Jurisdiction: civil
Date: 2008-12-03 00:00:00

Позивач просить визнати квартиру [ADDRESS] її приватною власністю, з наступних підстав. З відповідачем по справі вони перебували в зареєстрованому шлюбі з 15.09.1984 року, актовий запис № 633, місце реєстрації відділ РАЦС управління юстиції по м. Олександрії. Шлюб було розірвано 15.01.2001 року в відділі РАЦС Олександрійського міського управління юстиції, актовий запис № 26. 30.10.1992 року вони купили у ЖЕК № 4 УЖКГ м. Олександрії Кіровоградської області трикімнатну [ADDRESS] Договір купівлі-продажу квартири складався з нею. В квартирі проживали вона, відповідач та двоє дітей. В вересні 2000 року вона звернулась до Олександрійського міськрайонного суду з позовом про розірвання шлюбу. Розподіл спільного майна вони зробили добровільно. Вона виплатила відповідачу за його долю в спільному майні, в тому числі за 1/2 частину вказаною вище квартири, 3852 грн., що підтверджується розписками відповідача від 25.09.2000 року. За отримані від неї гроші відповідач купив квартиру за адресою [ADDRESS] . З реєстрації за адресою [ADDRESS] відповідач знявся 15.11.2000 року. При розгляді судом справи про розірвання шлюбу між нею та відповідачем 17.12.2000 року вони уклали угоду про поділ спільного майна, копія якого знаходиться в матеріалах цивільної справи про розірвання шлюбу. Вони домовились, що відповідач відмовляється від належної йому частини квартири [ADDRESS] та іншого спільного майна, а вона відмовляється від частини квартири [ADDRESS] , яку відповідач придбав, перебуваючи з нею в шлюбі, за виплачені йому нею гроші в рахунок розподілу спільного майна. Згідно ст. 72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ спільного майна подружжя, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. З листопаду 2000 року до наступного часу відповідач ніяких вимог про поділ квартири не заявляв і не користувався нею. Відповідач позов не визнав, пояснив, що він не відмовлявся від свого права на частку у спільному майні, він є його співвласником, розписки він писав під тиском позивача, на придбання іншого житла від позивача він кошти не отримував. Третя особа без самостійних вимог - син сторін, підтримав позов, підтвердив доводи позивача, пояснив, що відповідач є його батьком, між ним, та позивачем, яка є його матір,ю, було укладено договір щодо поділу майна, чи оформлявся він офіційно він не знає. Зараз спірну квартиру мати подарувала йому. Свідок [PERSON] підтвердила доводи позивача, пояснивши, що була присутня при передачі грошей. Судом встановлено наступне. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 15.09.1984 року, актовий запис № 633. Шлюб було розірвано 15.01.2001 року в відділі РАЦС Олександрійського міського управління юстиції, актовий запис № 26. 30.10.1992 року сторони придбали у ЖЕК № 4 УЖКГ м. Олександрії Кіровоградської області трикімнатну [ADDRESS] Договір купівлі-продажу квартири складався з позивачем. В квартирі проживали позивач, відповідач та двоє їхніх дітей. В матеріалах справи маються три розписки які відповідач дав позивачеві 25. 09. 2000 року, в тому що він отримав від неї загалом 3852 грн., на придбання квартири. Крім того, мається договір між сторонами від 17. 12. 2000 року, про те, що відповідач відмовився від своїх прав на спірну квартиру, та не має претензій щодо спільного майна, та зазначено, що сторони мають крім спірного іще нерухоме майно - [ADDRESS] від претензій на яку відмовилася позивач. Таким чином, фактично, сторони уклали між собою угоду щодо поділу належного їм на праві спільної власності нерухомого майна. Доводи відповідача про те, що розписки та текст угоди були в нього витребувані позивачем під примусом, суд не приймає, оскільки вони нічим не підтверджені. Доводи свідка суд також не бере до уваги при вирішенні спору, оскільки згідно із ст. 376 ЦК 1963 року, який діяв на час укладення угоди, в тих випадках, коли договір позики повинен бути укладений у письмовій формі, заперечення його за безгрошовістю шляхом свідоцьких показань не допускається. Відповідач позовних вимог до позивача у вставленому ЦПК порядку щодо спірного майна та іншого, не заявив. Згідно із ст. 22 КпШС, м айно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно із ст 23 КпШС, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Згідно із ст. 28 КпШС, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Ці норми не протирічать положенням СК, а саме ст. 60 СК, 1. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 2. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 70 СК, 1. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, оскільки сторони уклали договір про поділ спільного нерухомого майна, відповідач розпорядився своєю нерухомістю, продавши її 21. 04. 2005 року, таким чином, фактично поділ майна також відбувся, з реєстрації за адресою [ADDRESS] відповідач знявся 15.11.2000 року, то позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved