Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-04 00:00:00

06.11.2009 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому вказав, що 20.02.2008 р. він був прийнятий на роботу в ЗАТ Авіакомпанія «Аеросвіт» на посаду агента базової станції. В подальшому згідно з наказом від 17.12.2008 року № 3974-ос у зв»язку зі змінами в організаційній структурі авіакомпанії його було переведено до складу комплексу наземного обслуговування на цю ж посаду. Наказом № 1504-ос від 08.10.2009 р. позивач був звільнений на підставі ст.38 КЗпП України. Даний наказ позивач вважає незаконним, оскільки при його звільнені були грубо порушені норми трудового законодавства та його права, так як його було звільнено під час перебування у відпустці, а також ним була подана заява про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням. В зв»язку з цим позивач просить суд поновити його на даній посаді та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.11.2009 року. Також він послався, що звільненням йому спричинено моральну шкоду, оскільки він з моменту незаконного звільнення з роботи і по даний час знаходиться у вимушеному прогулі, не працює, не отримує заробітну плату, що в значній мірі позбавило його можливості реалізовувати свої звички, він втратив можливість утримувати свою сім»ю, в результаті чого переніс значні незручності та душевний біль, а тому просить стягнути з ЗАТ Авіакомпанія «Аеросвіт» моральну шкоду в сумі 10000 грн. В судовому засіданні позивач позов підтримав повністю. Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що звільнення позивача відбулось цілком законно. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов обґрунтований і підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом №509-ос від 20.02.2008 р. позивач був прийнятий на роботу в ЗАТ «Авіакомпанія «АероСвіт» на посаду агента базової станції. В подальшому, згідно з наказом від 17.12.2008 року № 3974-ос у зв»язку зі змінами в організаційній структурі авіакомпанії, його було переведено до складу комплексу наземного обслуговування на цю ж посаду. Наказом № 1504-ос від 08.10.2009 р. він був звільнений на підставі ст.38 КЗпП України. 07.10.2009 року позивачем було подано до ЗАТ Авіакомпанія «Аеросвіт» заяву про звільнення за власним бажанням та надання відпустки. Згідно наказу від 08.10.2009 року за № 1504-ос позивач перебував у відпустці у кількості 29 календарних днів з 08.10.2009 року по 05.11.2009 року. (а.с.11,44) Статтею 74 Кодексу законів про працю України передбачено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Згідно зі статтею 2 Закону «Про відпустки» від 15.11.1996 року, право на відпустки забезпечується, зокрема, гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади) та заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом. У відповідності до ст. 3 Закону «Про відпустки» від 15.11.1996 року за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. 21.10.2009 року позивачем була подана заява на ім»я генерального директора К. [PERSON] про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням.(а.с.32) Згідно наказу генерального директора ЗАТ Авіакомпанія «Аеросвіт» від 08.10.2009 року за № 1506-ос [PERSON] переведено на посаду, з якої звільнився позивач, агента базової станції комплексу наземного обслуговування за її згодою з 06.11.2009 року з посадовим окладом згідно штатного розкладу. Згідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року, на суд покладено обовязок охороняти конституційні права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, а відповідно до пункту 18 вказаної Постанови, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно зясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Згідно з ч.2 ст.38 КЗпП України, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому, відповідно до законодавства, не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Згідно з Переліком типових документів, що утворюються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших підприємств, установ та організацій, iз зазначенням строків зберігання документів, затвердженим наказом Головного архівного управління при Кабiнетi Мiнiстрiв України вiд 20 липня 1998 р. № 41накази про надання відпустки та про звільнення накази мають рiзнi строки зберігання - 5 та 75 років відповідно. Разом з тим, відповідачем на порушення наказу Головного архівного управління при Кабiнетi Мiнiстрiв України вiд 20 липня 1998 р. № 41, було видано один наказ про надання відпустки та про звільнення. Згідно ст.24 ч. 5 КЗпП України особі, запрошеній на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації за погодженням між керівниками підприємств, установ, організацій, не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів передбачено, що по справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст.38 КЗпП строку,а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою. Як вбачається з наказу генерального директора ЗАТ Авіакомпанія «АероСвіт» від 08.10.2009 року за № 1506-ос [PERSON], старшого агента Базової станції комплексу наземного обслуговування за її згодою переведено на посаду, з якої звільнено позивача, тобто вона не була переведена з іншого підприємства, установи чи організації, а тому відповідач втратив право розірвати трудовий договір за вказаною у заяві підставою на підставі письмової заяви позивача про відкликання ним своєї заяви про звільнення. Таким чином, відповідач не мав права звільняти [PERSON] з роботи по причині запрошення іншого працівника, якому, відповідно до законодавства, не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі. Оскільки [PERSON] було звільнено незаконно, то він підлягає поновленню на роботі на посаді агента базової станції комплексу наземного обслуговування ЗАТ Авіакомпанія «АероСвіт» з 06.11.2009 року. Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Абзацом 2 п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів визначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в звязку з незаконним звільненням він визначається виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Приймаючи до уваги вимоги закону та враховуючи, що прийнято рішення про поновлення позивача на роботі, слід стягнути з відповідача на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу з 06.11.2009 року по 05.02.2010 року. Згідно довідки про середньомісячну плату № 551 без дати,наданої ЗАТ Авіакомпанія «АероСвіт», середньомісячна заробітна плата позивача за останні два місяці складає 4083,33 грн., а за один робочій день 92 грн. 80 коп. (4083,33 грн. :44 ). Таким чином, за весь час вимушеного прогулу на користь [PERSON] слід стягнути 5939 гривень 20 копійок ( 92,80 грн. х 64 дні). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, то власник або уповноважений ним орган зобовязані відшкодувати працівникові заподіяну моральну шкоду. На підставі того, що з моменту незаконного звільнення позивача з роботи, з 06.11.2009 року і по даний час [PERSON] знаходився у вимушеному прогулі, не працював, не отримував заробітну плату, що в значній мірі позбавило його можливості реалізовувати свої звички, він втратив можливість забезпечувати себе та свою сім»ю належним харчуванням, в результаті чого він переніс значні незручності та душевні хвилювання, з відповідача на його користь необхідно стягнути 5000 грн. моральної шкоди. Саме такий розмір моральної шкоди суд вважає справедливим. Судові витрати в справі, а саме суму судового збору в розмірі 59 грн. 39 коп. та суму витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн., які підлягають покладенню на відповідача, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 81 та ч.2,3 ст. 88 ЦПК України, - слід стягнути з ЗАТ Авіакомпанія «Аеросвіт» на користь держави, оскільки позивач звільнений від їх оплати. При цьому розмір судового збору визначений судом на підставі Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» від 21.01.1993 року №7-93, а суму витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи - відповідно до Розмірів витрат з інформаційно-технічного забезпечення судових процесів, повязаних з розглядом цивільних та господарських справ, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 року №1258. Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд зобовязаний допустити негайне виконання рішення про поновлення незаконно звільненого працівника. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 40 п.7, 43, 233, 235, 237-1 КЗпП України, Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про розгляд трудових спорів від 06.11.1992 року,

Outcome: partial