Jurisdiction: civil
Date: 2008-12-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до Ялтинського міського суду АРК із зазначеною позовною заявою в порядку процесуальних вимог цивільного судочинства і просить суд : - Стягнути з [PERSON] на її користь в порядку відповідальності за прострочення сплати аліментів суму неустойки в розмірі 11 542 гривні 42 копійки. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідно до рішення Богунського районного суду м. Житомира від 3 листопада 2003 року з [PERSON] на її користь стягнуті аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] року народження, в розмірі ј частки усіх видів заробітку щомісяця. Незважаючи на це, за [PERSON] станом на 1 травня 2008 року існує заборгованість в розмірі 6272 гривні 62 копійки, і за період з 1 травня 2008 року по 1 листопада 2008 року він повинен сплатити суму неустойки в розмірі 11 542 гривні 32 копійки. Позивачка у судове засідання не з'явилась, згідно надісланої заяви просила суд вирішити справу за її відсутності. Відповідач [PERSON] заперечував проти позову, наполягаючи на тому, що прострочення сплати аліментів сталося не з його вини, адже сума боргу по аліментах виникла саме за той період часу, коли не був працевлаштований і не мав постійних доходів. Особи, які беруть участь у справі, не заявили у суді, що факти, які мають значення для справи, їм відомі особисто, тому не вирішувалось питання про їх допит в якості свідків згідно зі ст. 184 ЦПК України. Вислухавши пояснення відповідача, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної заяви з таких підстав. Рішенням Богунського районного суду м. Житомиру від 3 листопада 2003 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] року народження, в розмірі ј частки усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 31 липня 2003 року і до повноліття дитини. Як вбачається з довідки Державної виконавчої служби у м. Ялта від 2 червня 2008 року, заборгованість по аліментам станом на 1 травня 2008 року складає загальну суму 6272 гривні 62 копійки. [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] на її користь в порядку відповідальності за прострочення сплати аліментів суму неустойки в розмірі 11 542 гривні 42 копійки. Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України, якою встановлена відповідальність за прострочення сплати аліментів, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення при виникненні заборгованості саме з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду. Зважаючи на те, що [PERSON] згідно наданої трудової книжки [NUMBER] не був працевлаштований з 26 травня 2001 року по 1 липня 2008 року і не мав за цей період часу постійних доходів, має на утриманні іншу малолітню дитину [PERSON] (свідоцтво про народження [NUMBER]), разом з цим, за наявності коштів переказував їх [PERSON] в рахунок сплати аліментів за 2006 - 2008 рр., суд вважає, що прострочення сплати аліментів сталося не з вини [PERSON], який вжив усіх заходів щодо належного виконання зобов'язання, а відповідно немає підстав і для його відповідальності за ст. 196 СК України. Відсутність постійних доходів і працевлаштування в жодному разі не можуть розглядатися як прояви вини у формі умислу або необережності, навпаки вказують на те, що [PERSON] не мав можливості сплачувати аліменти за певний період часу. Тлумачення ст. 196 СК України щодо відповідальності платника аліментів виключно за наявності його вини не звужує змісту прав неповнолітніх дітей, визначених у ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» і ст. 180 СК України, оскільки це не скасовує обов'язку платника аліментів з їх оплати. Разом з цим безпідставне покладення на платника аліментів відповідальності є за своїм змістом кабальним, а виконання основного зобов'язання з утримання неповнолітніх дітей в такому разі уявляється неможливим. Таким чином, розглянувши цивільну справу в присутності відповідача, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що позовна заява задоволенню не підлягає. Питання про розподіл судових витрат вирішується відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed