Jurisdiction: civil
Date: 2010-01-18 00:00:00

6 лютого 2009 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеною заявою, в якій вказував, що наказом по ДП „Міжнародний аеропорт «Бориспіль» №11-07-23/п від 13.01.2009 року він був звільнений у звязку із прогулом без поважних причин. Даний наказ позивач вважає незаконним, оскільки при його звільнені були грубо порушені норми трудового законодавства та його права. А саме 30.12.2008 року по внутрішній електронній мережі відповідача було розповсюджено наказ заступника генерального директора з аеродромно- технічного забезпечення [PERSON] №61-29-1319, щодо додаткової подачі службових автобусів. Знаючи повноваження даної посадової особи, зважаючи що 31.12.2008 року був передсвятковий день і гадаючи, що із керівництвом ДП „Міжнародний аеропорт «Бориспіль» погоджено скорочений робочий день, він разом з іншими працівниками підприємства поїхав додому. Спираючись на те, що він діями відповідача був введений в оману, а тому передчасно покинув своє робоче місце, просив суд з урахуванням уточнених позовних вимог, поновити його на роботі, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 78779 грн. 58 коп., моральну шкоду в розмірі 1699 грн. та судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, обставини справи підтвердили. Представник відповідача в судовому засіданні та письмових запереченнях проти позову зазначив, що робочий час встановлюється правилами внутрішнього розпорядку та графіками змінності, а не службовими записками, які видані навіть заступниками директора ДП „Міжнародний аеропорт «Бориспіль». Графік роботи начальнику спецвідділу, яким є позивач, встановлено з 09.00 год. до 18.00 год. (в пятницю до 16.45 хв.). 31.12.2008 року була середа, однак, оскільки це був передсвятковий день і робочий день скорочувався на час він закінчився 17.00 год. Зважаючи, що відповідач залишив робоче місце о 13.00 год. тобто був відсутній на робочому місці понад 4 год. Службова записка від 30.12.2008 року №61-29-1319 за підписом генерального директора з аеродромно-технічного забезпечення [PERSON] доповнювала та повідомлена про графік руху автобусів 31.12.2008 року. Підприємство отримало згоду профспілки на звільнення, оскільки на протязі трьох днів відповіді на письмове повідомлення від них не надходило. Заслухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Між позивачем та відповідачем склалися трудові правовідносини щодо звільнення працівника з ініціативи уповноваженого органу у звязку прогулом, які врегульовуються ст.40 ч.1 п.4 Кодексу законів про працю України. Судом встановлено, що 13.01.2009 року [PERSON] наказом по ДП „МА «Бориспіль» №11-07-2009 від 13.01.2009 року (а.с.9) було звільнено з посади начальника спеціального відділу за прогул, а саме відсутність на робочому місці понад 3 год. на протязі робочого дня. При звільненні з позивачем був проведений повний розрахунок. Що підтверджується розрахунковими листами наявними в матеріалах справи (а.с.10-12). В свою чергу позивач спираючись на наказ заступника генерального директора з аеродромно-технічного забезпечення [PERSON] №61-29-1319 від 30.12.2008 року (а.с.21), який був оголошений по внутрішній електронній мережі відповідача і в якому значилось про відправлення додаткового рейсу службових автобусів о 13 год. 15 хв., у звязку із скороченням тривалості робочого дня за наказом генерального директора ДП „Міжнародний аеропорт «Бориспіль», зазначив, що він був введений в оману відповідачем, а тому до закінчення робочого часу покинув робоче місце. Згідно акту перевірки з питань виконання посилених заходів про недопущенню несанкціонованого виносу матеріальних цінностей та дотримання трудової дисципліни від 13.01.2009 року №40-11-8 (а.с.125), який затверджений генеральним директором ДП „Міжнародний аеропорт «Бориспіль», встановлено, що працівники спеціально відділу, відповідно до графіку роботи працюють за щоденним режимом з 09.00 до 18.00 год. (у пятницю та в дні, що передують святковим - з 09.00 до 16.45 год.). Як встановлено судом і не заперечується представником відповідача 31.12.2008 року, це була середа та передсвятковий день, а тому тривалість робочого дня скорочувалась до 16 год. 45 хв. Відповідно до наданої роздруківки даних про вихід на роботу позивача, завіреної відділом кадрів ДП „Міжнародний аеропорт «Бориспіль», [PERSON] прийшов на роботу о 08 год. 21 хв., а згідно поясненням представника відповідача наданих, як в судовому засіданні так і в письмових запереченнях, позивач покинув робоче місце о 13 год.00 хв., тобто, на думку відповідача, останній був відсутній на підприємстві 3 год. 45 хв. на протязі робочого дня, що стало підставою для звільнення. Згідно ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірванні власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу ( в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня). Згідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року, на суд покладено обовязок охороняти конституційні права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, а відповідно до пункту 18 вказаної Постанови при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно зясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. У відповідності до ч.1 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав передбачених пунктами 1, 2-5, 7 ст. 40 КЗпП України і пунктами 2, 3 ст.41 цього кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є представник. Зважаючи на вищевказані норми, відповідач 13.01.2009 року звернувся до профспілкового комітету з проханням про надання дозволу на звільнення [PERSON], але не дочекавшись відповіді профспілкової організації в той же день видав наказ про звільнення. Звільнення відповідач вважає законним і таким, що проведено за згодою профспілкової організації, оскільки остання на протязі трьох днів не повідомила про наслідки розгляду заяви відповідно до п.5. ч.43 КЗпП України (а.