Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить встановити факт володіння його батьком [PERSON] на праві приватні власності ? частиною житлового будинку, що розташований в с. Нерубайське, вул. Кольцева, 3, визнати за ним (позивачем) право власності на ? його частину в порядку спадкування після смерті батька, а також визнати недійсним рішення виконкому Нерубайської сільської ради №30 від 26.02.2004 року про видачу свідоцтва про право власності та саме свідоцтво №66,видане 22.03.2004 року на вказаний будинок та надвірні споруди відповідачці [PERSON]. В подальшому позивач уточнив свої позовні вимоги та просить встановити факт володіння його батьком літньою кухнею, сараєм та погрібом, визнати за ним право власності на 1/3 їх частину, а саме на літню кухню, а також вказав, що спірне майно знаходиться в с. В.Балка, а не в с. Нерубайське як помилково вказано в позовній заяві. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Біляївського районного суду від 9.06.1978 р. було розірвано шлюб між його батьками [PERSON] та [PERSON] та поділено житловий будинок з надвірними спорудами. Вказаним рішенням батькові було виділено в натурі літню кухню, сарай та погріб. 28.06.1978 р. батько помер і на вказане майно відкрилась спадщина. Вважає, що фактично прийняв спадщину, оскільки постійно проживав зі спадкодавцем до та після його смерті, а сільська рада прийняла рішення та видала матері [PERSON] свідоцтво про право власності на житловий будинок без законних підстав. В судовому засіданні представник позивача на позові наполягала. Вважає, що позивач фактично прийняв спадщину, а тому має право на 1/3 частину спадкового майна, що в натурі складає літню кухню, яку він бажає використати для проживання. Про рішення сільської ради та про свідоцтво про право власності йому стало відомо в 2008 р. при розгляді справи про визнання його втративши право користування житловим приміщенням. Відповідачі в судовому засіданні позов не визнали. При цьому [PERSON] пояснила, що позивач не проживає в будинку 22 роки, не заперечує, що зверталась до суду з позовом про розірвання шлюбу та поділ майна, але про рішення суду їй нічого не відомо. В 2004 році їй видано свідоцтво про право власності і про це позивачу було відомо. [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що сарая на цей час не існує, а в літній кухні та погрібі за його та за рахунок матері проведені роботи по їх благоустрою ( газифікація, опалення, замінені вікна, двері та ін..) Крім того, відповідачі подали заяву про застосування строку позовної давності до вимог позивача. Представник Нерубайської сільської ради в судове засідання не зявився, але направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що з 1963 по 1978 р. [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Рішенням суду від 9.06.1978 року (а.с.4) їх шлюб було розірвано, за кожним визнано право власності на ? частину спільно нажитого майна, [PERSON] виділено в натурі житловий будинок, а [PERSON] надвірні споруди літню кухню, сарай та підвал, які знаходяться в с. Велика Балка вул. Кольцева, 3. До набрання рішення законної сили [PERSON] 28.06.1978 року помер, але до цього часу ніхто із спадкоємців не звертався до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, хоча позивач стверджує, що фактично вступив у володіння спадковим майном, як це передбачено ст. 548, п.1 ч.1 ст. 549 ЦК України ( в редакції 1963 року) . При цьому позивач не ставить питання про встановлення факту прийняття спадщини в судовому порядку. Згідно положень ч.2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] був співвласником житлового будинку та надвірних споруд на підставі ст. 22 КпШС України, а рішення суду від 9.06.1978 року про виділення йому в натурі надвірних споруд набрало чинності, що підтверджує належність цього майна спадкодавцю, а тому вимоги про встановлення факту володіння ним літньою кухнею, погрібом та сараєм позивачем заявлені безпідставно. Не ґрунтуються на законі і вимоги позивача в частині визнання за ним права власності на літню кухню, що на його думку складає 1/3 частину спадкового майна. При цьому суд виходить з того, що позивач не тільки не надав докази про вартість спадкового майна на цей час, але й не ставить питання про його поділ в натурі. Більш того, в судовому засідання встановлено, що на цей час сарая не існує, а в благоустрій літньої кухні та погрібу відповідачі вклали свої особисті кошти, внаслідок чого збільшилась їх вартість. Відповідачі також пояснили, що збудували за свої кошти інші надвірні споруди: сарай, душ, вбиральню, гараж, встановили огорожу. Згідно ч.1-2 ст.182 ЦК України ( в редакції 2004 року) право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, яка здійснюється відповідним органом. З цією метою [PERSON] звернулась з заявою до Нерубайської сільської ради про видачу свідоцтва про право власності на житловий будинок та надвірні споруди. На підставі рішення Нерубайської сільської ради №30 від 26.02.2004 року (а.с.47) [PERSON] 22.03.2004 року одержала свідоцтво про право власності №66 на житловий будинок та надвірні споруди (а.с.5), що знаходиться в с. В.Балка, вул.. Кольцева, 3. Суд вважає, що при прийнятті вказаного рішення Нерубайська сільська рада діяла в межах своєї компетенції та повноважень, наданих п.10 ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» , а тому підстав для визнання цього рішення та свідоцтва про право власності недійсними суд не знаходить. Згідно ст. 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки. Відповідачами подана заява про застосування строку позовної давності до вимог позивача. Відповідно положень ч.3-4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. Суд вважає, що позивач пропустив строк позовної давності оскільки до суду звернувся тільки 7.09.09 року і питання про поновлення пропущеного строку не ставить. Враховуючи викладене, законних підстав для задоволення позову [PERSON] суд не знаходить, а тому в позові йому необхідно відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed