Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] 1.1, в грудні 2007 року звернувся до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, посилаючись на те, що в грудні 2003 року між ним та Відповідачем булла досягнута домовленість щодо обміну його будинку на квартиру Відповідача. В грудня 2004 року вони замовили у БТІ довідки. 15.12.04 року між ним та Відповідачем укладено договір купівлі-продажу будинку, а договір купівлі-продажу квартири не був оформлений. Відповідач обіцяв оформити угоду, і в березні 2007 року подарував 1\\2 частину квартири, а друга половина залишилася у власності сестрі Відповідача [PERSON] Він вважає, недійсним укладений договір купівлі-продажу, оскільки Відповідач отримав будинок, а він /2 частину квартири. Відповідно до ст.235 ЦК України, якщо правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, то відносини сторін регулюються правилами правочину, який сторони насправді вчинили. Просить суд визнати договір купівлі-продажу будинку частково недійсним та визнати за Відповідачем право власності на /г частину будинку. В січні 2009 року Позивач доповнив позовні вимоги та просив також стягнути грошові кошти, отриманні безпідставно, посилаючись на те, що після домовленості з Відповідачем про обмін його квартири на свій будинок він 12.12.03 року доплатив Відповідачу 1400 доларів США, про що відповідачем надана розписка. 15.12.04 року вони уклали договір купівлі-продажу будинку, який посвідчив нотаріус. Квартира не була переоформлена, бо /з частина квартири належить сестрі Відповідача, а сестра не прийшла до нотаріуса. До оформлення угоди з купівлі-продажу квартири він забрав оригінал договору купівлі-продажу будинку, який до теперішнього часу знаходиться у нього. 16.03.07 року Відповідач подарував 1/2 частину квартири. В результаті обману з боку Відповідача він отримав за свій будинок та 1400 доларів США тільки 1/2 частину квартири. Згідно ст. 230 ЦК України правочин визнається недійсним, у випадку, коли одна із сторін навмисно ввела в оману щодо обставин, що мають істотне значення. Просить визнати договір купівлі-продажу будинку недійсним та стягнути з [PERSON] 10780 грн, тобто суму, еквівалентну 1400 доларів, які були відповідачем отриманні без достатньої правової підстави. Представник Позивача [PERSON] позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Суду пояснив, що фактично між сторонами була домовленість про обмін будинку на квартиру з доплатою 1400 доларів за квартиру. Довіреності на імя дружини Відповідача є доказом домовленості між сторонами. [PERSON] передав будинок, а Відповідач отримав кошти за квартиру, та не віддав належну частку співвласнику [PERSON] Внаслідок чого неможливо було оформити угоду по квартирі. Відповідач [PERSON] позов не визнав та суду пояснив, що вони мали намір оформити угоди купівлі-продажу будинку та квартири. Позивач заплатив йому 1400 доларів США за повну вартість квартири. У нього була домовленість з сестрою [PERSON] про те, що вона не заперечує проти продажу належної ній частки квартири, при цьому вона не вимагала повернення ній коштів, отриманих від Павлова. Але сестра відмовилася прийти та оформити угоду. Був оформлений тільки договір купівлі-продажу будинку. В подальшому на вимогу позивача він подарував позивачеві належну йому половину квартири, друга частка квартири на той час залишалася у власності сестри. Вважає, що підстав для задоволення позову немає, договору міни між ними не було, підстав повертати гроші немає, позивачем пропущені всі строки. . Залучена в якості співвідповідача [PERSON], яка належним чином була повідомлена про час слухання справи, до суду не зявилася. До суду не з'явилися і залучені в якості 3 осіб [PERSON], [PERSON], [PERSON] Суд дослідив докази наданні Позивачем та Відповідачем, допитав свідка. Суд приходить до наступного: Квартира [ADDRESS] належала на праві приватної власності в рівних частинах [PERSON] та [PERSON] Будинок № 2 по вул..Набережній в м.Марганець належав [PERSON] на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право на спадщину від 11.02.2004 року. Згідно договору купівлі продажу житлового будинку від 15.12.2004 року Павлов I I. продав, а [PERSON] купив житловий будинок № 2 по вул..Набережній в м.Марганець з господарчими спорудами. Продаж вчинено за 2000 гривень, які Продавець отримав від Покупця повністю при підписанні договору, і своїм підписом Павлов підтверджує проведення розрахунків за проданий житловий будинок з господарчими будівлями в повному обсязі і відсутність будь-яких претензій фінансового характеру щодо Покупця. За договором дарування 16 березня 2007 року [PERSON] В.1. передав безплатно Павлову 1.1.1/2 частину квартири [ADDRESS]. 