Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-01 00:00:00

01.07.2008р. [PERSON] звернувся до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовом до Державного припортового заводу про визнання наказу про звільнення незаконним і поновлення на роботі. Позов було обґрунтовано тим, що наказом ВАТ «Одеський припортовий завод» № 69-к від 12.02.2004р. [PERSON] було звільнено з посади слюсаря-ремонтника пожежно-охоронної служби будинку культури «Дружба» з 10.02.2004р. за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію по інвалідності 3 групи. [PERSON] вважає цей наказ таким, що не відповідає закону, оскільки в день звільнення (10.02.2004р.) наказ про звільнення видано не було, також не було видано трудову книжку, 14.02.2005р. Одеською кардіологічною МСЕК інвалідність було знято, тому [PERSON] вважає, що його мало бути поновлено на роботі у ВАТ «Одеський припортовий завод». 18.02.2008р. [PERSON] звернувся до ВАТ «Одеський припортовий завод» із заявою про поновлення на роботі, або прийнятті на роботу на ту ж або іншу посаду, але йому було відмовлено. За результатами перевірки законності звільнення [PERSON] Територіальною державною інспекцією праці у Одеській області в березні 2008р. порушень закону не виявлено, з таким результатом [PERSON] не згоден. На думку [PERSON], звільнення за власним бажанням повинно відбуватися через два тижні після попередження адміністрації, протягом яких працівник може відкликати цю заяву. [PERSON] вважає, що Одеським припортовим заводом при його звільненні було порушено ці вимоги. [PERSON] зазначає, що він пропустив строк на подання позову з причини незадовільного стану здоровя, що вважає поважною причиною. В процесі розгляду справи [PERSON] неодноразово доповнював позовні вимоги, згідно з уточненнями від 14.09.2009р. просив суд поновити строк на звернення з позовом; визнати наказ ВАТ «Одеський припортовий завод» від 12.02.2004р. № 69-к про звільнення [PERSON] незаконним та поновити його на роботі на посаді слюсаря-ремонтника пожежно-охоронної служби будинку культури «Дружба», або на рівноцінній та за його згодою посаді; зобовязати адміністрацію ВАТ «Одеський припортовий завод» поновити його на роботі на посаді слюсаря-ремонтника пожежно-охоронної служби будинку культури «Дружба», або на рівноцінній та за його згодою посаді; стягнути з ВАТ «Одеський припортовий завод» заробітну плату/ за вимушений прогул з 12.02.2004р. по день прийняття рішення судом в сумі 86 200,00 гри.; зобовязати адміністрацію ВАТ «Одеський припортовий завод» відшкодувати моральні збитки в сумі 50 000,00 грн. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник ВАТ «Одеський припортовий завод» позов не визнав з підстав, що звільнення [PERSON]М відбулося у відповідності із законодавством, на підставі акту МСЕК про встановлення групи інвалідності з 09.02.2004р., у строк, який просив працівник (10.02.2004р.) у заяві, поданій 11.02.2004р. Останнім днем його роботи було 10.02.2004р. Законом не закріплено обовязок роботодавця поновити працівника на роботі, коли причини, що передували звільненню, згодом відпаяй. Трудову книжку [PERSON] було отримано в день видання наказу про звільнення (12.02.2004р.), проведено розрахунок в строк, передбачений ст.116 КЗпП України. Крім того, ВАТ «Одеський припортовий завод» зважає, що [PERSON] пропущено строк на звернення з позовом, та просить у зв'язку із цим у позові відмовити. Вислухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, а також витребувані документи, розглядаючи спір у межах заявлених вимог, суд вважає, що у позові [PERSON] належить відмовити за таких підстав. Згідно з трудовою книжкою [PERSON], з 09.08.1993р. він працював на Одеському припортовому заводі. 20.01.2004р. його було переведено слюсарем-ремонтником (пожежно-сторожової служби) З розряду у Будинок культури «Дружба». У відповідності до витягу із Акту огляду у МСЕК серія 2-180Б від 09.02.2004р. [PERSON] встановлено третю групу інвалідності за загальним захворюванням до 01,03.2005р. 10.02.2004р. [PERSON] написав заяву з проханням звільнити його з роботи за станом здоров'я з 10.02.2004р. у звязку із виходом на пенсію по інвалідності, яку інспектор по кадрам отримав 11.02.2004р. Наказом № 69-к від 12.02.2004р. [PERSON]М, було звільнено з 10.02.2004р. за ст.38 КЗпП України за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію по інвалідності 3 групи, з виплатою необхідних грошових сум. [PERSON] Васильович, допрошений в судовому засіданні, пояснив, що [PERSON] був звільнений на правових підставах. З приводу звільнення позивача була створена комісія, яка не встановила будь-яки порушень при звільненні [PERSON] з займаної посади. У відповідності до ч.І ст,38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Отже, при звільненні [PERSON] Одеським припортовим заводом було дотримано вимоги закону, підстави для визнання наказу від 12.02.2004р. № 69-к незаконним та поновлення [PERSON] на роботі відсутні. Згідно з Актом перевірки № 15-06-028/017 від 28.02., 06.03.2008р. Територіальної державної інспекції праці у Одеській області, при здійсненні у ВАТ «Одеський припортовий завод» перевірки законодавства про працю за зверненням [PERSON] порушень не встановлено. Чинне законодавство про працю України не передбачає обовязку роботодавця поновити на роботі працівника, з яким було розірвано трудовий договір за власним бажанням робітника, якщо підстави, які передували його звільненню, згодом відпали. Тому, навіть якщо 14.02.2005р. з [PERSON] інвалідність було знято, підстави для його поновлення на роботі у ВАТ «Одеський припортовий завод» відсутні. Ст.235 КЗпП України передбачає поновлення на роботі та зміну формулювання звільнення у раз; звільнення без законної підстави або незаконного переведення на Іншу роботу. Таке судом не встановлено. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу приймається у разі прийняття органом, який розглядає трудовий спір, рішення про поновлення на роботі. Оскільки рішення про поновлення [PERSON] на роботі не приймається, підстави для виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні. Відповідно до ч.І ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку. Згідно з ч.4 ст.235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до Книги № 12 обліку руху трудових книжок ОПЗ № 7351- № 9226, [PERSON] отримав трудову книжку 12.02.2004р., тобто в день видачі наказу про звільнення. Беручи до уваги, що наказом від 12.02.2004р. [PERSON] було звільнено на його прохання 10.02,2004р. у звязку із неможливістю продовжувати роботу з причини виходу на пенсію по інвалідності, суд не вважає порушеною з боку ВАТ «Одеський припортовий завод» ст.47 КЗпГі України, а отже, не вбачає факту затримки видачі трудової книжки з вини ВАТ «Одеський припортовий завод". Тому підстави для виплати [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні. Згідно зі ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів н сім'ї чи близьких родичів. Згідно з ч.І ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Доказів завдання моральної шкоди звільненням [PERSON] за власним бажанням він не надав. Отже, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає. Згідно зі ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У відповідності до ет.234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Як вже було вказано вище, [PERSON] отримав трудову книжку із записом про звільнення 12.02.2004р. Згідно зі ст.179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Докази наявності у нього поважних причин, з яких він звернувся з позовом лише 01.07.2008р., [PERSON] не надав. Представник ВАТ «Одеський припортовий завод» заявив про застосування позовної давності. Згідно з ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Отже, [PERSON] належить відмовити у позові за спливом строку позовної давності. Інші докази, наявні в справі, суд вважає такими, що не стосуються предмету спору, тому при розгляді даної справи до уваги не приймаються.

Outcome: dismissed