Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-18 00:00:00

Позивачі - подружжя [PERSON] звернулись до суду із зазначеним позовом, в якому просять стягти з відповідача завдану внаслідок ДТП матеріальну та моральну шкоду. Позовні вимоги, підтримані позивачами в судовому засіданні, обґрунтовуються посиланням на порушення [PERSON] правил дорожнього руху, вчиненням ДТП, і як наслідок, заподіянням матеріальної та моральної шкоди, яку в повному обсязі, наряду з понесеними ними судовими витратами просять стягнути з відповідача, як власника джерела підвищеної небезпеки. Відповідач, не заперечуючи тієї обставини, що є належним відповідачем по справі, просив суд при визначенні розміру матеріального відшкодування врахувати порушення, які були допущені спеціалістом під час проведення оцінки автомобіля. Крім того, невиправдано завищеною вважає вимогу про відшкодування завданої моральної шкоди, з огляду на що позовні вимоги вважає обґрунтованими частково. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідивши інші докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав: Судом встановлено, що 24 жовтня 2009 року о 18-20 год., [PERSON], керуючи належним йому на праві власності автомобілем марки "ВАЗ-2107", з реєстраційним номером [NUMBER], рухаючись по автодорозі Полтава-Олександрія, на 91 км., не вибрав безпечної швидкості та дистанції руху, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем марки "АУДІ 100" з державним номером [NUMBER] під керуванням водія [PERSON]., що рухався в попутному напрямку, внаслідок чого транспортні засоби зазнали технічних пошкоджень. Постановою Московського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2009 року [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП. З врахуванням положень ст.61 ЦПК України суд вважає, що предметом розгляду даної справи, за наявності постанови суду про винуватість [PERSON] у вчиненні ДТП, є лише питання про наявність і розмір завданої шкоди, та підстави цивільно-правової відповідальності. Спірні правовідносини, що виникли, регулюються главою 82 ЦК України. В даному випадку мають місце зобов"язання, що виникають із завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Згідно з загальними положеннями про відшкодування шкоди, шкода, завдана майну та здоров'ю фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до роз'яснень, що містяться в постанові Пленуму ВСУ "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування матеріальної шкоди " №6 від 27.03.92 року "під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав". Обов"язок відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки покладається на володільця джерела. Як убачається з матеріалів справи, автомобіль "ВАЗ-2107", з реєстраційним номером [NUMBER], значиться зареєстрованим на праві власності за [PERSON] Отже, приймаючи до уваги, що на момент ДТП [PERSON] керував транспортним засобом на відповідній правовій підставі, згідно із положеннями ч.2 ст. ст.1187 ЦК України він має відповідати за позовом. Обґрунтовуючи наявність та розмір завданої ДТП шкоди, позивачі-співвласники пошкодженого автомобіля надали суду висновок спеціаліста-автотоварознавця (а.с.23-48) згідно з яким матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля марки "АУДІ 100" становить 8 809 грн. Заперечуючи проти позову, відповідач послався на порушення порядку надання висновку спеціалістом, через неповідомлення другої сторони про дату проведення оцінки майна, що за обґрунтуванням відповідача виключає можливість його прийняття судом в якості доказу. За поясненням відповідача, на момент ДТП відповідні договори страхування від нещасних випадків та цивільно-правової відповідальності власника наземних транспортних засобів ним укладені не були, і суду відповідачем не надані. Приймаючи до уваги положення ст.59 ЦПК України щодо допустимості доказів, суд не може погодитись з позицією відповідача стосовно неможливості прийняття висновку спеціаліста -автотоварознавця в якості доказу по справі, оскільки відповідно до ч.1 ст.59 ЦПК суд не бере до уваги лише докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Порушення закону, який регламентує порядок проведення оцінки вартості матеріального збитку судом не встановлений, крім того, сторона відповідача повідомлялась оцінювачем в установленому порядку (а.с. 22), тому при вирішенні питання про відшкодування матеріальної шкоди, суд виходить з розміру збитків, що підтверджені наданим позивачами висновком спеціаліста. Покладаючи на відповідача обов'язок відшкодувати заподіяну майну позивача матеріальну шкоду, суд, з врахуванням положень ст.1187 ЦК України, виходить з встановленого Законом правила про те, що завдана неправомірними діями шкода відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного: Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Розмір відшкодування моральної шкоди, відповідно до роз'яснень, що містяться в п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Обґрунтовуючи наявність і розмір моральної шкоди, позивачі зазначили, що пошкодження автомобіля призвело до зміни особистих планів, понесення незапланованих матеріальних витрат, що потягло за собою зміну звичайного способу життя та обмеження у задоволенні інших звичних та необхідних для них потреб. Компенсацію моральної шкоди оцінюють: [PERSON] розміром 6 000 грн., [PERSON] в сумі 5 000 грн. відповідно. Факт заподіяння моральної шкоди позивачам на думку суду є доведеним і очевидним, оскільки є наслідком протиправної поведінки [PERSON] Вирішуючи питання про розмір відшкодування, суд приймає до уваги, що суттєві зміни в життєвих та виробничих стосунках позивачів не відбулися, в усякому разі по справі ними не доведені. Моральна шкода, яка завдана позивачам, на думку суду полягає саме в моральних переживаннях через порушення права власності, тому, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, приймаючи до уваги також необережну форму вини [PERSON] по відношенню до наслідків, що настали, суд вважає, що розмір суми, достатньої для компенсації завданої моральної шкоди кожному з позивачів має становити 3 000 грн. Питання про розподіл судових витрат вирішене судом за правилами ст.88 ЦПК України, тобто, судові витрати, понесені позивачами при оплаті судового збору, витрат на ІТЗ, витрат, пов'язаних із залученням спеціаліста, оплатою правової допомогу підлягають стягненню із відповідача в повному обсязі , і становлять суму 1126 грн. 10 коп. Разом з тим , оплачуючи судовий збір з вимог про відшкодування завданої моральної шкоди, позивачі внесли його в більшому розмірі (50 грн. та 60 грн. відповідно), ніж передбачено п."д" ч.1 ст.3 Декрету КМУ "Про державне мито", згідно із якою ставка державного мита із позовних заяв немайнового характеру становить 8 грн.50 коп. Отже, приймаючи до уваги положення ст.83 ЦПК України, відповідно до якої сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду у разі внесення судового збору у більшому розмірі, ніж це встановлено законом, вимоги позивачів щодо стягнення з відповідача витрат по оплаті судового збору з вимог про відшкодування завданої моральної шкоди підлягають частковому задоволенню на суму 8 грн. 50 коп. кожному відповідно, з одночасним роз'ясненням права звернутися до суду із заявою про повернення судового збору, який сплачений у більшому розмірі, ніж це встановлено законом. На підставі викладеного,

Outcome: partial