Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом, у якому просить визнати за нею право власності на земельну ділянку розміром 0,1000 га для обслуговування будинку по вул. Лисеницькій, 22 у місті Львові, зобовязати [PERSON] Держкомзему у місті Львів погодити та підписати технічну документацію та Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, зобовязати [PERSON] регіональну філію ДП «Центр державного земельного кадастру» при Держкомземі України зареєструвати та видати Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що їй на праві приватної власності належить будинок №22 по вул. Лисеницькій у місті Львові, згідно договору купівлі-продажу №779 від 23.04.2009 року посвідченого [PERSON] приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу. До даного будинку закріплена земельна ділянка розміром 0,1000 га для обслуговування будинку по вул. Лисеницькій, 22 у місті Львові. Згідно висновку [PERSON] архітектури [PERSON] міської ради №З-С-9861/2401 від 25.05.2009 року дана земельна ділянка розташована поза межами червоних ліній вулиць. У 2009 році вона неодноразово зверталася до [PERSON] Держкомзему у місті Львів з проханням погодити та підписати технічну документацію, однак їй було відмовлено. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, покликаючись на викладені в заяві мотиви. Просив позов задоволити. У судовому засіданні представники відповідачів [PERSON] Держкомзему у місті Львів, [PERSON] міської ради позов не визнали, вважають його безпідставним. Пояснили, що право на приватизацію земельної ділянки [PERSON] не порушене так, як вона не надала усіх необхідних документів для позитивного вирішення порушеного нею питання. Представник відповідача [PERSON] регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» при Держкомземі України в засідання не з»явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, у вирішенні позову покладається на розсуд суду. За таких обставин, заслухавши думку учасників процесу, суд вважає за можливе розглянути справу без його участі. Зясувавши обставини справи, заслухавши доводи сторін, вивчивши надані суду письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних мотивів. Судом встановлено, що рішенням виконкому [PERSON] міської ради депутатів трудящих №1450 від 22 жовтня 1954 року, залишено в користуванні земельну ділянку відповідно до існуючих норм за будинковолодінням №22 по вул. Лисеницькій площею 1045,0 кв.м. (а.с.9). Позивач [PERSON] є власником будинку №22 по вул. Лисеницькій у місті Львові, що підтверджується витягом №22584112 про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27.04.2009 року (а.с.6,7). До даного будинку закріплена земельна ділянка розміром 0,1000 га. Згідно договору купівлі-продажу №779 від 23.04.2009 року посвідченого [PERSON] приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу позивач придбала будинок №22 по вул. Лисеницькій у місті Львові. Згідно висновку №З-С-9861/2401 від 25.05.2009 року [PERSON] архітектури [PERSON] міської ради погоджує надання земельної ділянки площею 0,1000 га в приватну власність для обслуговування індивідуального житлового будинку на вул. Лисенецькій 22 за рахунок земель, що є у фактичному користуванні. Дана земельна ділянка розташована поза межами червоних ліній вулиць (а.с.8). В судовому засіданні встановлено, що жодного спору щодо користування даною земельною ділянкою немає. Як ствердив в судовому засіданні представник відповідача, даних про те, що спірна земельна ділянка не надана нікому в користування чи у власність немає. Відповідно до вимог ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Один із способів захисту прав громадян на земельні ділянки визнання права. В даному випадку протягом тривалого часу позивач зверталася у відповідні органи з питань передачі їй, як належному користувачу, земельної ділянки у власність, проте на даний час питання не вирішено. Стаття 121 ЗК України регулює норми безплатної передачі земельних ділянок громадянам, для будівництва і обслуговування житлового будинку в містах не більше 0,10 га. Відповідно до вимог ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни цільового призначення. З вище наведеного суд вважає, що правових перешкод для позитивного вирішення заяви позивачки не має, а відмова у її задоволенні не ґрунтується на законі. Захист земельних прав [PERSON] згідно ст. 16 ЦК України, ст. 152 ч. 3 п. «а» ЗК України здійснюються шляхом їх визнання у судовому порядку. Як розяснив Пленум Верховного Суду України при оскарженні рішення органів виконавчої влади чи місцевого самоврядування з питань, віднесених до їх компетенції (наприклад, про відмову в передачі у власність чи в продаж земельної ділянки), суд у разі задоволення позову визнає оспорюванні акти недійсними і зобовязує відповідачів, залежно від характеру спору виконати певні дії на захист порушеного права чи сам визнає це право за позивачем (п. 7 абзац 3-й постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 16 квітня 2004 року). У силу ст.11 ч.1 ЦПК України цивільна справа розглядається у межах заявлених вимог. Поданий [PERSON] позов відповідає способам захисту права на приватизацію землі, передбаченим чинним законодавством, а покладені в основу заявлених вимог факти знайшли підтвердження у судовому засіданні.

Outcome: approved