Jurisdiction: civil
Date: 2010-01-21 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] ( після уточнення і доповнення позовних вимог) з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON], треті особи: орендне підприємство «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] про визнання договору купівлі продажу від 28 грудня 2007 року 1\\2 частини житлового будинку № 22 по вул. О. Невського в м. Запоріжжі частково недійсним, в частині продажу 1\\4 частини цього будинку, стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] вартості 1\\4 частини житлового будинку в розмірі 15\~150 грн., визнання за нею права власності на 1\\4 частину вказаного будинку та зобовязання орендного підприємства «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» зареєструвати за нею право власності на 1\\4 частину житлового будинку. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі продажу жилого будинку, а саме 1\\2 частини жилого будинку № 22 по вул. О. Невського у м. Запоріжжі. Договір був посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] Відповідно до цього договору [PERSON] продав 1\\2 частину зазначеного будинку, належну йому на праві приватної власності - на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою Запорізькою державною нотаріальною конторою 29 вересня 1991 року за № 1-3026. Далі [PERSON]І посилається на те, що вона є колишньою дружиною [PERSON] і їхній шлюб був розірваний 10 грудня 1991 року, про що в книзі реєстрації актів відділу РАГСу Заводського РУЮ зроблено відповідний запис № 396. Відповідно до ст. 44 КпШС УРСР, який діяв на момент розлучення « шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадського стану». Таким чином, на її думку, моментом розірвання шлюбу між нею та [PERSON] є 10 грудня 1991 року. Як зазначається в договорі купівлі-продажу, право приватної власності на 1\\2 частину жилого будинку № 22 по вул. О. Невського в м. Запоріжжі виникло в у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою Запорізькою державною нотаріальною конторою 26 вересня 1991 року за № 1-3026. Таким чином, майно яке є предметом купівлі-продажу, було придбано відповідачем у шлюбі з нею. Потім [PERSON], в обґрунтування позову посилається на ст. 22 КпШС УРСР, згідно якої « майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном». Також [PERSON] вважає, що при розгляді справи необхідно застосовувати ст. 68 СК України, що діяв на момент укладення спірного договору купівлі-продажу: « Розірвання шлюбу не припиняє права спільної власності на майно, набуте під час шлюбу. Розпорядження майном, що є обєктом права спільної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно ЦК України». При цьому [PERSON]І підкреслює, що вона не давала згоди на укладення договору купівля продажу частини жилого будинку а саме 1\\2 частини жилого будинку № 22 по вул. О. Невського в м. Запоріжжі. На її думку викликає запитання той факт, що цей договір без такої її згоди був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] Підсумовуючі свої доводи, [PERSON] зазначає відповідачі вимог закону, щодо обовязковості надання її згоди на відчуження майна, що є спільною власністю, не виконали, а це у відповідності до ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України, є підставою недійсності укладеного між відповідачами договору. [PERSON], не погоджуючись з позовними вимогами [PERSON], звернувся з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання факту придбання частки жилого будинку за свої особисті кошти при фактичному припиненні шлюбу під час окремого проживання з позивачкою. При цьому [PERSON]Г посилається на те, що ще до розірвання шлюбу, рішенням Заводського районного суду 30 вересня 1991 року він з серпня 1990 року з [PERSON] не проживав разом, спільне господарство з нею не вели, тобто фактично припинили шлюбні відносини. Позивачка залишилась проживати з дітьми за адресою: [ADDRESS]. Він же жив окремо разом зі своїми батьками за адресою: [ADDRESS]. Ніяких стосунків з позивачкою, окрім допомоги його дітям, які проживали з нею, та виплати аліментів, не було з того часу. Він працював в кооперативі, мав добрий заробіток у розмірі 1\~200 крб. [PERSON] навпаки, постійного заробітку не мала, місце роботи постійно змінювала а коли працювала буфетницею, у неї сталась нестача товарів, для її погашення він передав позивачці 700 крб., щоб діти не залишились без аліментів на їх утримання. Спільне майно вони з позивачкою поділили добровільно між собою ще в серпні 1990 року ( він залишив їй все їхнє майно нажите під час шлюбу). Після цього з боку позивачки не було до теперішнього часу ніяких претензій відносно спільного майна. 26 вересня 1991 року за свої особисті кошти він придбав у власність 1\\2 частину спірного будинку. Ніякої участі у придбанні вказаного житла [PERSON]І не приймала. Гроші для придбання будинку позичили його батько [PERSON] та сестра [PERSON] Вони були зацікавлені в його відселенні, щоб він скоріше завів нову сімю. Позов [PERSON] не визнали також [PERSON] та [PERSON] В своїй зустрічний позовній заяві [PERSON], не визнаючи позов [PERSON], просить визнати її добросовісним набувачем нерухомого майна 1\\2 частини жилого будинку № 22 по вул. О. Невського в м. Запоріжжі, посилаючись на те, що придбала зазначене нерухоме майно у [PERSON] оплатно, у відповідності до вимог закону. [PERSON] зустрічні позови [PERSON] та [PERSON] не визнала у повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін по справі, доводи їхніх представників, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню, а зустрічні позови [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню по таким підставам. Рішенням Заводського районного суду від 30 вересня 1991 року по цивільній справі № 2- 541\\1991 р. ( а.с. 36) за позовом [PERSON] до [PERSON]І шлюб між ними було розірвано. Судом було встановлено і зазначено у рішенні, що сторони тривалий час не проживають спільно. Рішення суду не оскаржене сторонами і набрало чинності, тобто судом встановлено і не спростовано відповідачкою факт тривалого не проживання з позивачем на час розгляду справи в суді про розірвання між ними шлюбу. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративні справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як свідчать матеріали даної справи [PERSON] придбав у власність 1\\2 частину спірного жилого будинку 29 вересня 1991 року, тобто за один день до розгляду судом його позовної заяви до [PERSON] про розірвання шлюбу. Ця обставина свідчить про те, що [PERSON] придбав у приватну власність 1\\2 частину жилого будинку № 22 по вул. О. Невського в м. Запоріжжі за особисті кошти під час фактичного припинення шлюбу з [PERSON] і окремого проживання з нею. Ця обставина обєктивно узгоджується з поясненнями свідка [PERSON] ( сестри [PERSON]Г.) в суді проте, що вона займала кошти брату для придбання спірного житла в 1991 році та свідка [PERSON], яка пояснила, що [PERSON] придбав 1\\2 частину жилого будинку № 22 по вул. О. Невського в м. Запоріжжі в той час коли фактично припинив подружні відносини з [PERSON] Свідок [PERSON], співвласниця житлового будинку № 22 по вул. О. Невського у м. Запоріжжі, заявила в судовому засіданні, що 1\\2 частину вказаного будинку придбав особисто [PERSON] Він сам оглядав будинок перед придбанням і проживав там один. [PERSON] вона ніколи там не бачила. Зазначені обставини свідчать про те, що [PERSON] придбав у власність 1\\2 частину жилого будинку № 22 по вул. О. Невського в м. Запоріжжі за власні кошти під час окремого проживання з [PERSON]І при фактичному припиненні шлюбу. Ці обставини позивачкою не спростовані в суді. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 28 КпШС УРСР суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. В судовому засіданні також була допитана в якості свідка [PERSON], яка показала, що [PERSON] є співмешканцем матері [PERSON] і тому будинок передав їй безоплатно. Ці свідчення спростовуються договорами про отримання банківських кредитів [PERSON] 04 грудня 2007 року ( а.с. 63-64) та його дружиною [PERSON] 21 грудня 2007 року ( а.с. 65-66), тобто за кілька днів до придбання 28 грудня 2007 року у [PERSON] 1\\2 частини спірного житлового будинку. З огляду за зазначене, пояснення [PERSON] не можуть бути прийняті судом до уваги. Ця обставина обєктивно співвідноситься з заявами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про те, що частину спірного будинку [PERSON] була придбана у [PERSON] оплатно, у відповідності до вимог закону, тобто зустрічний позов [PERSON] обґрунтований відповідними обєктивними доказами, не суперечить вимогам закону, а тому підлягає задоволенню. При розгляді справи був допитаний в якості свідка син [PERSON] та [PERSON] [PERSON], [INFO], який в силу свого малолітства на той час, не дав пояснень про обставини придбання його батьком спірної частини жилого будинку. Як на законодавчу підставу для задоволення її позовних вимог, [PERSON] посилається у своїй первинній позовній заяві на ч. 1 ст. 203 ЦК України, згідно якої зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним принципам суспільства, а також на ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідності до якої підставою для недійсного правочину є невиконання під час угоди сторонами ( стороною) вимог, які передбачені частинами 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України. У своїй заяві про зміну ( уточнення) позовних вимог ( а.с. 169) [PERSON] не посилається на жодну з норм матеріального закону, тобто не вказує на підстави, передбачені законодавством, для задоволення її позову, хоча суттєво змінює свої позовні вимоги, що позбавляє суд співвіднести позовні вимоги позивачки до конкретних вимог закону. Окрім того у своїй доповненій ( зміненій) позовній заяви [PERSON] просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] вартість 1\\4 частини житлового будинку у розмірі 15\~150 грн. Суд при цьому звертає на те, що [PERSON] не надавала [PERSON] повноважень представляти її інтереси у суді, а саме просити стягнути на її користь зазначену суму грошей з [PERSON] Під час розгляду справи представник відповідачів звернувся до суду з клопотанням про застосування по позовних вимог [PERSON] строку позовної давності до позовних вимог [PERSON], посилаючись на те, що вона без поважних причин пропустила строк позовної давності для звернення до суду з зазначеним позовом, не вказує причини її пропуску і не ставить питання перед судом про його поновлення. Представник позивачки заперечує проти розгляду судом цього клопотання. Вивчивши матеріали справи, з огляду на встановлені обставини по справі, суд приходить до висновку що необхідно застосувати до позовних вимог [PERSON] загальний строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України. Як свідчать матеріали справи, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний у відповідності до правил ст. 44 КпШС УРСР 10 грудня 1991 року, на що посилається [PERSON] в своєму позові і підтверджується матеріалами справи. З своїм первинним позовом до [PERSON] та [PERSON] [PERSON] звернулась до суду 06 березня 2008 року, тобто після сплину майже 17 років з дня реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС. Із змісту її доповненого (зміненого) позову вбачається що вона фактично вимагає поділу майна між подружжям, а саме виділу їй 1\\4 частини жилого будинку № 22 по вул. О. Невського в м. Запоріжжі, яку придбав [PERSON] під час перебування з нею в юридичному шлюбі. При цьому позивачка не вказує по якій причині вона на протязі 17 років не вимагали поділу спільного, як на її думку, майна з її колишнім чоловіком і не ставить питання про поновлення строку позовної давності. Зазначені обставини свідчать про те, що [PERSON] без поважних причин пропустила строк позовної давності для подачі зазначеного позову. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України спливання позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, суд дослідивши докази надані сторонами по справі у їхній сукупності, приходить до висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає, а зустрічні позови [PERSON] та [PERSON] повинні бути задоволені. На підставі викладеного,

Outcome: approved