Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-02 00:00:00

У квітні 2009 року [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до закритого акціонерного товариства «Фінансова група «Страхові традиції» (далі - ЗАТ «Фінансова група «Страхові традиції») про стягнення страхового відшкодування. Зазначали, що 5 листопада 2008 року між [PERSON] та відповідачем був укладений договір добровільного страхування автомобіля КІА Сегаїю, н.з. [NUMBER]. 4 січня 2009 року стався страховий випадок - дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої було пошкоджено застрахований автомобіль. Відповідно до умов договору позивачами було повідомлено відповідача про страховий випадок та надано документи, передбачені зазначеним договором. Посилаючись на те, що ними, у встановленому договором порядку, було повідомлено відповідача про страховий випадок, але останній не сплатив суму страхового відшкодування та протиправно відмовив у виплаті страхового відшкодування, просили стягнути з ЗАТ «Фінансова група «Страхові традиції» на їх користь 40 522 грн. 60 коп. страхового відшкодування та судові витрати. У судовому засіданні позивачі підтримали позов з викладених у ньому підставах та просили задовольнити його у повному обсязі. Представник третьої особи - відкритого акціонерного товариства «Фольксбанк» (далі - ВАТ «Фольксбанк»), проти задоволення позовну не заперечував. Відповідач своє право на участь у судовому засіданні не використав, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Повідомлення про причини неявки до суду не надходило. Відповідно до ч. 4 ст. 169 та ч. 1 ст. 224 ЦПК України якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Заочний розгляд справи відбувається за відсутності відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, на підставі ухвали про заочний розгляд справи. Дослідивши та оцінивши письмові докази в справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що 5 листопада 2008 року між [PERSON] та відповідачем був укладений договір добровільного страхування автомобіля КІА Сегаґо, н.з. [NUMBER] (далі - Договір) (а.с. 6-21). 4 січня 2009 року стався страховий випадок - дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої було пошкоджено застрахований автомобіль, про що свідчать протокол про адміністративне правопорушення від 4 січня 2009 року (а.с. 63) та довідка відділу ДАІ з обслуговування Оболонського району при УДАІ ГУМВС України в м. Києві (а.с. 64). Відповідно до умов договору позивач повідомив відповідача про страховий випадок та подав необхідні документи для отримання страхового відшкодування (а.с. 65). Відповідачем було відмовлено у виплаті страхового відшкодування. Обґрунтовуючи відмову у виплаті страхового відшкодування [PERSON], ЗАТ «Фінансова група «Страхові традиції» у листі № 744/20 від 25 березня 2009 року зазначало, що відповідно до п. 3.1.20 розділу 3 договору до страхових випадків не відносяться та страхове відшкодування не виплачується в разі настання збитків від пошкодження, знищення або втрати ТЗ, які безпосередньо або побічно спричинені, виникають або збільшуються внаслідок грубої необережності, навмисних, злочинних дій або бездіяльності страхувальника (водія, користувача), його довірених осіб або осіб, за яких страхувальник відповідно до чинного законодавства несе відповідальність. Під грубою необережністю страхувальника та його представників в договорі слід розуміти не проявлення елементарної обачності - такої, що можна вимагати від будь-якої і кожної дієздатної особи, наслідки якої вона могла або повинна була передбачити в силу своїх професійних або громадських зобов'язань та умов договору страхування, але необачно розраховувала на їх ненастання або запобігання. А оскільки в діях водія - [PERSON], передбачається порушення вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху, згідно якого під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, то відповідно до п.п. 13.2.2. розділу 13 договору є підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування (а.с. 40). Відповідно до п. 3.1.19 Договору до страхових випадків не відноситься та страхове відшкодування не сплачується у разі настання збитків від пошкодження, знищення або втрати ТЗ, які безпосередньо або побічно спричинені, виникають або збільшуються внаслідок порушення ПДР, а саме: перевищення встановлених обмежень швидкості руху більше ніж на 50 км/год (якщо інше не передбачено обраною програмою страхування), проїзд на заборонений сигнал світлофора або жест регулювальника, в'їзд на залізничний переїзд під час закритого шлагбаума, виїзд на смугу зустрічного руху в місцях, де такий виїзд заборонено, крім випадків, якщо таке порушення викликане необхідністю уникнути зіткнення. Так, посилаючись на п. 3.1.20 договору, як на підставу для відмови у виплаті страхового відшкодування, страховик зазначав, що страхувальником було порушено вимоги п. 12.1 Правил дорожнього руху, згідно якого під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, що в свою чергу суперечить вимогам п. 3.1.19, яким передбачені підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування у разі порушення Правил дорожнього руху. Виходячи з наведеного, суд не може визнати відмову відповідача у виплаті страхового відшкодування законною. Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Пунктом 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України передбачено, що страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Страхувальник зобов'язаний повідомити страховика про настання страхового випадку у строк, встановлений договором (п. 5 ст. 989 ЦК України). Крім того, відповідно до п. З ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Статтею 9 Закону України «Про страхування» встановлено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Непрямі збитки вважаються застрахованими, якщо це передбачено договором страхування. У разі коли страхова сума становить певну частку вартості застрахованого предмета договору страхування, страхове відшкодування виплачується у такій же частці від визначених по страховій події збитків, якщо інше не передбачено умовами страхування. Згідно зі п. 1.11 договору визначено умову виплати страхового відшкодування на спеціалізованій СТО. Відповідно до рахунку - фактури № 1099 від 16 січня 2009 року, складеного СТО «ВАКСАВТО», розмір матеріального збитку складає 40 522 грн. 60 коп. (а.с. 36-37). У зв'язку з цим, сума страхового відшкодування складає 40 522 грн. 60 коп. У порушення вимог договору та чинного законодавства відповідачем було прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування та не виплачена сума страхового відшкодування страхувальнику, а тому суд за наслідками повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, дотримуючись при цьому принципів розумності та справедливості, вважає, що позов про стягнення суми страхового відшкодування у розмірі 40 522 грн. 60 коп. з відповідача на користь [PERSON] підлягає задоволенню. Разом з тим, не можуть бути задоволені позовні вимоги [PERSON] про стягнення страхового відшкодування, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правовідносини у даній справі виникли з договору страхування, укладеного між [PERSON] та ЗАТ «Фінансова група «Страхові традиції». [PERSON] не надано суду доказів того, що у зв'язку з невиконанням своїх обов'язків за договором страхування ЗАТ «Фінансова група «Страхові традиції» порушило його права, а тому підстав для задоволення його позовних вимог до ЗАТ «Фінансова група «Страхові традиції» немає. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 88 ЦПК України, судові витрати понесені [PERSON] у вигляді витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі ЗО грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, а також з відповідача у дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 405 грн. 23 коп.

Outcome: partial