Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою по слідуючим підставам: В 2003 році між ним та [PERSON] був укладений договір купівлі продажу житлового будинку №39 розташовану по вул.Чапаєва в с.Старченково. Цей договір був укладений у вигляді розписки. Усі істотні умови договору між позивачем та [PERSON] купівлі-продажу будинку були досягнуті, позивач сплатив оговорену суму, а [PERSON] передав ключі та документи від будинку, який позивач прийняв у власність, сплачував комунальні платежі та за інші послуги. На сьогоднішній день, укласти договір належним чином, позивач позбавлений можливості, тому як [PERSON] помер, і це перешкоджає йому здійснювати своє право власності, в звязку з чим вимушений звертатися до суду за захистом своїх прав. У судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та наполягав на їх задоволені. Пояснив, що він з своїми батьками приїжджали у гості в с.Старченково. По сусідству з ними проживав [PERSON], який запропонував купити у нього будинок. Вони погодились. В присутності двох сусідів осінню 2003 р. передали йому обговорену суму грошових коштів- 3000 грн., про що склали розписку. До смерті [PERSON] він не мав можливості укласти належним чином договір купівлі-продажу. Вони допомагали йому у ведені господарства, ухажували за городом. В будинку він до сьогоднішнього часу не зареєстрований. Представник позивача також наполягав на задоволені позовних вимог. Представник сільської ради у судове засідання не зявився, подав письмову заяву про визнання позову та розгляд справи у їх відсутність. Допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що осінню приблизно 2003-2004 році вони були присутні при складанні розписки, по домовленості між [PERSON] та [PERSON] про купівлю-продаж будинку за 3000 грн., який належав [PERSON] Розглядаючи позов в межах заявлених вимог, вислухавши пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи та докази представлені сторонами у їх взаємній сукупності, суд прийшов до наступного: Відповідно до загальних вимог ЦПК України, кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Ці докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.(ст.ст.10, 27, 60, 131 ЦПК України). Т.б. дані норми встановлюють загальні правила по розподілу між сторонами зобов*язань по доказуванню. Суд вважає встановленим на підставі наявних доказів, що власником домоволодіння №39 (старий номер 47) по вул..Чапаєва в с.Старченково був [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 20.06.1989 року №264. 10.11.2006 року [PERSON] помер. Відповідно до відповіді Володарської державної нотконтори спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась. Відповідно до ст..174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Однак суд в даному випадку, не приймає до уваги визнання позову стороною відповідача, тому як це суперечить закону. Відповідно до вимог цивільного законодавства ст.11, 328 ЦК України та інших нормативних актів, які регулюють договірні правовідносини та право власності, передбачені підстави виникнення цивільних прав та обов*язків, які виникають з договорів та інших правочинів, з рішення суду, у тому числі безпосередньо підстави набуття права власності, які набуваються на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до п. 13 [PERSON] ПВС України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено: з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. П.8 [PERSON] встановлено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Позивач у своїх вимогах посилається на п.2 ст. 220 ЦК України, яка передбачає можливість визнання судом дійсним договору, який укладено в письмовій формі і за яким сторони договорились щодо всіх істотних умов договору, і за яким відбулося повне чи часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення. Але ж це правило не може бути поширено на зазначені правовідносини, тому, що згідно ст.657 ЦК України договір купівлі продажу житлового будинку обовязково укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Крім того, ст..334 ЦК України передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Згідно ст.640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення, або державної реєстрації. Суду взагалі не представлено договору, який би відповідав усім вимогам щодо його змісту, формі, його посвідчення, реєстрації. Суд не приймає до уваги доводи сторони позивача, що такий договір був укладений у простій письмовій формі у вигляді розписки, при тому, що така розписка також суду не представлена, без додержання вимог щодо нотаріального посвідчення і державної реєстрації договору, що свідчить про те, що зазначений договір є, згідно ст. 640 ЦК України неукладеним і таким, що не породжує для сторін прав і обовязків. Суд не бере до уваги пояснення свідків, оскільки згідно ст. 218 ЦК України при вирішенні даного спору дані пояснення не є належним доказом і не можуть бути покладені в основу даного рішення. Крім того, не надано доказів про ухилення [PERSON] за його життя від нотаріального посвідчення договору, що є обовязковою умовою застосування ст. 220 ЦК України, крім того суд вважає за необхідне зазначити, що будь-яких перешкод у самого позивача для належного чином оформлення такого договору протягом 3-х років також не було. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про визнання права власності на дамобудівлю №39 по вул..Чапаєва в с.Старченково за [PERSON] немає, а тому задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed