Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що з відповідачкою по справі він перебував у зареєстрованому шлюбі, розлучилися згідно до рішення суду 30.10.2008 року. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23.03.2009 року було задоволено його зустрічний позов до відповідачки і за ним було визнано право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] та було виділено в натурі житлову кімнату площею 9,7 кв.м., а за відповідачкою [PERSON] було визнано право власності на 2/3 частини вказаної квартири і виділено в натурі кімнату площею 19,5 кв.м. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 18.05.2009 року апеляційна скарга [PERSON] залишена без розгляду. Ухвалою Верховного Суду України від 07.09.2009 року [PERSON] відмовлено у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23.03.2009 року, яке набрало законної сили, було зареєстровано в БТІ, де зареєстровано за ним (позивачем) право приватної власності на 1/3 частину спірної квартири. На підставі вказаних документів йому було відкрито власний особовий рахунок на кімнату площею 9,7 кв.м., в якій він зареєстрований один. У зв»язку з тим, що відповідачка постійно чинить йому перешкоди у користуванні виділеною йому кімнатою, він з серпня 2008 року не може нею користуватися, змушений був звернутися до суду для захисту своїх прав. З цього приводу він звертався до органів міліції з відповідними заявами, але засоби, які використовувались органами міліції не змусили відповідачку усунути перешкоди в користуванні ним належною йому власністю. Навіть представникам БТІ відповідачка не дозволила зайти до квартири. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали викладені в позові обставини, факти, просили позовні вимоги задовольнити. Позивач зазначив, що він сплачує за свою кімнату, зареєстрований в ній, має дану кімнату у власності на законних підставах згідно рішення суду, однак відповідачка на це не реагує, до квартири його не впускає, як не впускає і працівників ЖРЕО, міліції, БТІ. Іншого житла він не має, весь цей час мешкає у друзів, або знімає житло. Були пропозиції відповідачці в письмовому вигляді, направлені через нотаріуса, викупити його частку, але відповідачка відмовилася отримувати лист-пропозицію. Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що дійсно був розподіл майна, в тому числі спірної квартири, через суд, позивачу було виділено спірну кімнату, але з цим рішенням вона не згодна, вважає його незаконним, прийнятим з порушеннями законодавства. Її адвокат затягнув подачу апеляційної скарги і тому вона була позбавлена можливості оскаржити рішення суду, яким виділено позивачу 1/3 частину спірної квартири. Не заперечувала, що при оголошення рішення вона була присутня, отримувала копію рішення суду. Вказаним рішенням були позбавлені права її матері, яка давала свої особисті кошти на придбання спірної квартири в 1995 році. Не заперечувала, що її мати протягом цих 14 років (з часу придбання спірної квартири до початку судових спорів) до суду не зверталася з позовами про оспорення договору купівлі-продажу спірної квартири. Зазначила, що вона проти проживання позивача в спірній квартирі, проти його вселення, так як не згодна з рішенням суду, так як позивач вчиняє скандали, залякує її, дебоширить. Був момент, коли вони хотіли домовитися про викуп належної частки у позивача, але останній вказав шалену суму за неї. Зазначила, що позивач ключів від спірної квартири не має, і вона його в квартиру не впустить. Вислухавши пояснення позивача, його представника, відповідачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в суді та підлягають задоволенню. В суді встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 1991 року по 30.10.2008 року, від шлюбу мають дитину. В період шлюбу сторонами була придбана квартира [ADDRESS]. Дніпровським районним судом міста Києва була розглянута справа за позовами сторін про розподіл майна подружжя і відповідно до рішення суду від 23.03.2009 року було задоволено зустрічний позов [PERSON], за яким було визнано право власності на 1/3 частину спірної квартири та йому було виділено в натурі жилу кімнату площею 9,7 кв.м., а за [PERSON] було визнано право власності на 2/3 частин спірної квартири, виділивши їй в натурі жилу кімнату площею 19,5 кв.м. На дане рішення [PERSON] було подано апеляційну скаргу, і відповідно до ухвали Апеляційного суду міста Києва від 18.05.2009 року апеляційна скарга була залишена без розгляду. Ухвалою Верховного Суду України від 07.09.2009 року [PERSON] було відмовлено у відкритті касаційного провадження. Таким чином, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23.03.2009 року набрало законної сили. [PERSON] зареєстрував своє право приватної власності згідно даного рішення в органах БТІ, на його ім»я було відкрито окремий особовий рахунок на кімнату площею 9,7 кв.м. в спірній квартирі. Встановлено та не оспорено відповідачкою, що остання чинить перешкоди в проживанні, у вселенні позивача до спірної квартири та до виділеної йому на праві приватної власності кімнати. Ключів від спірної квартири позивач не має, відповідачка і в судовому засіданні зазначила, що не впустить позивача до спірної квартири, що свідчить про те, що позивачка не визнає, та не виконує набравше законної сили рішення суду від 23.03.2009 року. Обгрунтування відповідачки щодо її заперечень судом не можуть бути прийняті до уваги, так як обставини, викладені в рішенні Дніпровського районного суду міста Києва від 23.03.2009 року, яке набрало законної сили, не підлягають розгляду та доказуванню по даній справі відповідно до ст.61 ЦПК України. З наданих листів встановлено, що позивач звертався до органів міліції з приводу чинення відповідачкою йому перешкод в користуванні житлом. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В даному випадку право власності позивача на частину спірної квартири набуте на підставі Сімейного кодексу України, що встановлено набравши законної сили рішенням суду від 23.03.2009 року. Відповідно до ст.ст. 321, 391 ЦК України право власності є непорушним; власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved