Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-12 00:00:00

Позивач звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до відповідачів, де є третя особа, про визнання права власності та стягнення збитків, які уточнила в судовому засіданні, посилаючись на те, після смерті її чоловіка відкрилась спадщина, яка складалася із транспортного засобу та грошових коштів. Позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки, яка народилася від шлюбу з її покійним чоловіком. Крім того, із заявами про прийняття спадщини звернулися також діти спадкодавця від першого шлюбу. Враховуючи те, що транспортний засіб, який входив до маси спадкового майна перебував у заставі, оскільки за для його придбання спадкодавець за час життя, уклав кредитний договір, а також те, що відповідачі добровільно не погоджувалися сплачувати боргові зобовязання за кредитним договором, зокрема тіло кредиту, відсотки за користування останнім, виконувати умови договору щодо страхування транспортного засобу та зберігання його на автостоянці, позивач вирішила з метою недопущення звернення стягнення на предмет застави, зважаючи на те, що кредитні зобовязання на час смерті чоловіка були виконані майже на половину, в забезпечення виконання основного зобовязання, яке залишилось у спадкодавця уклала договір поруки та продовжувала сплачувати всі необхідні платежі не тільки відповідно до часток, які припали на неї та малолітню дитину, а й за відповідачів. Позивач виконала умови договорів кредиту, застави, страхування у повному обсязі, сплачувала та продовжує сплачувати за схоронність спадкового майна, а саме транспортного засобу і розмір витрат, які вона понесла перебільшують вартість часток, які належать відповідачам як спадкоємцям першої черги, що спричинило їй збитки в сумі 1035 грн. з кожного, які вона просить стягнути з відповідачів. Крім того, позивач зазначає, що у разі вирішення питання у позасудовому порядку такі збитки їй би не були спричинені і що маючи у власності частину транспортного засобу, вона не може їм користуватися і продовжує сплачувати за його зберігання. Враховуючи наведене, позивач вважає, що оскільки нею були виконані всі зобовязання перед кредитором включаючи і зобовязання відповідачів, як спадкоємців, які не вчиняли жодних дій по їх виконанню, за нею має бути визнано право власності на транспортний засіб, який входить до складу спадкового майна у повному обсязі. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з урахуванням останніх уточнень. Відповідачі в судове засіданні не зявились неодноразово були повідомлені про час та місце судових розглядів справи, про поважність причин неявки суд не повідомляли та не просили розглядати справу без їх участі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, неодноразово заявляв клопотання про відкладення судового розгляду справи із різних підстав, в останнє судове засідання до суду також не зявився, належним чином був повідомлений про час та місце судового розгляду справи, яка була відкладена за його клопотанням на тривалий термін, з метою надання можливості ознайомитись з уточненими позовними вимогами, проте в судове засідання у призначений час не зявився і надіслав клопотання про відкладення розгляду справи у звязку із участю в судовому засіданні у іншому місті. З урахуванням наведеного, суд вважає, що з боку представника відповідача має місце зловживання своїми процесуальними правами, оскільки з -3.02.2010 року по 13.04.2010 рік, обєктивно можливо врегулювати питання участі у судових засіданнях, зважаючи на тривалість розгляду даного спору у суді, який складає практично один рік і саме за клопотання представника відповідача неодноразово судові розгляди справи були відкладені. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що дії відповідача спрямовані на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Враховуючи наведене, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів та представника останнього та за згодою позивача ухвалити у справі заочне рішення. Представник третьої особи орган опіки та піклування Дарницької районної у м. Києві в судове засідання не зявився, надав суду письмову заяву про розгляд справи у відсутність представника третьої особи. Вислухавши пояснення позивача її представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач є колишньою дружиною [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина, яка складалась із грошових коштів у вигляді вкладів спадкодавця та транспортного засобу марки «ШЕВРОЛЕТ АВЕО», 2005 року випуску д.н.