Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-16 00:00:00

3.08.2006 року до суду подано позов [PERSON] до [PERSON] Миколайовича, 3-тя особа Харківська обласна спілка споживачів, в якому позивач просить суд витребувати від відповідача та зобов'язати його звільнити будівлю мясо-молочної харчової контрольної станції літ. „Р-1, що знаходиться в Харківській області, Харківському районі, м.Південне, вул. Радянська/Українська, 59\\44 і виселити відповідача з названої будівлі. В судовому засіданні позивач повністю підтримала свої позовні вимоги і пояснила суду, що позивач є власником нежитлової будівлі, що знаходиться в Харківській області, Харківському районі, м. Південне, вул. Радянська/Українська, 59\\44 згідно договору купівлі- родажу від 26.06.2004 року, але зазначена будівля використовується відповідачем безпідставно і відповідач відмовляється звільнити будівлю, тому позивач просила суд повністю задовольнити свої позовні вимоги. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав з тих підстав, що на його думку відповідач отримав право власності на спірне майно відповідно до договору лізингу, після чого в судове засідання вдруге не зявився і суд розглянув праву за відсутності відповідача за участі іого представника адвоката [PERSON], що діяв на підставі ордеру, виданого юридичною консультацією Харківського району Харківської області, який також заперечував проти позову. Представник 3-ї особи в судовому засіданні подав заяву, в якій просив суд розглядати справу за відсутності представника 3-ї особи, проти задоволення позову не заперечував. Вислухавши в судовому засіданні пояснення сторін, представників сторін і дослідивши надані суду докази, суд вважає необхідним повністю задовольнити позовні вимоги, оскільки вимоги обґрунтовані і доведені. Судом встановлено, що позивач є власником нежитлового приміщення, розташованого в Харківській області, Харківському районі, м. Південне, вул. Радянська/Українська, 59\\44 літ „Р-1 згідно договору купівлі-продажу від 26.06.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу [PERSON] реєстровий № 1603, який зареєстрований в бюро технічної інвентаризації 22.07.2004 року, що підтверджено наданими копіями договору і витягу з реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно. З пояснень позивача встановлено, що відповідач незаконно володіє і користується нежитловим приміщенням літ. „Р-1, що розташоване в Харківській області, Харківському районі, м. Південне, вул. Радянська/Українська, 59\\44. В матеріалах справи відсутні відомості про те, що відповідач на законних підставах займає спірне приміщення і користується ним. Таким чином, суд, розглядаючи справи в рамках заявлених позовних вимог і на підставі наданих доказів, вважає доведеним, що відповідач [PERSON] незаконно займає і користується приміщенням літ „Р-1, що розташоване в Харківській області, Харківському районі, м. Південне, вул. Радянська/Українська, 59\\44, що порушує права позивача як власника вільно володіти користуватися і розпоряджатися своїм майном. У відповідності до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, тому суд задовольняє позовні вимоги позивача про витребування майна із чужого незаконного володіння. Суд також враховує, що такого рішення суду буде не достатньо для повного відновлення порушених прав позивача. Відповідно до ст. 16 ЦК України захист цівільного права може бути вчинений шляхом припинення дії. Оскільки судом встановлено, шо дія відповідача, який незаконно займає приміщення, що належить позивачу, порушує право позивача, суд вважає необхідним задовольнити і інші позовні вимоги;зобов'язавши відповідача звільнити спірне приміщення і виселити відповідача зі спірного приміщення, захистивши таким чином права власності позивача. Доводи відповідача про те, що він набув права власності на спірне майно відповідно до договору лізингу суд не приймає до уваги, оскільки надана суду копія такого договору не відповідає вимогам ст. ст. 209, 657 ЦК України щодо обовязкової нотаріальної форми такого договору , і відповідно до ст. 59 ЦК України такий договір не може бути визнано судом як допустимий доказ. Відповідно до ст. 88 ЦІІК України, судові витрати, повязані з розглядом справи в сумі 130 гривень, сплачені позивачем підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved