Jurisdiction: civil
Date: 2009-12-24 00:00:00

[PERSON] 20 квітня 2006 року звернувся до суду з позовом до Дніпропетровської міської ради, в якому вказав, що житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано на праві власності за [PERSON], яка померла у 1950-ті роки. За її життя та після смерті мешканцями будинку були: дочка - [PERSON], онуки - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. [PERSON] померла у 1970 році, [PERSON] - у 1980-ті роки, [PERSON] помер в місцях позбавлення волі, [PERSON] загинув внаслідок ДТП у 1980-ті роки, [PERSON] - у липні 1994 року. Після смерті [PERSON] її дочка [PERSON] прийняла спадщину у вигляді домоволодіння [ADDRESS] фактично, оскільки продовжувала мешкати у будинку. Після смерті [PERSON] її сини в свою чергу теж фактично прийняли спадщину у вигляді спірного домоволодіння. 12.08.1993 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири № 2 та № 3 у житловому будинку [ADDRESS] за 1500 руб, які були отримані продавцем в момент укладення договору. Під час укладення договору сторони досягли згоди стосовно нотаріального посвідчення договору після поновлення продавцем всіх документів на будинок. Крім того, до часу оформлення договору, сторони домовились щодо того, що покупець буде мешкати у будинку, утримувати його, сплачувати усі платежі. Однак у липні 1994 року [PERSON] помер, не встигнувши належним чином оформити договір. З 14.03.1996 року позивач зареєстрований у спірному житловому будинку, де мешкав з час укладення договору купівлі-продажу, фактично користуючись зазначеною у договорі частиною будинку, провів ремонт, користується земельною ділянкою. В теперішній час він має бажання розпорядитись належною йому частиною будинку, але позбавлений такої можливості. Просив визнати дійсним договір купівлі-продажу частини будинку від 12.03.1993 року, укладений між ним та [PERSON] та визнати за ним право власності на 2/3 частини житлового будинку [ADDRESS], які складаються з квартир № 2 та № 3. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2006 року, позовні вимоги [PERSON] задоволено. Визнаний дійсним договір купівлі-продажу від 12 серпня 1993 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], згідно умов якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив 2/3 частини будинку [ADDRESS]. За [PERSON] визнано право власності на 2/3 частини житлового будинку [ADDRESS], на підставі визнаного дійсним договору купівлі-продажу від 12 серпня 1993 року. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 червня 2008 року, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2006 року скасовано, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового розгляду справи, 13 серпня 2008 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до Дніпропетровської міської ради, [PERSON] про визнання права власності у порядку спадкування за законом, як треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору. У позові зазначили, що 31 травня 1947 року ? частина домоволодіння [ADDRESS] була придбана їх батьком - [PERSON] у [PERSON] [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді ? частини домоволодіння [ADDRESS]. [PERSON] та дружина померлого [PERSON] фактично прийняли спадщину після його смерті шляхом фактичного вступу в управління та користування спадковим майном. [INFO] [PERSON] померла. [PERSON] фактично прийняла спадщину після смерті матері. 15.06.2007 року [PERSON] подав заяву про прийняття спадщини після смерті матері та батька. Таким чином, спадщина після смерті батьків була прийнята [PERSON] та [PERSON] які згідно уточнених позовних вимог просили скасувати реєстрацію права власності на 2/3 частини домоволодіння [ADDRESS] за [PERSON] та визнати за ними в рівних частках, тобто по ? частині за кожним, право власності на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS], що складається з житлового будинку літ. А-1 з приміщеннями 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, вбиральні літ. Л, споруджень № 1-10 та мостіння-1, П, у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO]. Під час нового розгляду справи [PERSON] уточнив позовні вимоги та просив визнати дійсним договір купівлі-продажу частини будинку від 12.03.1993 року, укладений між ним та [PERSON] та визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS]. [PERSON] в судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити. В задоволенні позовних вимоги [PERSON], [PERSON] не заперечував. [PERSON] у судовому засіданні також не заперечував проти задоволення уточнених позовних вимоги [PERSON] Свої позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, в їх обґрунтування посилався на обставини, викладені у позові. Представник [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення уточнених позовних вимог [PERSON] не заперечувала. Позовні вимоги третіх осіб підтримала та просила задовольнити, в їх обґрунтування посилалась на обставини, викладені у позові. Співвідповідач - Дніпропетровська міська рада у судове засідання не з'явилась, письмово просила справу розглядати у відсутність її представника. Третя особа - КП «ДМБТІ» в судове засідання не з'явилась, про день та час судового засідання повідомлялась належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню, а позов [PERSON], [PERSON] підлягає частковому задоволенню по наступних підставах. Судом встановлено, що домоволодіння [ADDRESS] належало на праві власності [PERSON] та згідно договору купівлі-продажу від 31 травня 1947 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстровано у реєстрі за № 19535, [PERSON] продала ? частину спірного домоволодіння [PERSON] (т.1 а.