Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-22 00:00:00

[PERSON] 09 червня 2006 року звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] і приватного нотаріуса про визнання недійсними довіреності, попереднього договору та договору купівлі-продажу житла. 03 серпня 2008 року [PERSON] померла, до участі в справі були залучені спадкоємці і з урахуванням уточнень 01 грудня 2009 року дочка померлої [PERSON] звернулася до суду зі своїм позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання недійсними договору доручення і довіреності, попереднього договору купівлі-продажу квартири і договору купівлі-продажу квартири, повернення в первісний стан, стягнення коштів та зобовязання вчинити певні дії. До неї [PERSON] заявила зустрічний позов усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням, виселення, зняття з реєстраційного обліку та відшкодування матеріальної і моральної шкоди. Позовні вимоги сторін доповнювалися і уточнювалися. Позивач [PERSON] в своїх позовних вимогах та в ході судового засідання посилалася на те, що її мати [PERSON] мала у власності житло за адресою м. Дніпропетровськ, пр. Героїв, 40, кв. 353.Мати надала доручення онуку [PERSON], який продав цю квартиру відповідачам [PERSON]. Яким чином підписала мати відповідачеві довіреність на представництво своїх інтересів і виконання певних дій не памятає, але згодом дізналася, що відповідач продав її житло відповідачам. Вона і мати були дуже обурені цим, зверталася до правоохоронних органів з питанням притягнути відповідачів до відповідальності за шахрайство, та їм було відмовлено в цьому. Договору купівлі-продажу вона не підписувала, гроші за це не отримувала, передачі квартири не було, вона була введена в оману і іншого житла не має. Відповідачі їй відмовляють повернути все як було, на її неодноразові звернення до відповідачів про повернення квартири останні відповіді не надають. Просила визнати недійсними договір доручення і довіреність, попередній договір купівлі-продажу квартири і сам договір купівлі-продажу квартири, повернути все в первісний стан, стягнути з відповідача кошти та зобовязати нотаріуса повернути всі документи на спірну квартиру їй, задовольнивши позов в повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги не визнала, вважає їх безпідставними і просила в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON] і [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, посилаючись на те, що на підставі належно оформленої довіреності дійсно 17 травня 2006 року нотаріально було посвідчено договір купівлі-продажу спірної квартири, згідно якого [PERSON] від імені позивачки продав відповідачці вказане житло, в нотаріуса всі сторони були особисто, нотаріус все розясняв і зачитував. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. На зустрічних позовних вимогах позивач наполягає, вважає його доведеним і обґрунтованим і просив його задовольнити в повному обсязі. Відповідач приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та треті особи приватні нотаріуси Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] і [PERSON] в судове засідання не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, в письмовому зверненні до суду вказали на незгоду з позовними вимогами, пославшись на те, що дійсно доручення і договір складали і нотаріально посвідчували, позивачка особисто підписала доручення в нотаріуса, всі сторони були присутні особисто, вони пересвідчувалися, що це були саме сторони договору і доручення, розясняли положення закону і наслідки укладання саме такого доручення і договору і зачитували їх. Все ним зроблено згідно вимог закону, порушень не допущено. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили справу розглянути без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних відповідача та третіх осіб згідно ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, відповідачів і представника відповідача, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги про визнання недійсними договору доручення і довіреності, попереднього договору купівлі-продажу квартири і договору купівлі-продажу квартири, повернення в первісний стан, стягнення коштів та зобовязання вчинити певні дії не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 18 березня 1997 року [PERSON] належала квартира [ADDRESS]. Право власності на це житло було в передбаченому законом порядку зареєстровано в КП ДМБТІ ДОР. У вказані квартирі [PERSON] мешкала разом з онуком [PERSON] відповідач. 31 серпня 2004 року [PERSON] видала нотаріально посвідчену довіреність [PERSON] на прво розпорядження своїм житлом, 07 квітня 2006 року [PERSON] уклав з [PERSON] попередній договір купівлі-продажу спірного житла, який було укладено і нотаріально посвідчено. 17 травня 2006 року [PERSON] уклала з [PERSON], який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, договір купівлі-продажу квартири № 353 на проспекті Героїв в місті Дніпропетровську. За цим договором [PERSON] сплатила 255000.00 гривен за придбання у житловому будинку літ. А-9 квартири № 353, розташованої у місті Дніпропетровську на проспекті Героїв, будинку № 40, яка складається з коридору, туалету, ванної, трьох житлових кімнат, кухні, кладової та лоджії, житлова площа квартири складає 39.6 кв. м., загальна площа 66.8 кв. м.. Згідно п. 10 договору право власності на квартиру виникає у покупця з моменту державної реєстрації договору. Договір зареєстровано КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР за № 7080947, що підтверджується відповідним витягом № 10964932 від 17 червня 2006 року. Таким чином, позивачка