Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-23 00:00:00

04.02.2010 року позивач звернувсь до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 28.02.2008 року між ним та відповідачем було укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: Київська обл., Бориспільський р-н, с. Гора, вул. Пушкіна, 54, відповідно до якого позивач продав відповідачу зазначене домоволодіння, а останній сплатив відповідачу 40328 гривень. Зазначений Договір був посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 976. Проте, будинок на момент укладення Договору не належав йому (позивачу), оскільки рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15.05.2007 року, на підставі якого за ним (позивачем) було визнано право власності, ухвалою апеляційного суду Київської області від 22.05.2008 року було скасоване. Тобто вищезазначений будинок на момент укладення оскаржуваного Договору йому (позивачу) не належав. В зв язку з чим він просить визнати недійсним вищезазначений Договір купівлі-продажу житлового будинку від 28.02.2008 року, визнавши за ним право власності на даний будинок, так як на підставі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25.12.2009 року, яке набрало чинності. Договір купівлі-продажу будинку від 17.08.2002 року, відповідно до якого [PERSON] передав право власності наданий будинок йому (позивачу), визнано дійсним. В судовому засіданні позивач просив задовольнити позов, підтримавши письмовий текст позовної заяви та пояснивши, що Договір купівлі-продажу від 28.02.2008 року має бути визнаний судом недійсним на підставі ст.215 ЦК України. Представник відповідача [PERSON] в суді позов визнав, пояснивши, що дійсно Договір має бути визнано недійсним, так як позивач на момент його укладення не був власником будинку. Відповідно до ст.130 ч.4 ЦПК України, ухвалення в попередньому судовому засіданні судового рішення у разі визнання позову (заяви) проводиться в порядку, встановленому ст.ст. 174, 175 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Встановлено, що 28 лютого 2008 року між позивачем, [PERSON], та відповідачем, [PERSON], був укладений Договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: Київська обл., Бориспільський р-н, с. Гора, вул. Пушкіна, 54. Договір був посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області та зареєстрований в реєстрі за № 976. Будинок належав позивачу на підставі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15.05.2007 року по справі № 2-540/07р., зареєстрованого Бориспільським РБТІ від 12.02.2008 року за № 482, реєстраційний номер 531204. Так як підставою визнання права власності на вищезазначений будинок за позивачем було рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15.05.2007 року по справі № 2-540/07р., яке було скасоване ухвалою апеляційного суду Київської області по справі № 22-Ц 1764/2008р., то відповідач не набув права власності на будинок що знаходиться за адресою: Київська обл., Бориспільський р-н, с. Гора, вул. Пушкіна, 54, на підставі оскаржуваного Договору. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст.294 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Таким чином, на момент укладання Договору купівлі-продажу нерухомого майна, право власності на будинок у позивача було відсутнє у зв'язку з тим, що рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15.05.2007 року, на підставі якого за позивачем було визнано право власності, не набрало законної сили. 25 грудня 2009 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області по справі № 2-2635/09р. було винесено рішення відповідно до якого Договір купівлі-продажу від 17.08.2002 року, визнано дійсним. За вказаним Договором купівлі-продажу [PERSON] передав право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: Київська обл., Бориспільський р-н, с. Гора, вул. Пушкіна, 54, позивачу. Отже, на день подання позовної заяви право власності на будинок, що знаходиться за адресою: Київська обл., Бориспільський р-н, с. Гора, вул. Пушкіна, 54, належить позивачу на підставі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25.12.2009 року, оскільки Договір купівлі-продажу будинку від 17.08.2002 року, відповідно до якого [PERSON] передав право власності на даний будинок позивачу, визнано дійсним. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ч.2 ст.203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Частиною 1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою -третьою, п'ятою та шостою статті 203 Кодексу. Отже, особа, яка продала спірний об'єкт нерухомості, не вправі була розпоряджатися цим майном, а договір купівлі-продажу будинку суперечить нормам Цивільного кодексу України. З урахуванням наведеного, на підставі, ст.ст.203 ч.2, 215 ч.1, 328, 392 Цивільного кодексу України, ст.ст.10, 60, 130 ч.4, 212-215, 218, 223 ч.1, 294 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved