Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-28 00:00:00

30.12.2008 року [PERSON], [PERSON] звернулися до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], Дніпропетровського національного університету про визнання дій неправомірними та відшкодування моральної шкоди. (а.с. 2-6) Позивачі у позовній заяві, з урахуванням уточнених позовних вимог, та у судовому засіданні посилалися на те, що вони до 03.01.2006 року перебували із відповідачем - ДНУ у трудових відносинах. Наказом по ДНУ № 10к від 03.01.2006 року позивачів було звільнено із займаних посад за скороченням штатів. Профкомом ДНУ була надана згода на звільнення позивачів, за отриманням якої від імені адміністрації ДНУ до профкому звернувся 20.12.2005 року тимчасово виконуючий обовязки ректора [PERSON] Однак позивачі вважають таке звернення відповідача [PERSON] до профкому ДНУ незаконним, оскільки у відповідача [PERSON] не було повноважень для подібного звернення до профкому ані за основною посадою першого проректора ДНУ, ані як тимчасово виконуючого обовязки ректора ДНУ, так як він не був наділений правом прийняття і звільнення працівників. Крім того позивачі також посилалися на те, що на час їх звільнення фактичного скорочення чисельності штатів у ДНУ не відбулося, звернення відповідача [PERSON] до профкому ДНУ не відповідає вимогам законодавства, не містить обґрунтувань щодо підстав звільнення позивачів та навпаки містить конфіденційну інформацію про кожного з позивачів, на поширення якої позивачі згоди не надавали, внаслідок чого позивачам завдано моральної шкоди, а тому позивачі просили суд визнати звернення відповідача [PERSON] до профкому ДНУ незаконним, визнати дії відповідача [PERSON] щодо звернення до профкому ДНУ для отримання згоди на звільнення позивачів та щодо поширення конфіденційної інформації незаконними, визнати, що поширена відповідачем [PERSON] інформація не відповідає дійсності та є недостовірною, зобовязати відповідача ДНУ спростувати недостовірну інформацію, визнати недійсним правочин, який полягав у надісланні листа від 20.12.2005 року за підписом [PERSON] до профкому ДНУ, стягнути з відповідача ДНУ на користь позивача [PERSON] у рахунок відшкодування моральної шкоди 850 грн. та на користь позивача [PERSON] 849 грн., а також покласти на відповідачів судові витрати. (а.с. 2-6, 108-112, 156) У судовому засіданні позивачі заявлені позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про час та день розгляду справи був повідомлений належним чином, суду надав заяву від 29.03.2010 року, якою просив розглядати справу без його участі, та зазначив, що підтримує подані ним раніше заперечення проти позову. (а.с. 93-96, 135) Представник відповідача - ДНУ надав суду заперечення на позов, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що дій відповідача [PERSON] щодо звернення до профкому були законними, інформація щодо позивачів, викладена у поданні, не є конфіденційною та повинна бути зазначена для обєктивної оцінки обставин звільнення позивачів, доказів вини ДНУ у завданні позивачам моральної шкоди позивачами не надано, а тому підстави щодо її відшкодування також відсутні. (а.с. 49-54) Вислухавши пояснення позивачів, представника відповідача, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом у судовому засіданні встановлено, що 20.12.2005 року тимчасово виконуючий обовязки ректора ДНУ [PERSON] звернувся із поданням № 88-552-526 від імені адміністрації ДНУ до профкому щодо надання згоди на звільнення позивачів, зазначивши у поданні рік народження, посаду, місце роботи та загальний стаж позивачів, що підтверджується матеріалами справи. (а.с. 7) Судом також було встановлено, що у період з 19.12.2005 року по 25.12.2005 року, згідно наказу по університету № 1370 від 16.12.2005 року, [PERSON] тимчасово виконував обовязки ректора університету у повному обсязі, передбаченому Статутом університету, ці обставини підтверджуються довідкою від 03.02.2009 року, копією зазначеного наказу. (а.с. 16, 18) У судовому засіданні встановлено, що наказом ДНУ від 03.01.2006 року № 10к, за підписом ректора ДНУ, позивача [PERSON] звільнено з посади завідуючої науково-дослідної лабораторії прикладної математики та механіки кафедри обчислювальної механіки та міцності конструкцій механіко-математичного факультету з 03.01.2006 року у звязку зі скороченням штатів ст. 40 п.1 КЗпП України. Цим же наказом позивача [PERSON] також звільнено з посади наукового співробітника науково-дослідної лабораторії прикладної математики та механіки кафедри обчислювальної механіки та міцності конструкцій механіко-математичного факультету з 03.01.2006 року у звязку зі скороченням штатів ст. 40 п.1 КЗпП України. Підставою для звільнення позивачів із займаних посад, як вбачається зі змісту вказаного наказу, став штатний розклад, згода профспілкового комітету, витяг з протоколу № 9 від 28.12.2005 року, ці обставини підтверджуються матеріалами справи та не заперечувалися позивачами. (а.с. 24, 27, 65) Згідно п. 4.3 Статуту ДНУ безпосереднє управління діяльністю університету здійснює його керівник ректор. Ректор університету, в силу вимог п.4.4 Статуту, в межах наданих йому повноважень, зокрема, приймає на роботу та звільняє з роботи працівників. (а.с. 18) Судом також було встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.11.2009 року, залишеного в силі ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.02.2010 року, [PERSON], [PERSON] було відмовлено у задоволенні позовних вимог до Дніпропетровського національного університету, третя особа [PERSON], про поновлення на роботі, скасування наказу, стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди. (а.с. 138-143) Відповідно до мотивувальної частини зазначеного рішення з боку ДНУ не було допущено порушення вимог діючого законодавства про працю при звільненні позивачів, а відтак не було порушено їх трудових прав. Також зазначеним рішенням було встановлено, що запропонований позивачем [PERSON] науковий проект не пройшов конкурсного відбору, а відтак адміністрація відповідача, в межах повноважень, передбачених Статутом, за умови недостатнього фінансування та не проходження конкурсу науковим проектом, мала право на вирішення питання щодо змін в структурі університету та штатному розкладі. (а.