Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-17 00:00:00

У січні 2009 року позивачка звернулася з вищезазначеною позовною заявою, в якій просила суд: - визнати п.16.6 Умов договору страхування № КТНЗАК 91890252, укладеного 31.10.2007 року між нею та страховою компанією «Інгосстрах» в частині заборони передачі їй у своїй присутності керування належним їй на праві приватної власності автомобілем іншим особам; - стягнути із ЗАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» на її користь 64\~164 (шістдесят чотири тисячі сто шістдесят чотири) грн. страхового відшкодування; - судові витрати покласти на ЗАТ « Страхова компанія « Інгосстрах»; - стягнути з відповідача 671,64 грн., оплачених нею державного мита і витрат на інформаційно-технічне забезпечення, а також 3000 грн. за надану їй правову допомогу. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд позов задовольнити. Представник відповідача предявлені позовні вимоги не визнав посилаючись на те, що відповідно до ст.990 ЦК України, Страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Аналогічний припис містить ст.25 Закону України "Про страхування", а саме: виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування. Між ЗАТ "СК "ІНГОССТРАХ" та [PERSON] було укладено договір страхування наземного транспорту № КТНЗАК 1890252 від 31.10.2007 р. Доводи позивача, що п.16.6. умов страхування є юридично незначним, не можуть прийматися до уваги. Договір страхування укладено у відповідності до Закону України «Про страхування», Цивільного кодексу України» та правил страхування наземного транспорту (крім залізничного), затверджених ЗАТ СК «ІНГОССТРАХ» та зареєстрованих Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України. При укладенні договору страхувальник був ознайомлений з правилами, про що свідчить його підпис. До речі, при укладанні договору, умови страхування повністю влаштовували страхувальника. Відповідно до умов договору було застраховано автомобіль позивача. Тобто між сторонами виникли правовідношення, що регламентуються умовами вказаного договору, положеннями ЦК України, зокрема його Глави 67 та Закону України «Про страхування». Статтею 26 Закону України «Про страхування» передбачено право страхувальника оскаржити відмову страховика у страховій виплаті. Вказаними приписами Закону та положеннями ст.526, 527 ЦК України передбачено право позивача вимагати отримання страхової виплати при настання страхового випадку. Таким чином законом передбачено способи захисту інтересів страхувальника при настанні страхового випадку та відмови страховика здійснити виплату страхового відшкодування. Визнання пункту договору страхування юридично незначним, не передбачено договором страхування та Цивільним кодексом України. Відповідно до п.2 ст.989 Цивільного кодексу України, страхувальник зобов'язаний при укладенні договору страхування надати страховикові інформацію про всі відомі йому обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику, і надалі інформувати його про будь-які зміни страхового ризику. Позивач повинен був повідомити страховика про іншу особу, яка управляє транспортним засобом. В заяві на страхування та в договорі страхування відсутні відомості, що автомобілем в майбутньому буде управляти [PERSON] 26.06.2008 р. стався страховий випадок - застрахований автомобіль зайнявся і в результаті пожежі повністю знищений. 14.10.2008 р. страховим актом № И-13367 відповідач відмовив у виплаті страхового відшкодування,

Outcome: partial