с.91). Як зазначено у вищезазначеному договорі, при його посвідченні, належність [PERSON] домоволодіння було перевірено державним нотаріусом Другої міської нотаріальної контори, також в ньому зазначено, що цей договір повинен бути зареєстрований у Дніпропетровському Міськжилуправлінні. Встановлено, що в подальшому [PERSON] так і не зареєстрував своє право власності на спірну частину домоволодіння в силу невстановлених причин. Отже, суд приходить до висновку, що ? частина домоволодіння [ADDRESS] належала [PERSON]. Встановлено в судовому засіданні та підтверджується також записами в домовій книзі, треті особи та їх батьки постійно проживали та були зареєстровані у спірному домоволодінні (т.1 а.с.92-96). В подальшому, [INFO] [PERSON] померла (т.1, а.с.56), У в зв'язку з відсутністю жодних документів, коло спадкоємців після її смерті встановити неможливо. В той саме час, після її смерті згідно відповіді Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався, свідоцтво про право на спадщину не видавалось (т.1, а.с.35). [INFO] [PERSON] помер (т.1, а.с.97). Згідно пояснень позивача [PERSON], 12 серпня 1993 року між [PERSON], який ніби то був онуком [PERSON], родинний зв'язок не був доведений в судовому засіданні, з одної сторони та [PERSON] з іншої сторони у простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу частини будинку, згідно умов якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив 2/3 частини житлового будинку з господарськими спорудами по [ADDRESS] (т. 1, а.с.7). Однак судом встановлено, що [PERSON] не мав право відчуження вказаної частини домоволодіння, оскільки не був його власником та не оформив на себе правовстановлюючі документи на спірну частину домоволодіння. Крім того, необхідно зазначити, що [PERSON] не довів, що зазначений договір купівлі-продажу від 1993 року, підписаний саме [PERSON] відсутні докази про смерть [PERSON] та не надано жодного доказу щодо встановлення кола спадкоємців. У відповідності до ст. 224 ЦК України (в редакції 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин), за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 225 ЦК України (в редакції 1963 року), право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває право власності лише в тих випадках, коли згідно з ст. 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно. Так, в силу ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Крім того, суд звертає увагу на той факт, що позивачем [PERSON] пропущений строк позовної давності, який згідно ст.71 ЦК України (в редакції 1963 року), обчислюється в три роки, разом з тим до суду із заявами про застосування строків позовної давності ніхто не звертався. Проте, згідно ст.75 ЦК України (в редакції 1963 року), позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Проте, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог [PERSON] саме по суті. Отже, у зв'язку з тим, що [PERSON] не мав правовстановлюючих документів на спірне майно, тобто не був власником майна на час досягнення домовленості між сторонами щодо продажу спірної частини домоволодіння, він не мав право його відчужувати і тому у суду немає законних підстав для визнання угоди купівлі-продажу від 12.08.1993 року дійсною та визнання за [PERSON] права власності на частину спірного домоволодіння, позовні вимоги [PERSON] не ґрунтуються на законі, необґрунтовані, не знайшли свого об'єктивного підтвердження в судовому засіданні. Таким чином враховуючи ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 червня 2008 року, встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги за законом після його смерті є діти померлого - [PERSON] та [PERSON] (т.1, а.с.184-186). Відповідно до ст. 529 ЦК України (в редакції 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. Відповідно до ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про її прийняття. Судом встановлено, що [PERSON] фактично прийняла спадщину після смерті батька, оскільки вступила в управління та володіння спадковим майном після його смерті, проживала та була зареєстрована у домоволодінні разом з ним та проживає у ньому по теперішній час, про що свідчать відповідні записи у домовій книзі на домоволодіння [ADDRESS] (т.1, а.с.188-189). В свою чергу, [PERSON], 14 червня 2007 року, зі згоди [PERSON], яка прийняла спадщину подав до Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті його батька [PERSON], померлого [INFO] (т.1, а.с.190, 192). Тобто, аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] фактично успадкували по 1/4 частині домоволодіння [ADDRESS], після смерті [PERSON], померлого [INFO], і тому вважає, що позовні вимоги в цій частині законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню. В той саме час, немає підстав для задоволення позову в частині скасування реєстрації за [PERSON] права власності на 2/3 частини спірного домоволодіння, оскільки його право власності на цю частину домоволодіння було зареєстровано на підставі Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2006 року, яке ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 червня 2008 року було скасовано. В силу ст. 88 ЦПК України, з [PERSON] у дохід держави підлягає стягненню недоплачений ним при подачі позову судовий збір у розмірі 370 гривень.

Outcome: partial