з. [NUMBER] (далі - ТЗ), щодо якого виник спір. Спадкоємцями є позивач, як дружина спадкодавця, яка має право на ? частину ТЗ, на 1/8 як спадкоємиця першої черги, спільна малолітня дитина позивача та спадкодавця, яка має право на 1/8 частину та відповідачі, які є повнолітніми дітьми спадкодавця від першого шлюбу і мають право по 1/8 частині ТЗ. Позивач в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини, а також відповідачі звернулись до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини з заявами, про отримання свідоцтва про прийняття спадщини, зокрема ТЗ, які в подальшому отримали, проте останній під час життя спадкодавця був придбаний ним та позивачем за кредитні кошти та перебував у заставі банківської установи. На час відкриття спадщини кредитні зобовязання спадкодавцем були виконані майже на половину і позивач, звернувшись до банківської установи, вирішила з метою уникнення в подальшому зайвих платежів, а саме нарахування відсотків, пені, укласти договір поруки та виконати кредитні зобовязання в межах своєї частки та частки малолітньої дитини, відповідно до ст. 1218 ЦК України. Враховуючи, те що позивач виконала кредитні зобовязання в межах своєї частки та частки малолітньої дитини, з урахуванням оцінки ТЗ, на час смерті спадкодавця, звернулась до відповідачів з пропозицією вирішити питання щодо успадкованого ТЗ, а саме виконати кредитні зобовязання спадкодавця в межах своїх часток, проте останні на пропозицію не відреагували, у звязку з чим позивач вирішила за для запобігання звернення стягнення на ТЗ виконати кредитні зобовязання і в межах часток відповідачів. Крім того, відповідно до договору застави, ТЗ мав бути застрахованим, у звязку з чим остання вимушена була застрахувати ТЗ та виплатити повну суму страхових внесків на час дії договору застави. Також, відповідно до договору страхування, ТЗ підлягав зберіганню на охоронюваній стоянці, витрати за що також несла особисто позивач і продовжує нести такий тягар утримання ТЗ, оскільки через невизначеність права власності на ТЗ та його оформлення у відповідних органах Державної автомобільної інспекції не може використовувати останній. В судовому засіданні не встановлено, що відповідачі отримали свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті, окрім тих, що передбачені ст. 1219 ЦК України. З наведеного вбачається, що на час відкриття спадщини у спадкодавця були невиконані кредитні зобовязання перед банківською установою. Згідно ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобовязані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобовязаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобовязані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредиторами інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. Враховуючи те, що кредитором, а саме фінансовою установою у заставі якого перебував ТЗ, ікий входить до складу спадкової маси, не висувалися вимоги до спадкоємців [PERSON], позивачем за власною ініціативою було виплачено частки відповідачів, що припадають на них у праві на спадкування ТЗ, а також за власною ініціативою виплачувалися інші платежі повязані з утриманням ТЗ, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання за позивачем права власності на ТЗ в цілому, оскільки це позбавить права відповідачів на спадщину встановлене законом і вважає, що саме позивачем особисто було порушено процедуру вирішення питання щодо відповідальності та зобовязань відповідачів, як рівноправних спадкоємців перед фінансовою установою, яке підлягало вирішенню між останніми, проте позивач за власною ініціативою взяла на себе їх обовязки. Разом з тим, суд вважає, що у даному випадку позивач має право звернутися до відповідачів з відповідними регресними вимогами. Крім того, суд вважає вимоги позивача щодо стягнення з відповідачів збитків, повязаних з утриманням ТЗ також такими, що не підлягають задоволенню з підстав наведених вище, а також тому, що у даному випадку не має місця спричинення позивачу збитків, якими вважаються витрати зроблені кредитором, втрата або пошкодження його майна; не одержані кредитором доходи, що він їх мав одержати за умови виконання боржником своїх зобов'язань. Збитки можуть виникнути як при порушенні договорів, так і при заподіянні шкоди поза договором, а також при вчиненні злочину. В судовому засіданні не знайшло свого підтвердження заподіяння відповідачами збитків позивачу, а тому позовні вимоги в цій частині є необгрунтованими. Суд не приймає до уваги доводи позивача щодо неправомірних дій відповідачів, що порушують права останньої через не отримання останніми свідоцтв про право на спадщину, які на її думку спрямовані на затягування вирішення питання щодо успадкованого ТЗ, оскільки отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК є правом, а не обов'язком спадкоємця (п. 27 ППВСУ «Про судову практику у справах про спадкування», № 7 від 30.05.2008 року). Враховуючи вище наведене та

Outcome: dismissed