с.122). Відповідно до витягу із протоколу засідання профспілкового комітету, що відбулось 16.01.2009 року (а.с.121), профспілкова організація відмовила відповідачу у звільненні [PERSON], оскільки вважає, що був відсутній факт прогулу, адже робочий день був скорочений до 13.00 год. З цього приводу суд вважає, що згоди профкому на звільнення отримано відповідачем не було, оскільки подання до профкому підприємства подано в день звільнення [PERSON], а тому при виданні наказу про звільнення позивача генеральний директор ДП „Міжнародний аеропорт «Бориспіль» порушив вимоги ч.2 ст.43 КЗпП України. Дана обставина підтверджується актом перевірки №10-03-011/14 від 03.04.2009 року проведеною начальником відділу державного нагляду за додержанням законодавства про працю (а.с.71-72) і на підставі, якої на імя генерального директора ДП „Міжнародний аеропорт «Бориспіль» винесено припис (а.с.72). Вказане свідчить, що відповідач, не дочекавшись засідання профспілкового комітету, на якому буде вирішуватись питання звільнення [PERSON], самовільно звільнив його, чим порушив встановлений законодавством порядок. Посилання відповідача на порушення профспілковим комітетом строків повідомлення про наслідки розгляду клопотання, судом до уваги не беруться, зважаючи, що на момент розгляду даного питання профспілковим комітетом працівник вже був звільнений, і від результатів розгляду нічого не залежало. Суд також вважає недоведеними того, що фактично робочий день не був скорочений на підприємстві у зв?язку із новорічними святами. Зважаючи на це, на думку суду, позивач був відсутній на робочому місці менше ніж три години. Також суд приймає до уваги, що [PERSON] за час роботи в ДП „Міжнародний аеропорт «Бориспіль» зарекомендував себе, як старанний працівник, стягнень не мав та неодноразово отримував від керівництва заохочення за сумлінну працю, що підтверджується трудовою книжкою позивача (а.с.16-19) та відповідними наказами (а.с.82-92). Інші відомості, які б мали значення для винесяння рішення при розгляді справи не виявлено, а тому позов [PERSON] необхідно задовольниити в частині поновлення на роботі, оскільки ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» при звільненні позивача з роботи за прогул не дотрималось вимог трудового законодавства України, а саме щодо отримання згоди профспілкової організації. Крім того, не доведено прогулу позивача. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесекнні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У звязку з цим, судом встановлено, що позивач перебував у вимушеному прогулі 255 дні, а його середньоденна заробітна плата складає 271 грн. 12 коп., що підтверджується розрахунком [PERSON] та довідками про його середньомісячну заробітну плату (а.с.135-137, 198). Зважаючи на вищенаведене на користьостаннього з відповідача необхідно стягнути 69135 грн. 60 коп. середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за період з 13.01.2009 року по 19.01.2010 року з подальшим вирахуванням обов'язкових платежів та податків. Суд не бере до уваги твердження [PERSON] про те, що при нарахуванні середньомісячного заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на його користь, відповідно до п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, слід врахувати підвищення тарифної ставки і посадового окладу. Так, п. 10 вказаного Порядку застосовується при визначенні середньої заробітної плати за період збереження за працівником середнього заробітку (тимчасова непрацездатність, навчання тощо), про що свідчить зміст вказаного вище порядку. В даному випадку судом прийнято рішення про стягнення середньомісячного заробітку без урахування підвищення тарифних ставок та посадового окладу, оскільки останні відбулись після звільнення [PERSON] з роботи. Таким чином, у задоволенні вимог на суму збільшеної частини середнього заробітку за 201 день вимушеного прогулу (9643 грн. 98 коп.) слід відмовити. Відповідно до вимог ст.237-1 КЗпП України з відповідача належить відшкодуванню позивачу моральної шкоди в сумі 1500 грн., оскільки порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих стосунків і вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Саме зазначений розмір моральної шкоди суд вважає за достатнім при прийнятті рішення. Що стосується іншої частини позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди (199 грн.), то вони не підлягають задоволенню, у звязку із їх недоведеністю. Оскільки судом позов задоволено, судові витрати в справі, а саме 17 грн. судового збору та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи слід покласти на відповідача та стягнути їх на користь позивача. В іншій частині судові витрати слід стягнути з відповідача на користь держави України. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 36, 40 ч.4, 43, 235, 237-1 КЗпП України, п. 1, 18, 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про розгляд трудових спорів від 06.11.1992 року,

Outcome: partial