Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-23 00:00:00

В жовтні 2007 року [PERSON] в інтересах недієздатного[PERSON]звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] в якому просила визнати за [PERSON]право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS], вселити його в квартиру, усунути перешкоди у її володінні та користуванні; надати у володіння та користування ізольовану кімнату житловою площею 12,4 кв.м., а відповідачам - ізольовану кімнату житловою площею 10,1 кв.м.; зал, кухню, коридор, ванну кімнату та вбиральню залишити у загальному користуванні; зобов'язати ЖЕК № 2 розділити особові рахунки відповідно на кожного із співвласників; стягнути з відповідачів матеріальну шкоду в сумі 722 грн. 66 коп. та моральну шкоду в сумі 10000 грн. В березні 2008 року [PERSON] збільшила позовні вимоги (а.с.67), просила зобов'язати відповідачів усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням шляхом передачі оригінала або дубліката ключів від вхідних дверей квартири, та звільнити кімнату 12,4 кв.м від речей відповідачів. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначала, що на підставі свідоцтва про право власності в порядку приватизації від 13.07.2005 року [PERSON]є власником Ѕ частини трикімнатної квартири [ADDRESS], а інша Ѕ частина вказаної квартири на праві власності належала[PERSON], потім [PERSON], яка подарувала свою частину [PERSON]та[PERSON] Позивачка зазначає, що на даний час відповідачі перешкоджають[PERSON] у користуванні квартирою, ключів не дають, чим порушують його право власності, в зв'язку з чим він вимушений проживати у неї. Також позивачка зазначає, що неодноразово вимушена була звертатися до правоохоронних органів з цього питання, але незважаючи на це відповідачі продовжують порушувати права та інтереси[PERSON]в користуванні його власністю. Крім того, позивачка зазначає, що вона понесла матеріальні збитки на суму 722 грн. 66 коп. по оплаті за квартиру (згідно квитанцій), якою не користуються. Також зазначає, що у зв'язку з перешкодами у користуванні житлом[PERSON] завдана моральна шкода, яку вона оцінює в 10 000 грн. Оскаржуваним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 червня 2008 року позовні вимоги [PERSON] в інтересах[PERSON] задоволено частково, а саме: - визнано за [PERSON]право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS]; - вселено[PERSON]в квартиру [ADDRESS] - встановлено порядок користування вказаною квартирою між співвласниками, згідно якого виділено у користування[PERSON]ізольовану кімнату площею 12,4 кв.м.; виділено у користування [PERSON], [PERSON]ізольовану кімнату площею 10,1 кв.м.; залу, кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор залишено в спільному користуванні співвласників; - зобов'язано [PERSON], [PERSON]усунути перешкоди у користуванні [PERSON]жилим приміщенням у квартирі шляхом передачі оригіналів або дублікатів ключів від вхідних дверей вказаної квартири та звільнення виділеної кімнати від належних їм речей; - стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON]на користь[PERSON] грн. у відшкодування моральної шкоди; - стягнуто солідарно з [PERSON]., [PERSON] 68-00 грн. судового збору та 30-00 грн. збору на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду на користь держави. В решті вимог відмовлено. В апеляційній скарзі третя особа [PERSON] просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 червня 2008 року та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, суд неправильно застосував норми матеріального права, що призвело неправильного вирішення справи. Апелянт зазначає, що відповідачі не заперечували і не заперечують, що [PERSON]є власником Ѕ частини квартири, оскільки таке право підтверджується свідоцтвом про право власності і тому у суду не було правових підстав задовольняти позовні вимоги щодо визнання права власності, так як це ніким не оспорюється. Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що позивач має право на вселення в кімнату площею 12,4 кв.м., лише на підставі пояснень позивачки, оскільки обставини, на які вона посилається, необґрунтовані та спростовуються тим, що позивач перестав проживати в квартирі з 1990 року і відповідно не міг займати в таких умовах, при такій кількості проживаючих осіб та з урахуванням малолітнього віку, окрему кімнату площею 12,4 кв.м. Також апелянт не погоджується з висновком суду про відшкодування моральної шкоди, оскільки рішенням суду від 10.09.2007 року[PERSON] в інтересах[PERSON]було відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Апелянт зазначає, що вказаним рішенням встановлено, що позивачем не доведено факт спричинення моральної шкоди - втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних йому відповідачами у зв'язку зі сплатою комунальних послуг позивачем в добровільному порядку та не проживанням в спірній квартирі. В письмових заперечення на апеляційну скаргу позивачка [PERSON] просить відхилити апеляційну скаргу [PERSON], а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова залишити без змін, посилаючись на те, що рішення суду є законним і обґрунтованим, а апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. В судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити. [PERSON], її представник [PERSON], прокурор [PERSON] апеляційну скаргу не визнали, просили в її задоволенні відмовити. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду має бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що [PERSON]відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 13 липня 2005 року є власником Ѕ частини квартири[ADDRESS] (а.с.4,5) [PERSON] відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 червня 2006 року є опікуном над [PERSON], який визнаний недієздатним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 лютого 2006 року. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] є власниками (кожний з них) 1/4 частини спірної квартири. [PERSON] звернулась до суду в інтересах недієздатного[PERSON]з метою захисту його права власності на спірну квартиру, а саме просила: визнати за ним право власності на частину квартири, визначити порядок користування нею, зобов”язати відповідачів не чинити перешкоди в її користуванні, стягнути матеріальну та моральну шкоду. При розгляді даної справи ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 24 листопада 2008 року закрито провадження по справі в частині позовних вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Задовольняючи позов в частині визнання права власності, суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON]на підставі свідоцтва про право власності у порядку приватизації є власником Ѕ частини квартири[ADDRESS], а тому за ним слід визнати право власності на цю частину квартири, оскільки приватизація квартири є підставою для набуття права власності громадян. Проте, з таким висновком не може погодитись апеляційний суд, оскільки у суду 1 інстанції не було необхідності ще раз визнавати за [PERSON]право власності на частину квартири, так як свідоцтвом про право власності на житло від 13 липня 2005 року визнано, що[PERSON] та [PERSON] дійсно на праві приватної власності належить спірна квартира в рівних частинах (а.с.4). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред”явити позов про визнання його права власності, якщо це не оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У даному ж випадку право власності[PERSON]на Ѕ частину квартиру ніким не оспорюється, визнається відповідачами, третьою особою, документ, який засвідчує його право власності, у нього є. При вирішенні питання встановлення порядку користування спірною квартирою, суд 1 інстанції виходив з положень ст. 358 ЦК України, якою передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування в натурі тієї частини спільного майна, яка відповідає його частці, а тому прийшов до висновку, що позовні вимоги щодо виділення у користування[PERSON] кімнати площею 12,4 кв.м., підлягають задоволенню. Проте і з таким висновком не може погодитись апеляційний суд, оскільки звертаючись з такими позовними вимогами до суду, позивачка посилалась на норми ст. ст. 64, 103, 104 Житлового кодексу України, які регулюють порядок та умови зміни договору найму житлового приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду, а дана квартира перебуває у спільній частковій власності і [PERSON]не є членом сім”ї відповідачів. В зв”язку з цим не можуть бути задоволені позовні вимоги і про розподіл особових рахунків на кожного співвласника. Посилання на ч.2,3 ст. 358 ЦК України у даному випадку також є безпідставним, оскільки ч.3 даної статті регулює порядок виділення частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, а у даному випадку об”єктом спільної часткової власності є квартира, частка в якій не може виділятись в натурі із-за неможливості облаштування окремого входу. У таких випадках відповідно до норм даної статті співвласник має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Крім того, при такому порядку користування житлом, як визначив суд 1 інстанції, будуть порушуватись умови проживання інших власників, оскільки Дроб”язку В.В. та [PERSON] в користування виділена тільки кімната 10,4 кв.м. Зал - є прохідною кімнатою, в зв”язку з чим залишений в спільному користуванні сторін. Позовні вимоги про вселення[PERSON]в спірну квартиру суд обґрунтовано задовольнив, оскільки це є способом захисту права власності на квартиру. Неможливість визначення порядку користування жилим приміщенням між його співвласниками не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про вселення у це жиле приміщення. Підлягають частковому задоволенню позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні спірною квартирою, з урахуванням того, що не підлягають задоволенню позовні вимоги про визначення порядку користування житлом. Дані позовні вимоги слід задовольнити тільки в частині зобов”язання відповідачів не чинити перешкоди в користуванні квартирою шляхом передачі ключів від вхідних дверей квартири, оскільки позивачка в інтересах недієздатного[PERSON]дійсно неодноразово зверталась до правоохоронних органів з приводу того, що його не впускають квартиру та не дають ключів від квартири. З приводу вселення[PERSON]в квартиру та надання йому ключів від квартири не заперечувала у судовому засіданні представник відповідачів та третя особа - [PERSON] За таких обставин рішення суду 1 інстанції підлягає частковому скасуванню: в частині задоволення позовних вимог про визнання права власності на частину квартири, визначення порядку користування квартирою, усунення перешкод в користуванні, стягнення судових витрат. Рішення суду 1 інстанції в частині вселення[PERSON]в квартиру слід залишити без змін.

Outcome: partial