Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить розділити майно, набуте за період спільного проживання за час шлюбу з [PERSON], а саме квартиру [ADDRESS], визнавши за ним право власності на 1/2 частину вказаної квартири та за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, зазначивши, що в період шлюбу з відповідачкою була придбана квартира [ADDRESS]. Шлюб між ними було розірвано, однак до теперішнього часу вони мешкають разом, але угоди про добровільний поділ спільного майна так і не досягли. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, наполягає на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала повністю, не заперечує проти розділу квартири в рівних долях. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідачку, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає що позов підлягає повному задоволенню за наступними підставами. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 10 червня 2000 року між сторонами було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серія І-КГ №007613, виданим 10 червня 2000 року Остзейською сільською Радою Генічеського району Херсонської області, про що в книзі реєстрації актів цивільного стану був зроблений актовий запис за №2 /а.с.7/. Від спільного проживання сторони мають неповнолітню дитину сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія І-КГ №008601, яке видане 24 травня 2002 року Фрунзенською сільською радою Генічеського району Херсонської області, про що в книзі записів актів громадського стану про народження зроблено відповідний запис за №9 /а.с.8/. Згідно рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28.09.2009 року шлюб між сторонами було розірвано. Вказане рішення набрало законної сили 09.10.2009 року /а.с.10/. За час шлюбу сторонами за спільні кошти була придбана квартира [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири ВКО №757963 від 11.06.2008 року, який зареєстрований у реєстрі за №2769, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серія ССВ №907658 від 17.07.2008 року, витягом з Державного реєстру правочинів серія ГУ №004434 від 11.06.2008 року, інформаційною довідкою №6957 від 15.12.2009 року та технічним паспортом на квартиру від 21.01.1995 року /а.с.11-17/. Згідно ст. 69 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 70 Сімейного Кодексу України, у випадку поділу майна, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними чи шлюбним договором. Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Ніяких договорів про правовий та юридичний статус сумісного майна або його поділ сторони не укладали. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов визнала в повному обсязі, а згідно ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином, суд вважає необхідним розділити майно, набуте під час шлюбу [PERSON] та [PERSON], а саме квартиру [ADDRESS], визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Що стосується позовних вимог про стягнення на користь позивача судових витрат, то суд вважає необхідним покласти на сторін судові витрати в рівних частинах, а тому з відповідачки на користь [PERSON] слід стягнути витрати по сплаті судового збору в сумі 164 гривні 50 копійок та витрати по сплаті судового збору в сумі 60 грн.

Outcome: approved