Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-28 00:00:00

В своїй позовній заяві позивач зазначає, що з 3 березня 2008 року був прийнятий на роботу в ТзОВ «Український автомобільний шлях» на посаду слюсара-тонувальника. 6 липня 2009 року, в звязку з зменшенням заробітної плати до мінімуму, написав заяву про звільнення за власним бажанням і в той же день йому повідомили, що він звільнений. На протязі тривалого часу намагався отримати трудову книжку, однак тільки після звернення зі скаргою до прокуратури, 7 жовтня 2009 року отримав трудову книжку. Отримавши трудову книжку зясував, що запис про звільнення за власним бажанням, відповідно до наказу №680-к від 6 липня 2009 року є недійсним, а звільнений він, [PERSON] з 1 вересня 2009 року наказом №827\\2к - за прогули, без поважних причин, згідно п.4ст.40 КЗпП України. Зазначає, що з даним формулюванням причин звільнення він не згідний, так як трудового законодавства не порушував. Крім того у зв'язку з записом в трудовій книжці про звільнення за прогули, він [PERSON], не може працевлаштуватись. оскільки у зв'язку з таким записом працедавці відмовляються приймати його. [PERSON] на роботу, а також йому невиплачена компенсація за невикористану відпустку. В судовому засіданні позивач та його представник уточнивши позовні вимоги просили суд, змінити формулювання причин звільнення, встановити день звільнення [PERSON], 6 липня 2009 року, за власним бажанням, про що зробити відповідний запис в трудовій книжці. Стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі середнього заробітку - 1500 грн. щомісячно з дня звільнення до дня винесення рішення суду а також судові витрати. Окрім того, вважає, що у звязку з порушенням трудового законодавства посадовими особами філії, йому спричинено моральні страждання, внаслідок чого у нього погіршився загальний стан здоровя, він втратив сон, психічну рівновагу, а тому просить стягнути моральну шкоду у розмірі 3000 грн. Представник відповідача позовні вимоги заперечував в повному обсязі, посилаючись на те, що позивача було правомірно звільнено з роботи, без жодних порушень вимог чинного законодавства. В обґрунтування своїх заперечень пояснив, що заява позивача від 6 липня 2009 року, про звільнення за власним бажанням, залишилась працедавцем без задоволення. Запис в трудовій книжці про звільнення з 6 липня 2009 року за власним бажанням, [PERSON], зроблений начальником відділу кадрів Демиденко помилково. Позивач не назвав поважних причин невиходу на роботу з 06.07.2009р. по 31.08.2009р , не надав пояснень про причини невиходу на роботу та, відповідно, не надав підтверджуючих документів правомірності не виходу на роботу. Тобто Позивач здійснив прогул, що є порушенням трудової дисципліни, за що і був звільнений за ч.4.ст.40 КЗпП України. Враховуючи вищенаведене просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі у звязку з їх безпідставністю. Третя особа на стороні відповідача - [PERSON] повністю погодився з позицією представника відповідача, вважає за доцільно відмовити в задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення та доводи сторін, обєктивно та неупереджено дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. 6 липня 2009 року [PERSON] написав заяву про звільнення за власним бажанням з дати написання заяви, написання даної заяви було зумовлено зменшенням розміру заробітної плати порівняно з тим про який сторони домовлялись при прийнятті на роботу. Відповідно до журналу реєстрації вхідної та вихідної кореспонденції ТзОВ «Український автомобільний шлях», дана заява зареєстрована 6 липня 2009 року №708. Представником відповідача не заперечуючи факт написання та подання заяви про звільнення, заперечував, що [PERSON] просив звільнити його, саме з 6 липня 2009 року, а тому мав відпрацювати чотирнадцять днів. Згідно ст..2 КЗпПУкраїни - Право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Відповідно до ч.З ст.38 КЗпП України, Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Як вбачається з оглянутої довідки про доходи Позивача, заробітна плата позивача в червні 2009 року в порівнянні з червнем 2008 року зменшилась в тричі. З оглянутої в судовому засіданні трудової книжки Позивача, вбачається що остання містить запис про звільнення [PERSON] з 6 липня 2009 року, за власним бажанням. Даний запис завірено печаткою підприємства та підписом начальника відділу кадрів. Таким чином, суд приходить до переконання, що [PERSON] був звільнений 6 липня 2009 року за власним бажанням на підставі ст..38 КЗпП України. Враховуючи встановлені, судом, причини написання заяви про звільнення [PERSON] за власним бажанням, факт реєстрації заяви, а також реалізації волевиявлення працівника, що підтверджується записом в трудовій книжці про звільнення [PERSON] за власним бажанням, а тому суд приходить до переконання про безпідставність звільнення [PERSON] з 1 вересня 2009 року на підстав ч.4ст.40 КЗпП України за прогул, оскільки, останній, в трудових відносинах з підприємством з 6 липня 2009 року, не перебував. За таких обставин, позов у вказаній частині слід задоволити. Відповідно до ч.3,4 ст. 235 КЗпП України, - разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Однак на думку суду, Позивачем не доведено і не наданого жодного доказу, що запис в трудовій книжці про звільнення за прогул, перешкоджав працевлаштуванню, а тому позов в частині стягнення середнього заробітку підлягає до задоволення частково а саме за весь час затримки у видачі трудової книжки, з 6 липня по 7 жовтня 2009 року. Відповідно до розрахунків які проведені на підставі Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» розмір середнього заробітку за весь час затримки у видачі трудової книжки становить 1861,29 грн. Відповідно до п. 4, ч. 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала у звязку із протиправною поведінкою щодо неї самої, у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації. Відповідно до ст. 237і КЗпП України власником або уповноваженим органом, моральна шкода відшкодовується працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків. З урахуванням таких обставин, виходячи із вимог розумності і справедливості, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають до задоволення частково, а саме в розмірі 1500 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Довідкою від 20 жовтня 2009 року підтверджено оплату послуг адвокат [PERSON] у розмірі 1300 грн. Відповідно до З.ст.79 ЦПК України, до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належить: 1. витрати на інформаційно-технічне забезпечення; 2. витрати на правову допомогу;. Згідно ч.І ст.,56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року, особа, яка надає правову допомогу, не є особою, яка бере участь у справі, а належить до інших учасників цивільного процесу, тому вона не може замінювати в процесі особу, якій надає правову допомогу, та бути її представником і в ході розгляду справи має лише ті права, які зазначені в частині другій спи.56 ЦПК України. Враховуючи вищенаведене суд приходить до переконання, про відмову в задоволені позовної вимоги щодо стягнення 1300 грн.- витрат на правову допомогу, оскільки адвокат [PERSON] приймав участь в справі як представник позивача. На підставі ст.ст. 41, 149, 235,237 КЗпП України,

Outcome: approved