за зустрічним позовом є власником квартири [ADDRESS]. Відповідно до п. 13 договору продавець був зобов'язаний у строк до 10 червня 2006 року зняти всіх зареєстрованих у спірній квартирі з реєстраційного обліку у відповідних органах та передати ключі від квартири, тобто звільнити квартиру. Відповідно до вимог статті 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу. Згідно частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 03 серпня 2008 року [PERSON] померла. Правонаступником [PERSON] є її донька [PERSON], яка до теперішнього разом з сином [PERSON] продовжують мешкати та перебувати на реєстраційному обліку у спірній квартирі. На звернення [PERSON] виконати умови договору та звільнити квартиру відповідачі відповіли категоричною відмовою. Такі дії вказаних відповідачів порушують права позивачки за зустрічним позовом як власника квартири, передбачені статтею 41 Конституції України, статтями 316, 319, 383 ЦК України та створюють перешкоди у користуванні зазначеною квартирою. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Частиною 3 статті 386 Цивільного кодексу України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової шкоди. Позовні вимоги [PERSON] необґрунтовані, виходячи і з наступного. Стосовно не отримання грошей. Відповідно договорів-купівлі продажу спірної квартири були отримані до підписання даних договорів. Жодних свідчень та доказів іншого, окрім слів позивача, яка є відверто зацікавленою та упередженою особою немає. У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, позивачем не було доведено, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 17 травня 2006 року був безоплатними та невигідними для [PERSON]. Стосовно начебто шахрайських дій відповідачів. Так, позивач дійсно зверталась до правоохоронних органів щодо начебто протиправних дій онука, однак з цього приводу було винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи, з підстав відсутності складу злочину, зазначену постанову оскаржено не було, а отже встановленим є факт того, що [PERSON] жодних злочинів щодо [PERSON] та її майна не вчиняв. Таким чином, жодне з тверджень позивача не містить під собою будь якого доказового ґрунту. З іншого боку, оцінюючи дії відповідачів та третіх осіб (нотаріусів, що посвідчували оспорюванні правочини) можна прийти до висновку щодо їх абсолютної прозорості, відкритості та відповідності чинному законодавству. Так, відповідно до вимог ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.…Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відносини, що склалися між [PERSON] та [PERSON] відповідають зазначеним вимогам і по суті є представництвом. Відповідно до вимог ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. [PERSON] жодним чином не виходив за межі своїх повноважень наданих йому довіреністю від [PERSON], вчиняв лише ті дії на які його було уповноважено, та лише ті дії, які мала право і бажала вчинити сама [PERSON]. Відповідно до вимог ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє. Відповідно до вимог ст. 244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.… Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до вимог ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність від 31 серпня 2004 року, посвідчена нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] від імені [PERSON] на імя [PERSON] відповідає зазначеним вимогам, була видана із дотримання законодавства має обовязкову нотаріальну форму оскільки правочин повязаний з оформленням купівлі-продажу нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до вимог ст. 247 ЦК України строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії. Оспорювані правочини були здійснені [PERSON] в час дії довіреності. Виходячи з викладеного, жодних підстав вважати, що при посвідченні довіреності від 31 серпня 2004 року від імені [PERSON] на імя [PERSON] були порушені вимоги закону, або що [PERSON] не бажала цього, не розуміла значення своїх дій, або діяла під впливом омани немає, а отже немає і підстав для визнання вказаної довіреності недійсною. Стосовно оспорюваних договорів попереднього і купівлі-продажу. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Обидва договори купівлі-продажу нерухомого майна не суперечать актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства оскільки передбачені цим законодавством. Всі сторони цих правочинів є дієздатними особами, жодних відомостей щодо позбавлення або обмеження дієздатності будь-кого з них у суду не має, сторонами про такі обставини не повідомлялось, в матеріалах справи такі відомості відсутні. Обидва договори були укладені в письмовій формі з нотаріальним посвідченням, тобто при їх укладанні було дотримано форму встановлену законом для вчинення подібних право чинів. Також обидва право чини були спрямовані на настання реальних наслідків, оскільки в результаті їх укладання настали реальні наслідки у вигляді зміни власника майна, що було предметом купівлі-продажу. Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Оспорювані правочини на даний момент є дійсними, після їх вчинення було здійснено відповідну їх державну реєстрацію. Відповідно до вимог ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).… Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Відповідно до вимог ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти:… 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до вимог ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Договір про закупівлю, який укладається відповідно до Закону України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти», на вимогу замовника підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Відповідно до вимог ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Оспорювані правочини відповідають переліченим вимогам закону, вчинені у письмовій формі з нотаріальним посвідченням, оскільки правочини, предметом яких є нерухоме майно (земельні ділянки, будівлі та ін.) підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню. Також зазначені право чини були належним чином зареєстровані за новим власником. Відповідно до вимог ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до вимог ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Оспорювані правочини відповідають і цим вимогам закону, як уже було зазначено, пройшли обовязкову державну реєстрацію, передбачену для них. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою\~ третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.… Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. При таких обставинах суд вважає, що позивачем не було доведено, та не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що оспорювані правочини, а саме видача довіреності, та укладання договорів купівлі-продажу нерухомого майна квартири [ADDRESS] слід визнати недійсними. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов [PERSON], який був підтриманий її правонаступником дочкою [PERSON] з заявленням самостійного позову про визнання недійсними договору доручення і довіреності, попереднього договору купівлі-продажу квартири і договору купівлі-продажу квартири, повернення в первісний стан, стягнення коштів та зобовязання вчинити певні дії не підлягають задоволенню, а ні повністю, а ні частково. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Суд приймає до уваги також і ті обставини, що позовні вимоги заявлені відносно визнання недійсними попереднього і договору купівлі-продажу спірної квартири, але вказане було оформлене і належним чином зареєстроване в передбаченому законом порядку в КП ДМБТІ ДОР, а позовних вимог стосовно скасування вказаної реєстрації не заявлено. Оформлення та реєстрація права власності [PERSON] на спірне майно проведені своєчасно в передбачений законом термін. Ст. 1167 ЦПК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи,а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Неправомірними діями відповідачів [PERSON] і [PERSON] також було завдано позивачу [PERSON] моральної шкоди,суд вважає підлягаючими частковому задоволенню і вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 1500 грн. солідарно з цих відповідачів на користь позивача за зустрічним позовом, оскільки цими відповідачами дійсно завдано моральної шкоди: нервові хвилювання, моральні страждання, стресові ситуації, хвороба, безпідставне затягування питання про відшкодування шкоди і розгляд справи додатково спричинило нервові хвилювання, позивачі конче потребують матеріальної підтримки на законних підставах, але отримати не можуть в звязку з неправомірними діями вказаних відповідачів, порушується звичний порядок життя сімї позивача. Усвідомлення того факту, що через нього (позивача) його близькі та рідні вимушені змінити уклад свого життя, вживати додаткових зусиль і позбавлені через відповідачів нормального відпочинку постійно пригнічувало і продовжує пригнічувати позивача; безсоння від болю та від хвилювань в результаті викликало не лише фізичну але й душевну біль, та завдало глибокої душевної травми; відношення відповідачів до скоєного ними, які не тільки не роблять ні чого для усунення перешкод в користуванні житлом позивачу, але й не визнають позову та своєї вини у скоєному і на протязі вже тривалого часу намагається виставити позивача у вигляді особи, що говорить неправду і це також завдає болю. В задоволенні решти вимог про відшкодування моральної шкоди слід відмовити. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачі заперечують будь-які інші (крім договірних) домовленості і зобовязання стосовно позивача по оформленню, виконанню та реєстрації довіреності, договору купівлі-продажу, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань, не обізнаність, оману та ін. є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача [PERSON] стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання недійсними договору доручення і довіреності, попереднього договору купівлі-продажу квартири і договору купівлі-продажу квартири, повернення в первісний стан, стягнення коштів та зобовязання вчинити певні дії відмовити; зустрічний позов задовольнити частково та усунути перешкоди в користуванні [PERSON] квартирою № 353 в будинку № 40 по пр. Героїв м. Дніпропетровська з боку відповідачів [PERSON] та [PERSON], виселити [PERSON] та [PERSON] з спірної квартири, зобовязавши відділ громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Жовтневого РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області зняти [PERSON] та [PERSON] з реєстраційного обліку в цій квартирі, стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 1500 грн. та судові витрати на сплату судового збору 17 грн. і витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу 30 грн., а всього 1547 грн., в задоволенні решти позовних вимог [PERSON] про відшкодування матеріальної і моральної шкоди слід відмовити. Таким чином суд вважає, що зустрічна позовна заява підлягає задоволенню частково, а позовні вимоги про визнання недійсними договору доручення і довіреності, попереднього договору купівлі-продажу квартири і договору купівлі-продажу квартири, повернення в первісний стан, стягнення коштів та зобовязання вчинити певні дії в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial