Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-16 00:00:00

Позивач у квітні 2004 року звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог послався на те, що з 01.01.2002 р. на підставі договору суборенди, укладеного з третьою особою ПП Вектор-Сервіс, користувався приміщенням площею 200 кв.м. по вул. Калиновій, 3 у м. Дніпропетровську, в якому здійснював підприємницьку діяльність з прокату більярдних столів та надання послуг громадського харчування. 12.10.2003 р. відповідачі, що придбали зазначене приміщення у попереднього власника ВАТ Торгівельно-виробничий центр, заволоділи ним та наявним у ньому майном позивача, що використовувалося для здійснення комерційної діяльності, та заборонили останньому вхід до зазначеного приміщення. У подальшому майно позивача було втрачене, чим йому заподіяна матеріальна шкода у вигляді вартості вилученого в нього майна на загальну суму 216.390, 00 грн. та упущеної вигоди у розмірі 84.091, 60 грн., а також моральна шкода, оцінена ним у 205.000, 00 грн. На підставі викладеного, з урахуванням уточнення заявлених вимог (т. 1 а.с. 218-220), просив суд стягнути з відповідачів на його користь вищезазначені суми. У судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги в уточненій редакції підтримали, на їх задоволенні наполягали. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечувала, посилаючись на те, що майно, на відшкодування вартості якого претендує позивач, було вивезене останнім після переходу права власності на нежитлове приміщення по вул. Калиновій, 3 у м. Дніпропетровську до відповідачів, а також на недоведеність заявлених вимог. Представником відповідача [PERSON] надана заява про розгляд справи за її відсутності (т. 2 а.с. 67). Представник третьої особи ПП Вектор-Сервіс позов підтримав. Представник третьої особи ПП Вегас вирішення питання про обґрунтованість позову залишила на розсуд суду. Треті особи [PERSON] та [PERSON] надали заяви про розгляд справи за їх відсутності (т. 2 а.с. 58, 59). Вислухавши пояснення осіб, що приймають участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 02.08.2000 р. між орендодавцем ВАТ Торгівельно-виробничий центр та орендарем ПП Вектор-Сервіс був укладений договір оренди № 2000/11, за яким нежитлове приміщення площею 306 кв.м. на другому поверсі будинку літ. В-2 по вул. Калиновій, 3 у м. Дніпропетровську передавалося в тимчасове оплатне користування строком на пять років (т. 1 а.с. 20-23). Як випливає зі змісту позовної заяви та пояснень позивача і представника ПП Вектор-Сервіс, 02.01.2003 р. між [PERSON] та зазначеним підприємством був укладений договір суборенди, за яким він отримав у користування приміщення площею 200 кв.м. з орендованих у ВАТ Торгівельно-виробничий центр, втім копія цього договору у матеріалах справи відсутня, докази отримання згоди власника майна на суборенду, як цього вимагає ст. 267 ЦК України в редакції Закону 1963 р. та п. 7.2.1. договору оренди від 02.08.2000 р., суду не надані. 25.07.2003 р. між продавцем ВАТ Торгівельно-виробничий центр та покупцями [PERSON], [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, за яким у власність покупців перейшли у будівлі літ. В-2 торгівельно-розважального комплексу (колишня будівля складу літ. В-2) по вул. Калиновій, 3 у м. Дніпропетровську нежитлові приміщення загальною площею 292,0 кв.м. (т. 1 а.с. 24). 18.08.2003 р. позивачі звернулися до ПП Вектор-Сервіс з вимогою про усунення порушень санітарних та пожежних норм в орендованому ним приміщенні (т. 1 а.с. 25). 04.09.2003 р. посадовою особою СДПЧ-18 відповідачам був виданий припис щодо усунення недоліків, виявлених під час перевірки встановлених законодавством правил пожежної безпеки у приміщеннях по вул. Калиновій, 3 у м. Дніпропетровську (т. 1 а.с. 26). 05.09.2003 р. у звязку з систематичним порушеннями орендарем Правил пожежної безпеки вищезазначений договір оренди від 02.08.2000 р. був розірваний орендодавцями в односторонньому порядку та ПП Вектор-Сервіс запропоновано до 05.10.2003 р. звільнити орендовані приміщення, про що надіслане відповідне повідомлення (т. 1 а.с. 27). У жовтні 2003 р. придбане відповідачами приміщення по вул. Калиновій, 3 фактично перейшло від ПП Вектор-Сервіс у їх володіння та користування. Після відкриття провадження у даній справі ухвалами суду від 11.06.2004 р. та 17.06.2004 р. був накладений арешт на майно згідно зазначеному позивачем переліку (т. 1 а.с. 37, 40). 18.06.2007 р. державним виконавцем був складений акт опису та арешту (т. 1 а.с. 52-55), яким спірне майно арештоване та передане на відповідальне зберігання [PERSON], директору ПП Вегас, що на той час було орендарем приміщення по вул. Калиновій, 3 у м. Дніпропетровську (т. 1 а.с. 49, 50), а також цього та іншого майна, наданого цьому підприємству у користування третіми особами [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 44-47). Згідно поясненням позивача та його представника станом на час вирішення справи спірне майно у приміщенні по вул. Калиновій, 3 у м. Дніпропетровську відсутнє. Як вбачається з пояснень [PERSON], після припинення орендних відносин ПП Вегас з відповідачами вона залишила вищезазначене приміщення та майно, описане та передане їй на відповідальне зберігання, і з цього часу будь-якою інформацією про його місцезнаходження не володіє. Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд приходить до наступного. Так, згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, що полягають у покладенні законом на кожну сторону обовязку доведення тих обставин, на які вони посилаються як на підставу свої вимог або заперечень, та наданні сторонам рівних прав щодо подання доказів, їх дослідження, доведення перед судом їх переконливості. При цьому повноваження суду обмежуються розясненням сторонам їх прав та обовязків, попередженням про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, сприянням здійсненню сторонами їх прав. Відповідно до ст. ст. 11, 60, 131-137 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі, та можуть бути витребувані судом за їх ініціативою, а також процесуальне доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. ст. 440, 440-1 ЦК України в редакції Закону 1963 р., чинній на час виникнення спірних правовідносин, у справах про відшкодування шкоди підлягають доведенню позивачем наявність шкоди, неправомірність та винність дій (бездіяльності) відповідача, причинний звязок між цими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою. Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивач посилається на те, що відповідачі неправомірно заволоділи належним йому майном, що перебувало у приміщенні по вул. Калиновій, 3 у м. Дніпропетровську. В той же час на підтвердження існування та належності цього майна ним надані лише копії договорів, рахунку, акту, товарних чеків на окремі позиції (т. 1 а.с. 7-13), а щодо решти майна наданий лише складений особисто позивачем і ніким не підписаний перелік (т. 1 а.с. 15), що містить зокрема шпатлювання і фарбування стін та стель, плитку кахельну, настінну та підлогову. З наданих позивачем товарно-розрахункових документів не вбачається за можливе встановити індивідуалізуючи ознаки, що виділяють зазначене у них майно серед однорідного, а також відсутнє підтвердження того, що саме це майно знаходилося у приміщеннях по вул. Калиновій, 3 у м. Дніпропетровську. Щодо майна, зазначеного лише у переліку, також неможливо встановити, чи дійсно воно існувало, знаходилося у згаданих приміщеннях та належало позивачеві а не іншій особі, зокрема орендареві ПП Вектор-Сервіс. Також приймається до уваги, що склад та обсяг спірного майна є типовим для більярдного клубу, що експлуатувався ПП Вегас у приміщенні по вул. Калиновій, 3 у м. Дніпропетровську на час проведення опису, а отже факт виявлення його державним виконавцем не може вважатися беззаперечним підтвердженням позову. За викладених обставин суд оцінює позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди як недоведені. Крім того, виходячи з обґрунтування позову, така шкода була заподіяна позивачеві у звязку з втратою майна, на яке він претендує. В той же час згадане майно на час його зникнення перебувало на відповідальному зберіганні в іншої особи, а саме [PERSON], і немає підстав вважати, що відповідальність за його втрату за таких обставин може бути покладена на відповідачів. Позовні вимоги в частині відшкодування упущеної вигоди задоволенню не підлягають, виходячи з наступних міркувань. Так, на їх підтвердження позивачем надана лише довідка податкової інспекції про отримання ним валового доходу з 01.01.2002 р. до 31.12.2002 р. у розмірі 40.364, 00 грн. (т. 1 а.с. 14). В той же час підтвердження того, що валовий дохід позивача перевищив валові витрати та він мав за цей період будь-який прибуток від підприємницької діяльності, що міг би вважатися вигодою, суду не надані. Також позивачем не надані будь-які докази правомірності здійснення ним підприємницької діяльності у приміщеннях по вул. Калиновій, 3 у м. Дніпропетровську, зокрема відповідні патенти, дозволи, необхідні для роботи розважального закладу та закладу громадського харчування тощо, а також не підтверджена згода орендодавця на суборенду зазначеного приміщення. Крім того, за будь-яких обставин право позивача на використання цього приміщення було похідним (акцесорним) від права орендаря ПП Вектор-Сервіс, при цьому договір оренди з останнім був розірваний у жовтні 2003 р., що ним не оспорювалося, а отже за будь-яких обставин після цього часу підприємницька діяльність позивача у приміщеннях по вул. Калиновій, 3 у м. Дніпропетровську не могла продовжитися і прибуток не міг бути отриманий. Позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до положень чинного цивільного законодавства, що знайшли узагальнене відображення у Постанові Пленуму ВСУ від 31.03.1995 р. № 4 Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, під такою шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд повинен зокрема зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору, а отже згадані обставини підлягають доведенню позивачем. Таким чином, сам по собі факт порушення права, за відсутності доведеного факту наявності вищезазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди, а наявність її відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу, закріплених у ст. ст. 10, 60 ЦПК України, підлягає доведенню особою, що порушує питання про її відшкодування, на загальних підставах. Згідно матеріалам справи позивач, посилаючись на порушення його права та наводячи певні міркування та докази на його обгрунтування, одночасно не підтвердив будь-якими доказами наявність у нього втрат нематеріального характеру, з якими цивільне законодавство повязує виникнення права на відшкодування моральної шкоди, обмежившись лише поясненнями та міркування загального характеру, які не є доказом у цивільній справі у розумінні ст. 57 ЦПК України. За викладених обставин суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Згідно ст. 88 ЦПК України при цьому судові витрати позивачеві не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed