Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-18 00:00:00

Позивач просить: визнати її звільнення з посади заступника директора з навчально-виховної роботи ЗНЗ І-ІІІ ступенів № 5 - незаконним і скасувати наказ о 394-К від 22 вересня 2004 року управління освіти Олександрійської міської Ради та наказ № 76-к від 30 вересня 2004 року по загальноосвітньому навчальному закладу І-ІІІ ступенів № 5; поновити її на роботі з 4 жовтня 2004 р . на посаді,і заступника директора з навчально\-виховної роботи ЗНЗ І-ІІІ ступенів № 5; стягнути на її користь з відділу освіти і науки Олександрійської міської ради середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення і по день постанови рішення суду; стягнути з відділу освіти і науки Олександрійської міської ради на її користь моральну шкоду в розмірі 500 гривень; судові витрати покласти на відповідачів. В судовому засіданні позовні вимоги змінила, та просить: поновити її на посаді заступника директора з 05 жовтня 2004 року про, що зобов'язати управління освіти Олександрійської міської ради занести відомості до її трудової книжки; стягнути на її користь з управління освіти Олександрійської міської ради Кіровоградської області - 135800,16грн. (сто тридцять п'ять тисяч вісімсот грн. 16 коп.). середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з них: 104882,64грн.(сто чотири тисячі вісімсот вісімдесят дві грн. 64 коп .) - заробітної плати за вимушений прогул; 10317,52грн.(десять тисяч триста сімнадцять грн. 52 коп .) - доплата за класне керівництво; 20000грн.(двадцять тисяч грн.) - моральної шкоди; 600 грн.(шістьсот грн.) - послуги аудитора. Свої вимоги мотивує наступним. Вона працювала в ЗНЗ І-Ш ступенів № 5 з 1984 р. на посаді заступника директора з навчально-виховної роботи. Наказом № 394-К від 22 вересня 2004 року управління освіти Олександрійської міської Ради та наказом № 76-к від 30 вересня 2004 року по загальноосвітньому навчальному закладу І-Ш ступенів № 5 вона була звільнена у зв'язку з ліквідацією закладу за п. 1 ст. 40 КЗпП України з 4 жовтня 2004 р. Підставою для звільнення стало рішення Олександрійської міської ради від 25.06.2004 року № 482 "Про ліквідацію загальноосвітнього навчального закладу І-Ш ступенів № 5". 26 серпня 2004 р. вона, т ще кілька працівників ЗНЗ І-Ш ступенів № 5 звернулись до Олександрійського міськрайонного суду із скаргою на рішення Олександрійської міської ради від 25.06.2004 року № 482. У відповідності до ст. 248-4 ЦПК України , суд повідомив суб'єкт оскарження про надходження скарги , що зумовлювало призупинення дії оскаржуваного рішення до вирішення спору судом по суті. Незважаючи на це, відділом освіти та адміністрацією ЗНЗ І-Ш ступенів № 5 було видано накази про її звільнення. Після цього вона знову звернулась до Олександрійського міськрайонного суду із скаргою про скасування наказів № 394-К від 22 вересня 2004 року управління освіти Олександрійської міської Ради та № 76-к від 30 вересня 2004 року по загальноосвітньому навчальному закладу І-Ш ступенів № 5. При прийнятті цієї скарги суд також повідомив суб'єкт оскарження пре прийняття скарги, що також зумовлювало призупинення дії оскаржуваних наказів. В зв'язку з призупиненням оскаржуваних актів, 8.09.2004 р. позивач звернулась до начальника управління освіти з заявою про відновлення навчального процесу. У відповіді начальника управління освіти її повідомили, що хоча подання скарги і призупиняє дію рішення Олександрійської міської ради від 25.06.2004 року № 482, це не зобов'язує відновлювати навчально-виховний процес. Вважаючи своє звільнення незаконним, вона продовжувала виходити на роботу з 4 жовтня 2004 р., про що кожного дня складався відповідний акт. 24 грудня 2004 р. її та інших працівників не допустили до роботи в приміщення закладу. 5.01 .2005 р. отримала відповідь від прокурора міста про те, що працівник повинен бути поновлений на роботі органом, який розглядає трудовий спір (іншими словами - судом) і що зупинення дії наказів про звільнення передбачає заборону роботодавцю проводити записи про звільнення до трудової книжки , викреслення працівника із штатного розкладу тощо. Не зважаючи на це, її було фактично звільнено і зроблено відповідний запис до трудової книжки. 