Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 26.03.2008 року між ним та відповідачем було укладено договір страхування наземного транспорту, за умовами якого було застраховано належний позивачу на праві власності автомобіль [NUMBER]. На виконання умов зазначеного договору 27.03.2008 року позивачем було сплачено страховий платіж у розмірі 6820,80 грн., передбачений договором. 17.06.2008 року чоловік позивача - [PERSON], який є співвласником зазначеного автомобіля, підповідно до п.2.2. Правил дорожнього руху в своїй присутності передав управління автомобілем [PERSON], який мав при собі посвідчення водія, але потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, через що автомобіль зазнав пошкодження. Позивач звернувся до відповідача з заявою про відшкодування позивачу вартості заподіяної через пошкодження автомобіля майнової шкоди. Проте відповідач відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування через те, що застрахованим транспортним засобом керувала особа, яка не мало на те законної підстави. Позивач вважає таку відмову неправомірною та просить суд стягнути з відповідача 83876,43 грн. страхового відшкодування, 510,67 грн, сплачених позивачем за проведене товарознавче дослідження, 83876,43 грн. пені, 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди, 2400 грн., сплачених за зберігання пошкодженого автомобіля. В судовому засіданні представних позивача позов підтримав та пояснив, що всі обставини справи зазначені у позові. Представник відповідача позов не визнав та пояснив, що позивачу було відмовлено у виплаті страхового відшкодування, оскільки в момент дорожньо- транспортної пригоди автомобілем керувала особа, яка не мала довіреності (на вказана в техпаспорті) на керування ним. Така підстава для відмови передбачена договором страхування. Третя особа [PERSON] пояснив, що дійсно передав право керування зазначеним автомобілем [PERSON] у своїй присутності, який потрапив у дорожньо-транспортну пригоду. Третя особа акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» повідомила про можливість слухання справи у відсутності його представника. Дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, з таких підстав. Судом встановлено, що 26.03.2008 року між позивачем та відповідачем було укладено договір страхування наземного транспорту, за умовами якого було застраховано належний позивачу на праві власності автомобіль [NUMBER]. На виконання умов зазначеного договору 27.03.2008року позивачем було сплачено страховий платіж у розмірі 6820,80 грн., передбачений договором. 17.06.2008 року чоловік позивача - [PERSON], який є співвласником зазначеного автомобіля, підповідно до п.2.2. Правил дорожнього руху в своїй присутності передав управління автомобілем [PERSON], який мав при собі посвідчення водія, але потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, через що автомобіль зазнав пошкодження. Позивач звернувся до відповідача з заявою про відшкодування позивачу вартості заподіяної через пошкодження автомобіля майнової шкоди у розмірі 83876,43 грн. Проте відповідач безпідставно відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування через те, що застрахованим транспортним засобом керувала особа, яка не мало на те законної підстави. Ці обставини підтверджуються договором страхування між сторонами від 26.03.2008року (а.с.19-20), квітанцією про сплату позивачем страхового платежу (а.с.21), висновком спеціаліста-автотоварознавця (а.с.8-17), постановою судді Вовчанського районного суду Харківської області від 22.07.2008 року (а.с.22), листом відповідача від 13.08.2008 року №1052 (а.с.23), посвідченням водія на ім»я [PERSON] (а.с.25), свідоцтвом про реєстрацію автомобіля на ім»я позивача (а.с.28), свідоцтвом про шлюб між позивачем та [PERSON] (а.с.29). Підстави для відмови страховика від здійснення страхової виплати передбачені ч.1 ст.991 ЦК України та ч.1 ст.26 Закону України «Про страхування». Судом не встановлено наявності жодної з таких підстав у правовідносинах, що склалися між сторонами. 4.2 ст.991 ЦК України та ч.2 ст.26 Закону України «Про страхування» передбачають, що договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону. Відповідно до п. 11.1.2. зазначеного договору страхування, укладеного між сторонами, страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування, якщо, зокрема, застрахованим транспортним засобом керувала особа, яка не має довіреності на управління транспортним засобом (не зазначена в технічному паспорті) і (або) посвідчення водія. Але суд вважає, що ця підстава для відмови здійснити страхову виплату, якою керувався відповідач, відмовляючи позивачу у виплаті страхового відшкодування, суперечить закону, а саме ст.16 Закону України «Про дорожній рух», відповідно до якої водій має право, зокрема, довіряти у встановленому порядку право користування і розпорядження приватним транспортним засобом іншій особі, яка має відповідне право на керування. Такий порядок встановлено п.2.2. Правил дорожнього руху, який надає право володільцю транспортного засобу передавати у своїй присутності керування транспортним засобом иншій особі, яка має при собі посвідчення на право керування транспортним засобом. При цьому наявність окремої довіреності у такому випадку не передбачена. Тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідача на користь позивача страхового відшкодування у сумі 83876,43 грн., пені за прострочення його виплати відповідно до умов ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у сумі 74269,80 грн., вартості проведеного за заявою позивача товарознавчого дослідження у сумі 510,67 грн.. Крім того, суд вважає, що відмовою відповідача у виплаті страхового відшкодування позивачу було заподіяно моральну шкоду, на відшкодування якої суд вважає справедливим стягнути з відповідача на користь позвача 2000 грн. на підставі ст.1167 ЦК України. Також з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, сплачені позивачем у розмірі 250 грн. Таким чином з відповідача підлягає стягненню на користь позивача загальна сума 160906,90 грн. (83876,43 грн. + 74269,80 грн. + 510,67 грн. + 2000 грн. + 250 грн.). В частині стягнення з відповідача на користь позивача 2400 грн. за стоянку автомобіля суд вважає необхідним в задоволенні позову відмовити. Так, відповідно до наданої суду квітанції про сплату цієї суми, платником є не позивач, а інша особа (а.с.18). Крім того, суд вважає, що таку плату за стоянку автомобіля не можна вважати збитками відповідно до ст.623 ЦК України, оскільки зберігання позивачем свого автомобіля не було викликане порушенням відповідачем свого зобов»язання за договором страхування. На підставі викладеного,

Outcome: partial