Jurisdiction: civil
Date: 2010-01-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, у якому вказує, що 13.04.2006 на підставі договору купівлі - продажу, набула у власність жилий будинок №34 по вул.. 3-ї Пятирічки у м. Запоріжжі, у якому зареєстрована разом з неповнолітнім сином. Але відповідач, шлюб з яким розірвано у 2002 році, без її згоди на те зайняв вказаний будинок і проживає в ньому, чим чинить їй, як власнику майна, перешкоди у здійсненні права власності та проживанні у цьому будинку. Позивач просить суд усунути перешкоди у здійсненні права власності на жилий будинок, шляхом виселення відповідача з цього будинку. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала і просить їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач проти позову заперечує, і просить у його задоволенні відмовити. Суду пояснив, що дійсно перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачкою до 01.09.2008 року. У період шлюбу ним за його власні грошові кошти було придбано спірний жилий будинок, але право власності на нього було оформлено на позивача, ним же було здійснено капітальний ремонт будинку та реконструкція і благоустрій. Дані обставини можуть бути підтверджені показами свідків. Про те, що шлюб між ним та позивачем розірвано ще у 2002 році відповідачу не було відомо, а дізнався про це він лише 26.10.2009, тому вважає, що спірний будинок є обєктом права спільної сумісної власності, і він має право на ? його частину. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані докази і матеріали справи суд, дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що позивачка на підставі договору купівлі-продажу від 13.04.2006, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] набула у власність жилий будинок № №34 по вул.. 3-ї Пятирічки у м. Запоріжжі, що підтверджується копією договору, витягом з Державного реєстру правочинів та технічним паспортом на будинок. Дії позивачки не суперечать нормам діючого цивільного законодавства, зокрема ст.. 328 ЦК України, відповідно до якої право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Ст.. 316 ЦК України визначає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності Аналогічні приписи містяться у ст.. 319 ЦК України, згідно якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Аналіз наведених норм діючого законодавства дає суду підстави вважати, що позивачка набула права власності на жилий будинок на підставах не заборонених законом, і згідно ст.. 321 ЦК України та ст.. 41 Конституції України її право є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Доводи відповідача, що жилий будинок був придбаний за його кошти, а позивач на час придбання будинку не працювала і тому не мала доходу, який би дав їй можливість придбати цей будинок, атож доводи , що відповідачем здійснено його капітальний ремонт, реконструкція та благоустрій судом до уваги не приймаються, т.я. ці доводи не обгрунтовані і не доведені ніякими доказами. Доводи відповідача, що йому не було відомо про розірвання шлюбу між ним та позивачем у березні 2002 року і вони продовжували спільне проживання і ведення спільного господарства до 2008 року, також нічим не обгрунтовані і не доведені, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13.02.2002 про розірвання шлюбу ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 26.01.2010 залишено без змін. Даним рішенням установлено, що сторони припинили шлюбні стосунки з 15.01.2002. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Позивачем суду не надано жодних доказів, які б спростовували б позовні вимоги і доводи позивача, а також підтверджували б і доводили б позицію відповідача. Його посилання на покази свідків, як на можливі докази, при цьому ним не зазначається, які саме свідки можуть підтвердити факти, які він має намір довести судом до уваги не приймаються з тих підстав, що відповідачем порушено порядок подання доказів установлений ст.. 131 ЦПК України. Так, ст.. 131 ЦПК України передбачає, що сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Докази подаються у строк, встановлений судом з урахуванням часу, необхідного для подання доказів. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин. Представник відповідача приймав участь у попередньому судовому засіданні, йому було розяснено права сторони у справі і порядок надання доказів. Ні відповідачем, ні його представником у попередньому судовому засіданні не заявлялося про докази, якими будуть обгрунтовані їх заперечення проти позову. Сам відповідач не заявляє про поважність причин несвоєчасного надання доказів. Згідно ст.. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст.. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На момент розгляду даної справи довір купівлі-продажу від 13.04.2006 не розірваний і не визнаний недійсним, і за відповідачем не визнано право власності на частку спільного майна - спірного жилого будинку. Ухвалою суду від 28.01.2010 зустрічна позовна заява [PERSON] про визнання права власності на ? частину цього будинку, подана до суду 27.01.2010 і судом до провадження не прийнята, т.я. подана з порушенням ст.. 123 ЦПК України, а саме після проведення у справі попереднього судового засідання. Таким чином, у суду відсутні підстави вважати, що спірний жилий будинок придбаний у період шлюбу [PERSON] і [PERSON] і є обєктом права спільної сумісної власності, оскільки судом установлено, що на час придбання спірного будинку шлюбні стосунки між сторонами були припинені, відповідачем не доведені і не обґрунтовані його заперечення проти позову, і тому [PERSON] єдиним власником цього будинку, яка вправі володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном на власний розсуд. Разом з тим, судом установлено, що позивач позбавлена можливості реалізувати своє право власності, т.я. відповідач чинить перешкоди їй у здійсненні свого права - проживає у цьому будинку, і не допускає позивача до нього. Позивач вважає, що оскільки їх з відповідачем шлюбні стосунки припинені вони не є членами однієї родини, то і неможливе їх спільне проживання в одному будинку. Судом установлено і цього не заперечував відповідач, що йому на праві власності інше житло, а саме квартиру [ADDRESS], де він і зареєстрований, і це житло знаходиться у його користуванні. Згідно ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Відповідно до ст..3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цивільним процесуальним кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держані та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до змісту ст.. 11, 15 ЦК України цивільні права і обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист же цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених ( оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів викладено у ст.. 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні правовідносини. Позивач просить усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом виселення відповідача з належного їй жилого будинку. Суд вважає, що позивачем обрано спосіб захисту порушеного права, який передбачено законом і відповідає змісту порушеного права. Оцінивши у сукупності докази та установленні фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] ґрунтуються на законі і доведені відповідними доказами, в той час, як доводи відповідача нічим не обьгрунтовані і не доведені. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, і необхідно усунути перешкоди, які чинить їй відповідач, як власнику майна, шляхом виселення його з будинку 34 по вул.. 3-ї Пятирічки у м. Запоріжжі. Згідно ст.88 ЦПК України стороні на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON], то на її користь з відповідача мають бути стягнуті понесені нею судові витрати на оплату судового збору у сумі 17 грн. та на оплату ІТЗ у сумі 37 грн., а всього 54 грн.

Outcome: approved