Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дочки [PERSON], [INFO], посилаючись на те, що спільне подружнє життя не склалося, шлюбні відносини не підтримують, спільне господарства не ведуть, не живуть однією сім»єю з жовтня 2009 року та за різними адресами з тих підстав, що вони мають різні характери та погляди на життя, а тому шлюб не може в подальшому існувати. Оскільки вони, як подружжя, проживають за різними адресами, враховуючи стать дитини, її вік. Фактичне місце проживання та перебуваня на утриманні, вважає за доцільне визначити місце проживання доньки з нею, як матірю. В судовому засіданні позивач та її представник коржова о.ю., діюча на підставі усної заяви в порядку ч. 6 ст. 42 цпк україни, позовні вимоги підтримала, наполягав на їх задоволенні, а відповідач їх визнав, просив шлюб розірвати та визначити місце проживання малолітньої дочки [PERSON] з матір»ю. Відповідно до ч.4 ст.174 цпк україни у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання відповідачем позовних вимог не суперечить закону та не порушує права інших осіб. Представник третьої особи сланцева і.і., діюча на підставі довіреності від 22.12.2009 Року (а.с.23), без самостійних вимог на стороні позивача, позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини-підтримала та просила з урахуваннях забезпечення інтересів та прав малолітньої дитини, визначити місце проживання [PERSON] а.д., 14.08.2006 року разом з матір»ю. Вислухавши пояснення сторін, третьої особи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких грунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням висновку служби у справах дітей про доцільність визначення місця проживання дитини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 27 липня 2005 року, зареєстрованого у лівобережному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним центром розвитку сім»ї, актовий запис № 903 (а.с.5), від шлюбу мають малолітню дочку [PERSON], [INFO] (а.с.6), яка проживає без реєстрації з позивачем (а.с.42), та перебуває на її утриманні. Відповідач не приймає участі у матеріальному утриманні дитини. Даний шлюб для сторін - перший. Спільне життя сторін не склалося через відсутність порозуміння, різні погляди на вирішення сімейних проблем, ігноруванням налагодження сімейних відносин, що призвело до втрати почуття поваги та любові. З жовтня 2009 року сторони не підтримують сімейно-шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, проживають за різними адресами. Від можливості призначення судом строку на примирення сторони відмовилися, вказавши про те, що подальше життя не є можливим, оскільки даний шлюб існує формально, а тому вони свідомо прийняли рішення про розірвання шлюбу. Суд вважає, що сторони довели дійсність та незмінність волевиявлення про розірвання шлюбу. Відповідно до статті 112 сімейного кодексу україни шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного із них. Побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки (стаття 1 ск україни). Проте, судом встановлено, що вказані паритетні засади побудови сімейних відносин у даного подружжя відсутні. Судом встановлено, що сім»я розпалась остаточно із-за непорозумінь, психологічної несумісності сторін, небажання відновити сімейні відносини, а тому подальше спільне життя сторін неможливе, збереження шлюбу є недоцільним та суперечить їх інтересам. На підставі пункту 5 статті 3 декрету кабінету міністрів україни «про державне мито» від 21 січня 1993 року (зі змінами та доповненнями) із одного із подружжя при отриманні свідоцтва про розірвання шлюбу необхідно стягнути кошти на користь держави у розмірі одного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, та покласти ці витрати на позивача, як ініціатора розлучення. Вирішуючи спір в частині визначення місця проживання малолітньої [PERSON], [INFO], з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог, обставин, які вказують на те, що позивач повноцінно займається вихованням та утриманням дитини, забезпечиє нормальний духовний та фізичний розвиток, організовує її вільний час, піклується про її майбутнє, враховуючи, прихильність матері до дитини, її вік, стать, житлово-побутові умови проживання дівчинки, матеріальне та житлове забезпечення тощо, суд вважає за доцільне визначити місце її проживання до досягнення чотирнадцяти річного віку, з матір»ю - [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст. 161 ск україни якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо батьки проживають окремо, відповідно до ч.3 ст.160 ск україни, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Судом встановлено, що сторони проживають за різними адресами: позивач в квартирі [ADDRESS] з дочкою, яка зареєстрована за місцем проживання відповідача, а відповідач - в квартирі [ADDRESS] (а.с. 37, 42). Фактично дитина проживає за адресою реєстрації місця проживання матері. Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов, проведеного працівниками служби у справах дітей, за даною адресою проживають малолітня аліна, її мати, бабуся та дідусь. Квартира складається з двох кімнат, для виховання, розвитку та проживання дитини створені всі умови. Малолітня аліна проживає в кімнаті разом з матір»ю. Кімнату обліштовано меблями (а.с.34). Позивач працює, має самостійних дохід (а.с. 36). На виконання вимог статті 171 ск україни суд не міг врахувати думку дитини при вирішенні спору в частині визначення її місця проживання, яка, враховуючи її трирічний вік, не може висловити свою думку з приводу даного питання. Відповідач в судовому засіданні відмовився надавати будь-яку інформацію про його доходи тощо. Працівниками служби у справах дітей зроблений акт обстеження житлово-побутових умов відповідача, із якого вбачається, що він мешкає у трикімнатній квартирі, в якій зареєстровані п»ять осіб, серед яких малолітня аліна (а.с.37). Декларацією прав дитини, прийнятою генеральною асамблеєю оон 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Наведені правові норми та інші обставини справи свідчать про можливість та бажання позивачки забезпечувати нормальний всебічний розвиток дитини. На підставі викладеного, статей 110-112, 160, 161 сімейного кодексу україни, декларації прав дитини, прийнятою генеральною асамблеєю оон 20 листопада 1959 року, пункту 5 статті 3 декрету кабінету міністрів україни «про державне мито» від 21 січня 1993 року (зі змінами та доповненнями) та,

Outcome: approved