Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-15 00:00:00

Закрите акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося в суд з позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет застави та іпотеки для задоволення грошових вимог за кредитним договором, вказуючи на те, що банк уклав з відповідачем [PERSON] кредитний договір, відповідно до якого відповідачу надано кредит в сумі 30000 гривень з кінцевим терміном повернення 26 квітня 2012 року, із сплатою 20% річних за користування кредитними коштами. Свої зобовязання по погашенню кредиту відповідач не виконує, що підтверджується розрахунками заборгованості. Непогашена заборгованість склала 13113,37 гривень. Одночасно з укладанням кредитного договору, між позивачем та відповідачем укладено договори застави та іпотеки, за якими відповідач в якості забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором, передав позивачу в заставу та іпотеку майно. Вказуючи на невиконання відповідачем зобовязань за кредитним договором, просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором за рахунок заставленого майна, стягнути судовий збір та витрати на ІТЗ. Представник позивача підтримав позовні вимоги, просить звернути стягнення на заставлене майно на суму 13113,37 гривень. Відповідач в судове засідання за викликом суду не зявляється. Про день та час слухання справи повідомлений своєчасно, про що в матеріалах справи наявні розписки повідомлення через ЗМІ. Відповідач своїми процесуальними правами не скористався, зокрема відзиву на позов не надав, позовні вимоги по суті не оспорив, повноважного представника для участі в судове засідання не направив. Неявка в судове засідання відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи позивача, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. 27 квітня 2007 року сторони уклали кредитний договір, відповідно до якого позивач надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності грошові кошти в сумі 30000 гривень, із сплатою 20 процентів річних з кінцевим терміном повернення 26 квітня 2012 року. Відповідачем отримано кредитні кошти, що підтверджується випискою по особовому рахунку відповідача. Відповідно до кредитного договору відповідач зобовязався сплачувати проценти за використання кредиту, а також своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями. Свої зобовязання по погашенню кредиту відповідач не виконує, що підтверджується розрахунками заборгованості. На час розгляду справи непогашена заборгованість відповідача складає 13113,37 гривень. Одночасно з укладанням кредитного договору між сторонами укладено договори застави та іпотеки, за якими відповідач в якості забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором, в тому числі повернення суми кредиту, сплати відсотків, а також можливих штрафних санкцій, передав позивачу в заставу та іпотеку майно. Згідно договорів застави, заставодавець свідчить та гарантує, що на момент укладання договору, на предмет застави не існує прав та вимог інших осіб. Згідно іпотечного договору, іпотекодавець свідчить та гарантує, що на момент укладання договору, на предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п.2. ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 глави 71 ЦК України. Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або до інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник повинен повернути кредитору грошові кошти у такій же кількості, що були передані кредитором у строк та в порядку, встановлені договором. Ст. 19 Закону України «Про заставу» передбачає, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання заставодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет застави. Відповідно до договору застави звернення стягнення та реалізація предмету застави здійснюється відповідно до чинного законодавства та договору, у тому числі шляхом продажу конкретному покупцю з правом укладання заставодержателем договору купівлі-продажу предмету застави від імені заставодавця. Ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя, спосіб реалізації предмета іпотеки та початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Такі ж по суті положення іпотечного договору укладеного між позивачем та відповідачем. Отже, з урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки відповідачем не виконуються зобовязання за договором кредиту, а тому у позивача виникло право на реалізацію предметів застави та іпотеки, наданих за договорами застави та іпотеки в якості забезпечення зобовязання за кредитним договором. Відповідно до ст. 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»,якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобовязання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним, і в разі, якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у боржника, останній зобовязаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача (заклад). Відповідно до ст.ст. 25, 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет застави в рішенні суду зазначаються спосіб реалізації предмета застави із застосуванням однієї із процедур, в т.ч. і продажу предмета застави шляхом укладання договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Дослідивши зібрані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved