Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом, і просив визнати недійсними угоди від 07.08.2008 року до кредитних договорів №VIL0G50000003860 і № VIL0G40000003860 від 05 березня 2008 року, укладених між ним і відповідачем, а також зобовязати останнього здійснити перерахунок сплачених ним коштів банку на погашення своїх кредитних зобовязань у відповідності до встановлених кредитними договорами № VIL0G50000003860 і № VIL0G40000003860 від 05.03.2008 року умов кредитування. На обґрунтування своїх позовних вимог позивач та його представник повідомили, що 05.03.2008 року між сторонами були укладені кредитний договір № VIL0G50000003860 на суму 16000 грн. на споживчі цілі з терміном погашення до 05.03.2028 року та договір про іпотечний кредит № VIL0G40000003860 на суму 84000 грн. для придбання у власність квартири зі строком погашення не пізніше 05.03.2028 року. Вищевказаний кредит був наданий в межах співробітництва з Державною іпотечною установою. Через деякий час він отримав лист відповідача від 26.06.2008 р., в якому той зазначав, що особливістю договору про іпотечний кредит, укладеного позивачем з Приватбанком, є наявність третьої сторони Державної іпотечної установи, яка на даний час не має можливості рефінансувати іпотечні кредити, а тому відповідач змушений з 05.08.2008 р. збільшити розмір процентної ставки за договором про іпотечний кредит № VIL0G40000003860. Далі відповідач, в усному порядку, запропонував йому внести зміни до укладених кредитних договорів шляхом зміни валюти по кредиту, мотивуючи це тим, що при укладенні договору про іпотечний кредит у іноземній валюті, процентна ставка за договором стала б значно меншою. 07.08.2009 р. позивачем, під впливом наданої відповідачем неправдивої інформації, було укладено з відповідачем додаткові угоди до кредитних договорів №\~VIL0G50000003860 і № VIL0G40000003860 від 05.03.2008 року, якими сума кредитів була переведена в долари США з відсотковою ставкою 1,17 % на місяць. Пізніше позивач звернувся з заявою до Державної іпотечної установи, яка повідомила, що посилання відповідача на те, що вона є третьою стороною в договорі і зобовязана рефінансувати конкретний виданий банком кредит, не відповідають дійсності та самим умовам договору. Крім того у своїй відповіді зазначила, що підставами для відмови з її боку у рефінансуванні іпотечних кредитів була невідповідність кредитів вимогам стандартів Державної іпотечної установи поданням банком документів не в повному обсязі. При цьому банк мав та має право і зараз, після подачі всіх необхідних документів, повторно звернутись до Державної іпотечної установи з пропозицією про здійснення рефінансування кредитного договору. Також, позивач зазначив, що він отримав від відповідача кредит в гривнях, а не в доларах США, як зазначено в додаткових угодах. Позивач вважає, що підстав у відповідача для підвищення відсоткової ставки по кредитному договору не було, а отже додаткові угоди, якими сума кредитів була переведена з національної валюти в долари США, є недійсними, так як вчинені ним під впливом обману з боку відповідача. Крім цього, відповідач фактично не надавав позивачу кредитні кошти в іноземній валюті. Представники відповідача позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні. На обґрунтування своїх заперечень зазначили, що дійсно між сторонами були укладені іпотечний та споживчий договори в гривні, які потім було конвертовано в долари за домовленістю сторін, взяті позивачем зобовязання повинні виконуватись належним чином, підстав вважати, що додаткові угоди були укладені під впливом обману не має. Вважають, що обставини викладені позивачем є надуманими і не відповідають дійсності. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 05.03.2008 року між [PERSON] та Ладижинським відділенням ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №\~VIL0G50000003860 на суму 16000 грн. на споживчі цілі з відсотковою ставкою 1,25 % на місяць, з терміном погашення до 05.03.2028 р. та договір про іпотечний кредит № VIL0G40000003860 на суму 84000 грн. для придбання у власність квартири зі відсотковою ставкою 15 % річних зі строком погашення не пізніше 05.03.2028\~р. В забезпечення договору про іпотечний кредит № VIL0G40000003860 від 05.03.2008 року позивачем було передано квартиру за адресою: [ADDRESS]. 07.08.2009 р. між [PERSON] та Ладижинським відділенням ПАТ КБ «Приватбанк» були укладені додаткові угоди до кредитних договорів №\~VIL0G50000003860 і №\~VIL0G40000003860 від 05.03.2008 року, за якими сума кредитів була переведена в долари США зі відсотковою ставкою 1,17 % на місяць. Відповідно до п.1.2 Постанови Національного банку України «Про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», банки зобовязані надавати споживачу повну, необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним., вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо). В матеріалах справи міститься лист Приватбанку від 26.06.2008 р. за №\~20.1.3.2/6-9201, адресований [PERSON], в якому повідомляється про відмову Державної іпотечної установи у рефінансуванні іпотечних кредитів, виданих Приватбанком, фактичне не виконання установою своїх зобовязань за договором про співпрацю. В той же час в матеріалах справи наявний лист Державної іпотечної установи від 30.12.2008 р., № 4260-1, відповідно до якого установа повідомляє, що посилання Приватбанку на те, що вона є третьою стороною в договорі і зобовязана рефінансувати конкретний виданий банком кредит, не відповідають дійсності та самим умовам договору. Підставами для відмови з її боку у рефінансуванні іпотечних кредитів була невідповідність кредитів вимогам стандартів Державної іпотечної установи поданням банком документів не в повному обсязі. При цьому банк мав та має право і зараз, після подачі всіх необхідних документів, повторно звернутись до Державної іпотечної установи з пропозицією про здійснення рефінансування кредитного договору. Враховуючи зазначене, посилання банку на невиконання іпотечною установою своїх договірних зобовязань та у звязку з цим підвищення процентної ставки спростовується вищенаведеною відповіддю та умовами договорів. Відповідно до ст. 203 Цивільного Кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно з ст. 215 Цивільного Кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 Цивільного Кодексу України (частина 1) або якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3). Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного Кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна сторона зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання такого правочину. Статтею 230 Цивільного Кодексу України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України № 9 від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний вчинений під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила би у правовідносини, невигідні для неї. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач, як сторона, що діяла під впливом обману повинен довести наявність умислу зі сторони відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману і сам факт обману. Як встановлено під час судового розгляду, умовою для внесення змін до споживчого та іпотечного кредитних договорів та відповідно укладання додаткових угод до них стало посилання Приватбанку на недодержання умов договору з боку Державної Іпотечної Установи. Разом з тим, як вбачається з договору про іпотечний кредит між позивачем та Приватбанком, Державна Іпотечна Установа не є стороною в договорі кредиту між ними, тому суд вважає зазначене посилання Приватбанком на вказану обставину, як обґрунтування внесення змін до договорів від 05.03.2008 та укладення додаткових угод до них, безпідставним, несправедливим до позивача та таким, що ввело його в оману щодо обставин, які мали істотне значення. До того ж, п. 8.9 Договору не передбачені умови зміни відсоткової ставки за користування кредитом через вказані в листі від 26.06.2008 р. обставини. Дані обставини підтверджуються як матеріалами справи так і поясненнями сторін. Приймаючи дані обставини, суд вважає, що позивачем доведено обставину, що укладання додаткових угод на вкрай невигідних для нього умовах відбулося саме внаслідок умисного введення його в оману та замовчування банком про існування певних обставин. Разом з тим, суд не приймає до уваги заперечень відповідача, оскільки вони спростовуються як матеріалами справи, положеннями договорів та додаткових угод до них так і самими поясненнями представників відповідача в судовому засіданні. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню, а судові витрати підлягають стягненню з відповідача у порядку ст. 88 ЦПК України. На підставі ст. ст. 6 - 15, 88, 208 215 ЦПК України,

Outcome: approved