Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, завданої працівником при виконанні трудових обов'язків в сумі 6645 грн. та 100 грн. витрат на правову допомогу. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі укладеного трудового договору від 30.06.2005 року, відповідач працювала протягом липня - листопада 2005 року у нього, як фізичної особи-суб'єкта підприємницької діяльності, продавцем продовольчих товарів. 20 грудня 2005 року у [PERSON] було проведено ревізію, за наслідками якої виявлено недостачу на суму 7285 грн. В зв'язку з тим, що відповідач не могла її погасить, вона написала розписку дружині позивача - [PERSON], з якою він спільно займається підприємницькою діяльністю, що [PERSON] зобов'язується повернути 7285 грн. до нового 2006 року. Через деякий час відповідач повернула 740 грн., однак невідшкодована залишилася завдана шкода на суму 6645 грн., яку у добровільному порядку [PERSON] не бажає погасить, тому позивач змушений звернутися до суду для стягнення вказаної суми заподіяної шкоди у примусовому порядку. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги [PERSON] підтримала, просить їх задовольнити і дала пояснення, які відповідають вище викладеному. Відповідач [PERSON] позовну заяву не визнала, просить відмовити в її задоволенні, мотивуючи тим, що ревізія проводилася [PERSON] без будь-яких на то повноважень, без участі [PERSON], з яким у неї було укладено трудовий договір. При прийнятті її на роботу об'єм залишку матеріальних цінностей в магазині не визначався, акт передачі залишків не оформлявся, тому акт ревізії від 20.12.2005 року вона не визнала і не підписала. Однак, скориставшись відсутністю в неї професійного досвіду, [PERSON] стала погрожувати розповсюдити у м. Новоград- Волинському неправдиві відомості, які не дадуть змоги їй в подальшому влаштуватися на роботу, тому була змушена дати останній розписку про наявність боргу в сумі 7285 грн., які підлягали поверненню до 01.01.2006 року. Вважає, що ця розписка не може визнаватися належним доказом на підтвердження її вини в нестачі, оскільки з [PERSON] вона взагалі не перебувала у трудових відносинах. Крім того, позовну заяву подано до суду із пропуском строку позовної давності, тому просить відмовити в її задоволенні із цих підстав у відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та наявні докази і давши їм належну оцінку, суд відмовляє в задоволенні позову із наступних підстав. Встановлено, що 30 червня 2005 року між фізичною особою-суб'єктом підприємницької діяльності [PERSON] та [PERSON] було укладено трудовий договір, за умовами якого остання виконувала обов'язки продавця продовольчих товарів, матеріально відповідала за збереження матеріальних цінностей, збереження торгового обладнання і виконання розпорядку роботи. Цього ж дня, вказаний договір було зареєстровано у Новоград-Волинському міському центрі зайнятості(а.с. 6). Як видно із акта ревізії у підприємця [PERSON] від 20.12.2005 року, яка проводилася за період з 09.09.2005 року по 20.12.2005 року у присутності підприємця - [PERSON], бухгалтера [PERSON], продавця [PERSON], за наслідками ревізії виявлено нестачу сумі 7285 грн. При цьому в акті ревізії зазначено, що продавець [PERSON] від підпису відмовилася (а.с. 7). У підтвердження наявності вини відповідача у виявленій нестачі, позивач до суду надав розписку, відповідно до якої [PERSON] має борг перед [PERSON] в сумі 7285 грн., вказану суму відповідач зобов'язується повернути, дослівно - «до Нового года 2006г.» (а.с. 8). Статтею 130 Кодексу законів про працю України(КзпП України) передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними, протравними діями (бездіяльністю) працівника. Відповідно до ст. 138 КзпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього, Кодексу. Таким чином, аналізуючи докази, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, га встановив, що [PERSON] не надано суду належних доказів, які підтверджують наявність винних, протиправних дій чи бездіяльності відповідача, при виконанні покладених на неї трудових обов'язків, внаслідок чого позивачу заподіяна матеріальна шкода. А відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною третьою статті 233 КзпП України передбачено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. В судовому засіданні встановлено, що позивач за захистом своїх прав та інтересів в галузі трудових правовідносин щодо відшкодування заподіяної матеріальної шкоди працівником при виконанні трудових обов'язків звернувся до суду в грудні 2009 року, однак обставини, які з'ясовуються в ході судового розгляду мали місце в період 2005 року, в зв'язку з чим відповідач звернулася до суду із заявою про застосування позовної давності (а.с. 18). Відповідно до вимог ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При таких обставинах, суд приходить до переконання, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення із від відповідача [PERSON] матеріальної шкоди, завдам працівником при виконанні трудових обов'язків повинно бути відмовлено. Враховуючи вище викладене,

Outcome: dismissed