8 лютого 2009 року Вищим Адміністративним судом України скасовано постанову апеляційного суду Кіровоградської області від 15 серпня 2006 року , а рішення Олександрійського міськрайонного суду від 30 березня 2006 року та додаткове рішення від 12 квітня 2006 року залишено в силі, а вищезгаданими постановами Олекандрійського міськрайонного суду відповідно скасовані рішення Олександрійської міської ради Кіровоградської області від 25 червня 2004 року 8 «Про ліквідацію загальноосвітнього навчального закладу 1-3 ступенів №5 » та рішення цієї ж ради від 7 жовтня 2004 рок у №528 «Про внесення змін до рішення Олександрійської міської ради кіровоградської області від .25 червня 2004 року №482 «Про ліквідацію загальноосвітнього навчального закладу 1-:3 ступенів №5». З огляду на те, що підставою для її звільнення були саме вищевказані рішення Олександрійської міської ради про ліквідацію закладу (які визнані Вищим Адміністративним Судом України незаконними) то відповідно і всі дії, що були здійснені посилаючись на незаконний акт, в тому числі і її звільнення, - незаконні. Позивачем подана скарга на накази про звільнення 30.09.04 рр., тобто через 8 днів після видачі наказу управління освіти про звільнення №394-к від 22.09.04р. Після постановлення ухвали судом (17.08.05р.) позивачу було надано термін до 01.09.05р. для . подачі позовної заяви і позивачем 22.08.05р. тобто через 5 днів і за 9 днів до закінчення терміну визначеного судом в ухвалі від 17.08.05р. було подано позовну заяву. Відповідно до вимог п.2 ст.121 ЦПК України позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду, тобто позовна заява подана позивачем 22.08 .05р. вважається поданою на час подачі скарги на накази управління освіти, а саме 30.09.04р ., тобто через 8 днів після видачі наказу управління освіти про її звільнення. Заперечення з додатками надані відповідачем до суду 16.02. 2010 р. є лише письмовими доказами нанесення їй моральної шкоди. До 1 вересня 2005 року діяв старий ЦПК відповідно з яким ст. 248-4 передбачала зупинку оскаржуваного акту при подачі скарги до суду. Рішення про ліквідацію закладу було оскаржено до суду 13.09.04р., а тому всі подальші дії управління освіти, щонайменше до ухвалення рішення апеляційним судом 15 серпня 2006 року, як то припинення навчального процесу в закладі, проведення ліквідаційних робіт в закладі, звільнення працівників закладу, підставою для яких було оскаржене в суді рішення про ліквідацію закладу були і вже 18 лютого 2009 року остаточно встановлені В АСУ як незаконні. Незважаючи на те, що подача скарги зупинила рішення про ліквідацію закладу та на те,що суд чітко дотримався норми закону і повідомив міську раду та управління освіти про надходження скарги до суду, працівники ж управління освіти бігали з незаконними пропозиціями працевлаштування заступникові директора аж до вихователя групи продовженого дня, складали акти про відмову і на сам кінець видали наказ про звільнення наносячи позивачеві моральну шкоду. Відповідно з вимогою ч.2 ст.235 КЗпПУ необхідно здійснити донарахування до відшкодування за вимушений прогул за чотири місяці(листопад , грудень - 2009 року, січень та лютий - 2010 року) так, як обрахунки аудитором та управлінням освіти здійснені станом на 31 жовтня 2009 року, а внаслідок того , що відповідач не ходив на судові засідання, виконував ухвалу суду щодо здійснення нарахувань три місяці ми маємо сьогодні 18 березня 2010 року . Відповідач подавав розрахунки до суду 03 лютого 2010 року і чому в його розрахунках не враховані вище зазначені місяці незрозуміло. Всі дії які здійснювались і базувались на незаконному рішенні повинні бути скасовані, а все повернуто в межі правового поля в тому числі і поновлення роботи ЗНЗ №5. Представник відповідача - управління освіти, позовні вимоги не визнав, просить в їхньому задоволенні відмовити. Пункт 1 ст. 40 КЗпП України, за яким позивачку звільнено з роботи передбачає можливість розірвання трудового договору з працівником в зв'язку з ліквідацією підприємства, установи , організації. В судовому засіданні доведено та підтвердженого факт ліквідації загальноосвітнього навчального закладу І-ІІІ ступенів № 5 на підставі рішення Олександрійської міської ради № 482 від 25 червня 2004 року. Під час здійснення вивільнення позивачки управлінням освіти неухильно дотримано встановлену процедуру, зокрема стосовно попередження позивачки про наступне вивільнення, неодноразові пропозиції з працевлаштування за фахом в інших навчальних закладах, підпорядкованих управлінню освіти міської ради. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року (зі змінами і доповненнями) пунктом 19 зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України суд має з'ясувати , чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація підприємства, установи, організації , скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства , що регулює вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу та чи попереджувався працівник за два місяця про наступне вивільнення. Відповідно до пункту 20 Постанови зазначено, що в усіх випадках звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України проводиться з наданням гарантій, пільг, компенсацій, передбачених главою ІІІ-А КЗпП України. Підставою для пред'явлення позову позивачка вважає рішення Вищого Адміністративного Суду України від 18 лютого 2009 року, яким скасовано рішення Олександрійської міської ради № 482 від 25 червня 2004 року "Про ліквідацію загальноосвітнього навчального закладу І-ІІІ ступенів № 5". Проте , зазначене рішення суду не зобов'язує відновлювати ЗНЗ І-ІІІ ступенів № 5 як юридичну особу, та здійснювати навчально-виховний процес у закладі, поновлювати штат працівників тощо. Таким чином, відсутній прямий причинно-наслідковий зв'язок між рішенням Вищого Адміністративного Суду та обов'язковістю поновлення працівника на роботі . Судом встановлено наступне. Позивач працювала в ЗНЗ 1-Ш ступенів № 5 з 1984 р. на посаді заступника директора з навчально-виховної роботи. Наказом № 394-К від 22 вересня 2004 року управління освіти Олександрійської міської Ради та наказом № 76-к від 30 вересня 2004 року по загальноосвітньому навчальному закладу 1-Ш ступенів № 5 вона була звільнена у зв'язку з ліквідацією закладу за п. 1 ст. 40 КЗпП України з 4 жовтня 2004 р. Підставою для звільнення стало рішення Олександрійської міської ради від 25.06.2004 року № 482 "Про ліквідацію загальноосвітнього навчального закладу 1-Ш ступенів № 5". 26 серпня 2004 р. вона, та ще кілька працівників ЗНЗ 1-Ш ступенів № 5 звернулись до Олександрійського міськрайонного суду із скаргою на рішення Олександрійської міської ради від 25.06.2004 року № 482. Відділом освіти та адміністрацією ЗНЗ 1-Ш ступенів № 5 було видано накази про її звільнення. Після цього вона знову звернулась до Олександрійського міськрайонного суду із скаргою про скасування наказів № 394-К від 22 вересня 2004 року управління освіти Олександрійської міської Ради та № 76-к від 30 вересня 2004 року по загальноосвітньому навчальному закладу 1-Ш ступенів № 5. Позивачем подана скарга н накази про звільнення 30.09.04 рр ., тобто через 8 днів після видачі наказу управління освіти про звільнення №394-к від 22.09.04р. 1. 09. 2005 року нею замість скарги, коли та не була розглянута, було подано позовну заяву. Таким чином , вона не пропустила строк звернення до суду. Відповідно до вимог п.2 ст.121 ЦПК України позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. 8 лютого 2009 року Вищим Адміністративним Судом Укра1·ни скасовано постанову апеляційного суду Кіровоградської області від 15 серпня 2006 року, а рішення Олександрійського міськрайонного суду від 30 березня 2006 року та додаткове рішення від 12 квітня 2006 року залишено в силі. Даним рішенням Олександрійського міськрайонного суду відповідно скасовані рішення Олександрійської міської ради Кіровоградської області від 25 червня 2004 року №482 «Про ліквідацію загальноосвітнього навчального закладу 1-3 ступенів №5 » та рішення цієї ж ради від 7 жовтня 2004 року N 528 «Про внесення змін до -рішення Олександрійської міської ради Кіровоградської області від 25 червня 2004 року №482 «Про ліквідацію загальноосвітнього навчального закладу 1-3 ступенів №5». Підставою для звільнення позивача були саме вищевказані рішення Олександрійської міської ради про ліквідацію закладу, відповідно і всі дії, що були здійснені з посиланням на незаконний акт, в тому числі і її звільнення , є незаконними, а тому слід визнати звільнення позивача незаконним. В даному випадку мала місце ліквідація навчального закладу. Незважаючи на вищевказану Постанову ВАСУ, навчальний заклад в якому працювала позивач не відновлено. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю , кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи . В даному випадку, вимога про поновлення на попередній роботі не може бути задоволена виходячи з вищевказаного. Згідно із ст. 235 КЗпП, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким , що не відповідає чинному законодавству , у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Судом приймається за основу розрахунок наданий представником відповідача, та належним до стягнення - 110800, 06 грн. - середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно із ст. 237-1 КЗпП, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі , якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В даному випадку маються усі підстави для стягнення моральної шкоди, суд визначає її розмір у 1500 грн. З відповідача слід стягнути на користь позивача 600 грн. судових витрат за послуг аудитора.

Outcome: approved