Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-14 00:00:00

В березні 2010 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ВАТ "Тепловозоремонтний завод", в якому посилаючись на те, що перебував з відповідачем в трудових відносинах, був звільнений 30.03.2009 року за власним бажанням за ч. З ст. 38 КЗпП України, проте не отримав розрахунку при звільненні, просить сягнути заборгованість з заробітної плати в сумі 6900,24 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за 12 місяців з дня звільнення в сумі 1760,88 грн., моральну шкоду, завдану несвоєчасним розрахунком в сумі 3000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, просив задовольнити в повному обсязі з підстав, вказаних в позовній заяві. Представник відповідача ВАТ "Тепловозоремонтний завод" в судовому засіданні позов визнала частково, не заперечувала проти стягнення на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі в сумі 6900,24 грн. При вирішенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку просила врахувати принцип співмірності, той факт, що позивач звільнився з роботи за власним бажанням та майже рік не звертався за захистом порушених прав. В частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди просила відмовити, посилаючись на їх недоведеність та безпідставність. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 20.11.2007 року [PERSON] перебував в трудових відносинах з ВАТ "Тепловозоремонтний завод". Відповідно до наказу № 463 від 30.03.2009 року [PERSON] звільнений з посади електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування ВАТ "Тепловозоремонтний завод" за власним бажанням на підставі ч. З ст. 38 КЗпП України. Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Між тим, згідно довідки ВАТ "Тепловозоремонтний завод" № 70-15/250 від 17.02.2010 року, станом на 17.02.2010 року розмір заборгованості з невиплаченої заробітної плати [PERSON] складає 6900 грн. 24 коп. Відповідно до положень ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до довідки ВАТ "Тепловозоремонтний завод" № 70-15/250 від 17.02.2010 року середній заробіток [PERSON] становить 1760 грн. 88 коп. Між тим, вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує, що з позовом до суду він звернувся майже через рік після звільнення й непроведення з ним розрахунку. При цьому, позивач не надав суду жодних доказів того, що він не мав можливості звернутись до суду за захистом порушеного права раніше, в період з березня 2009 року по березень 2010 року звертався до підприємства з вимогою про проведення розрахунку, тобто вживав заходи для відновлення своїх трудових прав, а відтак не довів в судовому засіданні, що його дії щодо зволікання зі зверненням до суду не були спрямовані на отримання виплат, передбачених ст. 117 КЗпП України, в збільшеному розмірі. Виходячи з наведеного та з урахуванням положень п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24.12.1999 року щодо співвідношення розміру відшкодування за час затримки розрахунку порівняно із середнім заробітком, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволенні позовних вимог в цій частині та стягнення з ВАТ "ТРЗ" на користь [PERSON] коштів в розмірі 10565грн. 28 коп. За змістом ст. 237-1 КЗпП України якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, власником або уповноваженим ним органом провадиться відшкодування моральної шкоди. Так, згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1195 року обов'язковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Між тим, позивачем [PERSON] в судовому засіданні не доведено факт заподіяння моральної шкоди внаслідок порушення строків виплати йому заробітної плати відповідачем. Доводи [PERSON] про погіршення здоров'я внаслідок не розрахунку по заробітній платі є непереконливими, оскільки з наданих позивачем медичних документів вбачається, що наявні у нього захворювання носять хронічний характер. Не доведено [PERSON] в судовому засіданні існування причинного зв'язку між діями відповідача з невчасного розрахунку та хворобами позивача. Посилання на спричинення моральної шкоди через необхідність звертатись до суду за захистом своїх порушених прав, витрачати сили, кошти на це не заслуговують на увагу, оскільки таке звернення є правом позивача, яким він має користуватись на власний розсуд. А тому позовні вимоги [PERSON] про відшкодування завданої йому моральної шкоди суд вважає такими, що не підлягають задоволенню. За змістом статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати; якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплату судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial