Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-06 00:00:00

Позивачі в заяві до суду від 6 серпня 2009 року вказують, що терміном від пяти до пятнадцяти років проживають в будинку по вул. Ціолковського,9, в м. Березне Рівненської області, неодноразово зверталися до відповідачів по справі з проханням надати дозвіл на приватизацію квартир, що займають в ньому. Отримали їх кожен на підставі рішення виконкому Березнівської міської ради. Міський голова [PERSON] на вказане звернення надав відмову з посиланням на ст. 1322 ЖК України, мотивуючи її тим, що житло надане для тимчасового проживання не підлягає приватизації, порушивши таким чином вимоги ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а саме порядок розгляду таких звернень перебрав на себе повноваження виконкому Березнівської міської ради. Даний будинок є комунальною власністю. Однак міська рада не виготовила на нього технічної документації. Позивачі вказують в заяві, що у відповідності зі ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), кімнат (гуртожитків) у приватизації займаного ними житла. Житло, яке вони займають, не належить до категорій житла, що у відповідності з п.2 ст. 2 цього Закону не підлягає приватизації. Покликаються також на те, що повністю утримують за рахунок власних коштів спірні квартири (кімнати). Просять визнати дії міського голови (відмову в приватизації, датовану 19 червня 2009 року № 03-19/657) неправомірними та зобовязати виконком Березнівської міської ради дати їм дозвіл на приватизацію квартир (кімнат), в яких вони проживають, визнавши право власності на них. В ході розгляду справи позивачі частково змінили свої вимоги, додатково просять визнати неправомірними і скасувати рішення виконавчого комітету Березнівської селищної ради народних депутатів № 90 від 17 листопада 1995 року «Про визнання будинку № 9 по вулиці Ціолковського маневровим» та Березнівської міської ради № 34 від 30 березня 2005 року «Про надання будинку статусу маневрового фонду». В судовому засіданні позивачі підтримали вимоги позовної заяви, показали, що вселялися в будинок на підставі рішення виконкому Березнівської міської (селищної) ради, кожен з них знаходиться на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, а їх представник, адвокат [PERSON], пояснив, що надання будинку статусу маневрового не відповідає вимогам житлового законодавства, такий вид житлового фонду не передбачений ст. 4 Житлового кодексу. Тому оскаржувані рішення виконкому мають бути визнанні неправомірними. Будинок №9 по вул. Ціолковського в м. Березне згідно реєстраційного посвідчення від 8 липня 1986 року, реєстр № 76, зареєстрований за державою, тобто відноситься до державного житлового фонду. Останні 10-15 років він не використовується для відселення в нього інших наймачів на період капітального ремонту комунального житла. У всіх його квартирах чи кімнатах наймачі фактично проживають на постійній основі. Відповідач виконком Березнівської міської ради - після передачі будинку сесією Березнівської районної ради йому в комунальну власність не реєструє будинок за собою в органах технічної інвентаризації, періодично приймає рішення про продовження терміну проживання позивачів у ньому, тим саме порушуючи їх право на житло, передбачене ст. 47 Конституції України. З кожним із наймачів квартир чи кімнат укладено договори найму житла або внесення плати за користування його прибудинковою територією. Пунктом 2.2.8 укладених договорів найму, зокрема, передбачено їх право приватизувати займане житло. На підставі наведеного просить задоволити позов. Представник відповідачів [PERSON] не визнав звернутих до відповідачів вимог. Мотивує це тим, що будинок має статус маневрового, що відповідає вимогам постанови Ради Міністрів СРСР № 807 від 26 серпня 1967 року «Про заходи по покращенню експлуатації житлового фонду та обєктів комунального господарства». Кімнати чи квартири в маневровому будинку надані позивачам тимчасово, про що свідчить постійне продовження трьохрічного терміну їхнього проживання в ньому. З його пояснень в судовому засіданні встановлено, зокрема, з показань свідка [PERSON], що будинок в минулому використовувався для відселення наймачів іншого житла на період капітального ремонту їх квартир. Саме тому ордери на вселення в цей будинок не видавалися. Ця категорія житлового фонду не належить до переліку житла, встановленого ч.1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація якого можлива. На підставі наведено просить в позові відмовити. Вислухавши сторін, допитавши свідків [PERSON] та [PERSON], які показали що будинок призначений для відселення в нього наймачів інших квартир з житлових будинків на випадок капітального ремонту, проте подібні випадки мали місце ще після 1990 року, комунальне підприємство «Березнекомунсервіс» у випадку потреби проводить його ремонт, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині визнання незаконними оскаржуваних рішень виконкому, а також вважає доведеним право позивачів на приватизацію житла, в якому ті проживають. Як відомо з реєстраційного посвідчення, виданого на підставі рішення Березнівської селищної ради народних депутатів № 116 від 8 липня 1986 року (а. с. 85), Рівненське бюро технічної інвентаризації зареєструвало вказаний будинок за державою. Березнівська районна рада народних депутатів своїм рішенням № 43 від 17 липня 1992 року передала житловий фонд Березнівського будинкоуправління до комунальної власності Березнівської селищної ради. А згідно з абзацом першим ч.2 ст. 4 ЖК України житловий фонд включає жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд). Житлове законодавство не містить такого виду житлового фонду як маневровий. Пунктом шостим постанови кабінету Міністрів СРСР від 26 серпня 1967 року № 807 «Про заходи по покращенню експлуатації житлового фонду і обєктів комунального господарства» передбачалось створити в 1967 1969 роках в містах і селищах міського типу постійний маневровий житловий фонд в розмірах, що забезпечують виконання планів капітального ремонту житлових будинків. Будівництво будинків, призначених для створення маневрового житлового фонду, здійснювалось за рахунок капітальних вкладень, що виділяються на житлове будівництво. В судовому засіданні безспірно встановлено, що вказаний будинок не використовується за призначенням. Відповідач не навів в судовому засіданні доказів щорічної потреби в капітальному ремонті комунального житла, кошти на ці цілі міським бюджетом протягом останніх років не передбачаються. Виходячи з цих позицій, віднесення в цілому будинку № 9 по вул. Ціолковського в м. Березне спочатку рішенням виконавчого комітету Березнівської селищної ради народних депутатів № 90 від 17 листопада 1995 року «Про визнання будинку № 9 по вулиці Ціолковського маневровим», а потім рішенням виконкому Березнівської міської ради № 34 від 30 березня 2005 року «Про надання будинку статусу маневрового фонду» слід визнати незаконними. При цьому суд керується п.10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно з яким акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. На момент надання будинку такого статусу в ньому вже проживали наймачі, позивачі по справі. При цьому, виділення, наприклад, позивачці [PERSON] кімнати № 22 рішенням виконкому №8 від 28 січня 1998 року (а. с. 70) проводилося спочатку без зазначення строку, а в послідуючому її право на проживання в житловому приміщенні виконкомом обмежувалося встановленням певного строку проживання ( а. с. 111). Тоді як терміни проживання сімей [PERSON] (рішенням виконкому № 91 від 29 жовтня 1999 року на а. с.75) та [PERSON] ( рішення виконкому № 50 від 25 листопада 1994 року на а. с. 116), шлюб якого з позивачкою [PERSON] розірвано 5 травня 2005 року (а. с. 38), будь-якими строками взагалі не обмежувалися. По обліку вказаний будинок, що введений в експлуватацію1970 року, як свідчить інвентарна карточка № 87 обліку основних засобів по м. Березне, рахується як 12 квартирний житловий будинок (а. с. 98). Отже, прийняті виконкомом рішення обмежують право наймачів на житло, передбачене ст. 47 Конституції України. Вони позбавлені можливості постійно проживати в ньому, не вправі скористатися правом на приватизацію житлових приміщень. Так, рішеннями виконкому Березнівської селищної (міської) ради (а. с. 46, 49-53,55-59,65-66,69-70,72-79) квартири в цьому будинку виділялися позивачам, що потребують поліпшення житлових умов, з правом реєстрації на певний строк, а в послідуючому вказані терміни постійно продовжувалися. Таким же чином відбувалася їх реєстрація в секторі громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Березнівського РВ УМВС України (а. с. 56). Така практика відповідача суперечить житловому законодавству. Адже у відповідності зі ст. 9 Житлового кодексу України громадяни мають право на одержання в безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Зазначений порядок, передбачений ст. 58 ЖК України щодо надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів на підставі рішення шляхом видачі громадянинові ордеру, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення, сам же відповідач і порушив. А тому покликання його як на одну з підстав відмови у позові відсутність у наймачів ордеру на вселення в жилі приміщення суд не може визнати обгрунтованим. Крім цього, з позивачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON], комунальним підприємством «Березнівське будинокуправління» протягом 2002 -2004 років укладено договори найму житла як в будинку державного житлового фонду, які в п. 2.2.8 прямо передбачають право наймачів приватизувати займане житло. З рештою наймачів на протязі 2007 -2009 років комунальним підприємством «Березневодоканал» укладено договори по наданню послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, що також свідчить про використання його в якості державного житлового фонду, а не для тимчасового проживання громадян. Згідно ж із ч.3 ст. 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законодавством України. Покликання представника відповідача [PERSON] на те, що згідно з ч.2 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» займане позивачами житло не належить до обєктів приватизації є надуманим, адже вказана норма закону прямо передбачає серед них квартири в багатоквартирних будинках де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Необгрунтованим є також його посилання в заперечення вимог позивачів на ст.1322 ЖК України. Судом безспірно встановлено, що займане позивачами житло в порядку, передбаченому цією статтею Житлового кодексу України як тимчасове, не використовувалося. Поряд з цим, вимога позивачів визнати за ними право власності на квартири (кімнати), в яких вони проживають, задоволена бути не може, зважаючи на висновок суду про наявність у них права приватизувати це житло, крім цього позивачі не навели в заяві законних підстав, за яких таке визнання права власності є можливим. Що стосується вимоги про визнання незаконною одноосібної відмови позивачці [PERSON] Березнівським міським головою в праві на приватизацію житла від 19 червня 2009 року № 03-19/657 ( а. с. 8), то суд вважає, що така відмова не може бути визнана незаконною, оскільки не розцінює її як відмову, адже підписана вона не міським головою, як це видно з підпису міського голови на довіреності скріпленій печаткою, що на а. с. 36. Відповідь [PERSON] підписала за міського голову інша особа, не вказавши своєї посади і прізвища, не завіривши її печаткою міської ради. Тому в цій частині позовних вимог суд позивачам відмовляє. Сторони звільнені від сплати судових витрат в доход держави.

Outcome: dismissed