с. 138-141) Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані нормами КЗпП України, Цивільного кодексу України (2003р.), Закону України «Про інформацію». Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.\~ Відповідно до ч.1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» інформація з обмеженим доступом за своїм правовим режимом поділяється на конфіденційну і таємну. Конфіденційна інформація - це відомості, які знаходяться у володінні, користуванні або розпорядженні окремих фізичних чи юридичних осіб і поширюються за їх бажанням відповідно до передбачених ними умов. За змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності та вирішуючи вимоги позивачів про визнання звернення відповідача [PERSON] до профкому ДНУ незаконним, суд виходив з того, що наказом по університету № 1370 від 16.12.2005 року [PERSON] був призначений тимчасово виконуючим обовязки ректора університету, а імперативною нормою ч. 1 ст. 43 КЗпП України на власника або уповноважений ним орган фактично покладено обовязок звернутися до первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, для отримання попередньої згоди на звільнення останнього, у випадках, коли розірвання трудового договору проводиться з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, а відтак звернення відповідача [PERSON] до профкому було здійснено ним в межах наданих йому повноважень та не суперечить вимогам чинного трудового законодавства України. Крім того, суд критично оцінює посилання позивачів на те, що відповідачу [PERSON] ректор делегував лише обовязки та не наділив правами, оскільки виконання певних обовязків ректора безпосередньо тягне за собою здійснення й певних прав, наприклад як-то право підписання відповідних документів, а тому відповідач [PERSON] на підставі вищезазначеного наказу був наділений як обовязками ректора так і його правами у сукупності. При цьому, суд бере до уваги, що у матеріалах справи (а.с. 23) міститься копія витягу з наказу по ДНУ № 311к від 04.04.2001 року, яким позивача [PERSON] переведено на іншу посаду, і який підписаний виконуючим обовязки ректора [PERSON], який позивачами як такий що прийнятий поза межами повноважень виконуючого обовязки ректора не оскаржується. Суд також критично оцінює й посилання позивачів на те, що відповідач [PERSON] не набув права звільняти працівників, оскільки наказ про звільнення позивачів був підписаний особисто ректором ДНУ. Вирішуючи вимоги позивачів про визнання відсутності законних підстав для подання щодо позивачів звернення до профкому на предмет отримання згоди на їх звільнення, суд виходив з того, що обставини та факти щодо наявності законних підстав для звільнення позивачів вже були досліджені судом та встановлені рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.11.2009 року, залишеного в силі ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.02.2010 року, у цивільній справі № 2-2922/2009 за позовом [PERSON], [PERSON] до Дніпропетровського національного університету, третя особа [PERSON], про поновлення на роботі, скасування наказу, стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди, а тому відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. Не можуть бути підставою для визнання дій відповідача [PERSON] незаконними й посилання позивачів на те, що подання до профкому про надання згоди на їх звільнення було складено спільно щодо обох позивачів, оскільки це не суперечить вимогам ст. 43 КЗпП України. Вирішуючи вимоги позивачів про визнання дій відповідача [PERSON] щодо поширення стосовно позивачів конфіденційної інформації незаконними, суд виходив з того, що зазначена у поданні інформація про позивачів, зокрема їх рік народження, місце роботи і посада, стаж роботи не має відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» ознак конфіденційності, зазначена інформація була у володінні ДНУ, була отримана ДНУ на законних підставах, у звязку із тим, що між останнім та позивачами існували трудові відносини, а тому вимоги позивачів щодо визнання дій відповідача [PERSON] щодо поширення стосовно позивачів конфіденційної інформації незаконними є необґрунтованими. Вимоги позивачів про визнання поширеної інформації недостовірною та зобовязання спростувати недостовірну інформацію також задоволенню не підлягають, оскільки у судовому засіданні не знайшов підтвердження факт того, що поширена інформація не відповідає дійсності або є недостовірною. Зокрема, суд критично оцінює посилання позивачів на те, що в ДНУ не існує органу під назвою «адміністрація», оскільки зазначене поняття є терміном, яким у практиці визначається орган управління підприємства, установи або організації, а відтак ДНУ як заклад освіти має свою адміністрацію, тобто визначений Статутом орган управління. Обставини щодо скорочення чисельності штатів, яке відбулося у ДНУ, були встановлені рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.11.2009 року, залишеного в силі ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.02.2010 року, у цивільній справі № 2-2922/2009 за позовом [PERSON], [PERSON] до Дніпропетровського національного університету, третя особа [PERSON], про поновлення на роботі, скасування наказу, стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди, а тому відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. Не підлягають також задоволенню вимоги позивачів про визнання недійсним правочину, який полягав у надісланні листа від ДНУ за підписом відповідача [PERSON] до профкому ДНУ, оскільки така дія не є правочином в розумінні ст. 202 ЦК України, правовідносини між ДНУ та профкомом, а також дії відповідача [PERSON] не мають характеру цивільно-правових, а регулюються нормами трудового законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 237 -1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. При розгляді даної справи судом не встановлено порушення законних прав позивачів з боку відповідачів, крім того, суд враховує, що позивачами у судовому засіданні не було надано суду доказів завдання позивачам моральної шкоди у заявленому розмірі, а тому суд приходить до висновку, що вимоги про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України та враховуючи результат вирішення справи, суд вважає за необхідне судові витрати покласти на позивачів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed