Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом і просить постановити рішення, яким визнати за нею право власності на 1/2 майна, що є її та відповідача спільною сумісною власністю, а саме: 1/2 ідеальної частки будинковолодіння по вул. Центральній, 145 - а у с.Бишеві Галицького району. В ході розгляду справи у відповідності до ст. 31 ЦПК України позивач уточнила позовні вимоги щодо визнання як за нею, так і за відповідачем права власності на 1/2 частину вказаного будинковолодіння. Позивач посилається на ті обставини, що їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності належить житловий будинок та господарсько - побутові споруди по вул. Центральній, 145 - а у с. Бишеві Галицького району, загальною вартістю 118 019 гривень. Вказане будинковолодіння споруджено нею та відповідачем за спільні сімейні кошти протягом 1990 - 1995 років. Донедавна відповідач не заперечував її частки у житловому будинку та господарсько - побутових спорудах, проте в даний час вона дізналася, що відповідач привів у спільний будинок іншу жінку і відповідно тепер не визнає її (позивача) частки у спільному майні. Вказане будинковолодіння відповідач зареєстрував на своє імя, а тому змушена з метою захисту своїх майнових прав, які випливають із положень ст. ст. 60, 63 Сімейного кодексу України та ст. ст. 368, 369 ЦК України, звертатися до суду з відповідним позовом. В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги і пояснила, що за спільного життя з відповідачем вони збудували вказаний будинок. При цьому всі витрати на будівництво несла вона. У 1996 році вони з відповідачем розірвали шлюб, але продовжували проживати до 2007 року. Про те, що вона брала участь у споруджені будівель, купувала будівельні матеріали і надавала кошти можуть підтвердити сусіди і знайомі. Просить позов задовольниш. Відповідач позову не визнав, подав заперечення на позов, посилаючись на ті обставини, що будинковолодіння за вказаною адресою не може бути спільною сумісною власністю в звязку із набуттям його в період шлюбу, оскільки будувалося на підставі плану, отриманого його батьком, [PERSON] та матір ю, [PERSON]. Про це є відповідні записи у погосподарських книгах Деліївської сільської ради. Будинок і господарські будівлі введені в експлуатацію у 2004 - 2005 роках, а у червні 2006 року за наполяганням батьків він оформив садибу на себе. У позивача відсутні документи про придбання будівельних матеріалів, оплату будівельних робіт, оскільки такі документи можуть бути тільки у [PERSON]. Він також ніколи не вів розмову з позивачем про будь - яку її частку у спірному майні, оскільки із 1996 року не перебуває з нею у шлюбних стосунках. Крім цього він відмовився від трьохкімнатної квартири у м. Івано - Франківську по вул. Гната Хоткевича, 44 корпус, 3 кв. 689, яка оформлена на доньку позивача [PERSON], від квартири на проспекті [PERSON], 222 у Московській області Російської Федерації. Обманним шляхом позивач отримала квартиру [ADDRESS] - Франківську яку він оформив на сина. [PERSON] та його сімю. Позивач пропустила встановлений ст. 72 Сімейного кодексу України строк давності звернення до суду, так як при розлученні ще у 1996 році їй було відомо про спірне будинковолодіння. В судовому відповідач підтримав доводи, викладені у запереченні і пояснив, що будинок і господарські будівлі повинні належати йому, оскільки позивач не брала участі у будівництві житлового будинку та господарських споруд. Позовні вимоги є безпідставними і надуманими. Будівництво здійснювали його батьки і він, звичайно, надавав фінансову допомогу батькам, а позивач участі у будівництві не приймала, оскільки вони на час спорудження будівель у шлюбі не перебували. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити. Заслухавши доводи сторін, викладені у судовому засіданні на обгрунтування своїх вимог та заперечень, показання свідків, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Судом встановлено, що сторони із 1981 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано у 1996 році. За час перебування у шлюбі сторони набули у спільну сумісну власність нерухоме майно: житловий будинок, чотири сараї, колодязь, ворота, огорожу загальною вартістю 118 019 гривень, яке знаходиться по вул. Центральній, 145 - а у с. Бишів Галицького району [PERSON] - Франківської області. Вказане майно було споруджене на земельній ділянці, яка була виділена під індивідуальне будівництво [PERSON] і право власності на яке було згодом оформлено на відповідача. Наведені факти