18 жовтня 2007 року був оформлений договір дарування 1/2 частки зазначеної квартири, за договором дарувальником виступала [PERSON] Л.1., обдарованим Павлов 1.1. Обидва договори належним чином зареєстровані в реєстрі. Свідок [PERSON] - приватний нотаріус - пояснила, що Павлов і [PERSON] оформлювали якусь угоду, але вона не пам'ятає обставин. Були підготовлені проекти договорів, був оформлений договір, а другий договір не був оформлений. Якщо у майна було декілька власників, вона не могла оформити угоду без участі них усіх. При оформленні угоди вона зобов'язана роз'яснити сторонам всі наслідки, що і було зроблено. Посилання представника Позивача на довіреності, оформленні [PERSON] на [PERSON] від 20.02.2004 року, як на доказ домовленості про міну необгрунтоване, оскільки ніяких дій на підставі довіреностей [PERSON] не було вчинено. За згодою сторін в суді були заслухані пояснення [PERSON], яка давала пояснення як свідок, яка пояснила, що спочатку Павлов та [PERSON] домовилися про договір купівлі- продажу, потім вирішили робити обмін з доплатою 1400 доларів США за квартиру. [PERSON] 1.1.пообіцяв кошти за дім, який був спадковим майном, поділити на всіх спадкоємців - на неї, двох братів та позивача по 100 доларів США, бо на той момент була домовленість за продаж будинку за 400 доларів США. Ній [PERSON] передав 100 доларів. Також були заслухані пояснення допитаного як свідка [PERSON], він суду пояснив, що Павлов 1.1, пообіцяв нам всім по 100 доларів США. за батьківщину. Кошти йому давав [PERSON]. [PERSON] також [PERSON] передав кошти, а потім щось з [PERSON] вирішували. Згідно ст.715 ЦК України за договором міни кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Ч.З статті передбачена доплата за товар меншої вартості. Відповідно до пояснень відповідача, свідків [PERSON], [PERSON] будинок продавався за 400 доларів США, які передав [PERSON] частинами [PERSON], [PERSON], [PERSON] До пояснень свідків відносно того, що це був договір міни суд відноситься критично, оскільки свідки отримували кошти за будинок від Відповідача, за розпорядженням Позивача, а міна згідно їх пояснень була на умовах, що за квартиру Павлов передає [PERSON] будинок і 1400 доларів США. Тобто в суді доведено, що кожна з сторін сплачувала за придбання товару кошти, що не відповідає умовам договору міни. Суд не вбачає, що під укладеним договором купівлі-продажу будинку було приховано договір міни будинку 2 по вул..Набережній на квартиру [ADDRESS] в м Марганець. За поясненнями свідка [PERSON]. спочатку готується проект угоди, який сторони підписують або не підписують. Якщо позивач з'ясував, що в квартирі є інший співвласник, який не бажає оформлювати угоду, при бажанні укласти договір міни, він мав повну можливість відмовитися від укладення договору купівлі-продажу свого будинку, але цей договір було оформлено. В подальшому через три роки відповідачі оформили договори дарування. Позивачем не надано достатніх доказів фактичного вчинення обміну будинку і квартири. Кожен з право чинів виконувався окремо, і також через значний проміжок часу, що перешкоджає застосуванню ст.235 ЦПК України. Враховуючи викладене суд вважає, що підстав, передбачених ст. 215 ЦК України, для визнання договору купівлі-продажу будинку недійсним не має. Позовні вимоги щодо стягнення коштів підлягають частковому задоволенню. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується розпискою [PERSON] і визнається ним, [PERSON] отримав від Павлова 1.1. 1400 доларів США за всю квартиру [ADDRESS], хоча був власником тільки 1/2 частини квартири. Відповідач підтвердив в суді, що кошти співвласникові [PERSON] не віддавав, і не мав такого наміру. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно без достатньої правової підстави, зобов'язана повернути потерпілому це майно. Суд вважає, що відповідач без згоди співвласника квартири не міг розпоряджатися спільним майном. Але суд вважає, що. відповідач повинен повернути позивачеві тільки половину отриманих коштів, тому що в суді встановлено, що сторони домовилися про продаж квартири відповідача позивачеві, за всю квартиру позивач сплатив 1400 доларів. Відповідачем в подальшому Vi частина квартири подарована позивачеві, тобто таким шляхом частково виконані умови домовленості між сторонами. Тому [PERSON] повинен повернути Павлову еквівалент в гривнях 700 доларів США за !/2 частину квартири , яка належала [PERSON] Л.1., отриманих по розписці від 12.12.03 року. Суд визначив суму по ставці Нацбанку за довідкою, наданою позивачем. Позивач не збільшував позовні вимоги в зв'язку з зростанням курсу долару. В судовому засіданні Відповідач заявив про сплив позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, відповідно до ст.267 ЦК України. За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлена ві три роки. Строк обчислюється з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Перша позовна заява відправлена позивачем 14.12.07 року. Це підтверджується листом Центру поштового зв'язку №6, за яким рекомендований лист № 250508 від 14.12.07 року, відправлений за квитанцією, наданою [PERSON] 1.1., на адресу Марганецького міського суду, отримано секретарем Поліщук 17.12.07 року. Позивач звернувся до суду з позовом про повернення коштів 28.01.09 року. Суд вважає, що в даному випадку позовну давність слід відраховувати від часу, коли право позивача було порушено. На думку суду, це сталося після оформлення відповідачем договору дарування '/з частини квартири в 2007 році, хоча кошти позивачем були отримані за всю квартиру. Це змусило позивача вирішувати питання окремо з другим співвласником [PERSON], і в жовтні 2007 року був оформлений договірна другу частину квартири. З 2007 року позовна давність не сплила. Тобто позивачем не пропущений строк звертання до суду.

Outcome: partial