Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-28 00:00:00

[PERSON] 15 лютого 2010 року звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітнього сина у розмірі 1/6 частини заробітку (доходів) відповідача, посилаючись на те, що вони 08 серпня 1997 року зареєстрували шлюб. Від цього шлюбу мають двох дітей: [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Вони проживають в одному помешканні, але фактично шлюбно-сімейні відносини з чоловіком припинені. Спільне подружнє життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, внаслідок чого виникали постійні сварки. Тому вона втратила до чоловіка не тільки кохання, але і повагу. В одному помешканні їх утримує тільки житло. Відновлення стосунків з чоловіком та збереження шлюбу неможливе. Місце проживання дітей просила визначити з нею. Відповідач у судовому засіданні позов визнав повністю. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при про\-веденні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Матеріалами справи встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 08 серпня 1997 року. Від цього шлюбу мають двох дітей: [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Вони проживають в одному помешканні, але фактично шлюбно-сімейні відносини припинені. Спільне подружнє життя сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, внаслідок чого виникали постійні сварки. Тому дружина втратила до чоловіка почуття кохання і поваги. Відновлення стосунків зі сторонами та збереження шлюбу неможливе. Сторони не бажають миритися та зберігати сім'ю. Шлюб розпався остаточно через неправильну поведінку у сім'ї відповідача. Діти знаходяться на утриманні матері, а відповідач добровільно не надає матеріального утримання на свою дитину, хоч працює і має можливість сплачувати аліменти в розмірі одної шостої свого заробітку (доходу) на утримання сина до досягнення ним повноліття. У відповідності з рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 3 і серпня 2005 року з відповідача на користь позивача на утримання старшої дитини - дочки [PERSON] вже були стягнені аліменти у розмірі чверті його доходів до повноліття дитини. Згідно ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Таким чином, визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин суд постановляє рішення про розірвання шлюбу між сторонами, місце проживання дітей визначає з матір'ю, а витрати по розірванню шлюбу покладає на відповідача, як сторону, що винна у розпаді сім'ї, та зважаючи на те, що діти залишаються проживати з матір'ю, позивач понесла судові витрати при подачі позовної заяви до суду, вважає можливим звільнити позивача від витрат при реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС, стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітнього сина у погодженому сторонами розмірі та стягнення з відповідача в дохід держави судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи

Outcome: approved