі діти, то у дворі про це було б відомо іншим мешканцям. Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 30.01.2010 р. без №, складеного спеціалістом служби у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва [PERSON], мешкання в спірному житлі відповідачки [PERSON] з її дітьми було вказане лише зі слів [PERSON], оскільки під час виходу вони були відсутні. Вже при складанні акту від 02.03.2010 року [PERSON] знаходилася в домі. Зі слів опитаних сусідів, в спірному житлі постійно мешкає [PERSON] з сином [PERSON], стосовно [PERSON] і її малолітніх дітей сусіди не можуть стверджувати, що вказані особи постійно тут проживають, оскільки не знають. Згідно технічного паспорту від 26.12.2009 року житлового будинку № 165/7 по вул. Дзержинського загальна площа спірного житла складає 37,4 кв.м, із яких 24,6 кв.м житлова площа і 12,8 кв. м допоміжна площа, в самому домі є тільки одна кімната, кухня і санвузол. Положеннями ст. 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Враховуючи, що позивач своєї згоди на вселення відповідачів до спірного житла не надавав, останні права власності на спірне житло не мають, не є членами родини позивача, а також того, що в суді не добуто доказів постійного мешкання в спірному житлі відповідачки [PERSON] та її малолітніх дітей, інших обставин, що стосуються зміни в сімейному житті самого позивача, суд і вважає позов таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Що стосується посилання адвоката [PERSON] в захист інтересів відповідачки [PERSON] на те, що позивач є громадянином іншої держави, а неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] громадяни України, тому треба з урахуванням їх інтересів відмовити в задоволенні позову, то з такими доводами погодитися не можна виходячи з наступного: Ст. 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обовязки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Стаття 41 Конституції України конкретно вказує на те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності набувається в порядку визначеному законом і ніхто не можу бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Outcome: approved