стверджуються в судовому засіданні: поясненням сторін; Актом виносу в натуру земельної ділянки і розбивки будівель; Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та витягом реєстру прав власності на нерухоме майно [PERSON] - Франківського обласного бюро технічної інвентаризації від 26 червня 2006 року; Свідоцтвом про розірвання шлюбу І - ФР №302788 від 21 березня 1996 року; довідкою [PERSON] - Франківського обласного бюро технічної інвентаризації від 10 грудня 2009 року №3272. Свідок [PERSON] дала показання в судовому засіданні, що сторін вона знає давно і проживає навпроти господарства [PERSON]. Вона працювала у будівельній організації і виписувала будівельні матеріали та оплачувала за них. Відповідач не одноразово брав у неї гроші, а позивач повертала їх. Фактично однією сімєю вони жили до 2007 року. Позивач працювала у Російській Федерації і передавала гроші за будівельні матеріали, а інколи і сама віддавала, коли перебувала на Україні. Згідно показань свідка [PERSON] сторони почали будувати будинок у 1990 році, а 1993 році житловий будинок вже був фактично споруджений. До 2007 року сторони проживали спільно. З показань свідка [PERSON] вбачається, що вона працювала на панельному заводі у м. Галичі і позивач у 1991 році постійно виписувала будівельні матеріали і оплачувала за них. Відповідно до показань свідка [PERSON] вона знає сторін із 1988 року і разом із позивачем вона виписувала цеглу у м. Івано - Франківську. Сторони проживали разом до 2007 року. [PERSON] дав показання, що батьки (сторони по справі) разом будували житловий будинок і закінчили будівництво десь у 1993 році. При цьому до 2007 року батьки проживали спільно і будь - яких спорів з приводу спільного майна у них не було. Згідно з показаннями свідка [PERSON] сторони у 1990 році почали будувати житловий будинок, бо вони разом працювали на Півночі і заробляли гроші. До 2007 року у них спорів не було і вони проживали разом. З показань свідка [PERSON] вбачається, що вона знає сторін із 1981 року і у 1993 році, коли вона приїжджала до їхньої доньки на весілля хата була споруджена, але всередині ще не була закінчена. Свідки [PERSON] та [PERSON] дали в судовому засіданні показання, що допомагали сторонам будувати будинок і гроші за роботу не брали. При цьому свідок [PERSON] дав показання, що працював близько одного тижня і при цьому позивача на будові він не бачив. Відповідно до показань свідка [PERSON] він возив цеглу на будову і [PERSON] давав гроші. За транспорт він оплачував сам. Допитаний в судовому засідання свідок [PERSON] ствердив, що спірне майно є його власністю Відповідно до ст. ст. 60, 61, 63, 65 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності і подружжя має рівні права на володіння, користування і розпорядження майном. Суд вважає, що в судовому засіданні підтверджено факт набуття сторонами у спільну сумісну власність житлового будинку та господарсько - побутових споруд по вул. Центральній, 145а у с. Вишеві Галицького району. Зокрема, даний факт підтверджується показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] В,. Доводи, які виклав відповідач не спростовують тверджень позивача щодо набуття майна у спільну сумісну власність. Суд виходить із передбаченого ст. 70 Сімейного кодексу України принципу рівності часток кожного з подружжя і приходить до висновку, що сторони мають право на половину спірного будинковолодіння кожен. При цьому суд вважає, що позивачем не пропущено встановлений ст. 72 Сімейного кодексу України строк давності звернення до суду за захистом порушених майнових прав, оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивач не мала підстав вважати порушеним своє право на майно до 2007 року, оскільки сторони проживали спільно. Згідно квитанцій позивачем сплачено 400 гривень судового збору та 120 гривень витрат з інформаційно - технічного забезпечення розгляду цивільних справ. Тому відповідно до ст. 88 ЦПК України, виходячи із вартості частки у спільній власності, з відповідача слід стягнути в корись позивача 400 гривень сплаченого судового збору та 120 гривень витрат з інформаційно - технічного забезпечення розгляду цивільних справ, а також в доход держави 190 гривень 10 коп. судового збору. Згідно квитанції від 09 лютого 2010 року позивачем витрачено на оплату правової допомоги 1200 гривень, які також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 368, 369 Цивільного кодексу України, ст. ст. 60, 61, 63, 65, 70, 72 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved