Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-11 00:00:00

У червні 2006 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розподіл майна, набутого за час шлюбу, та визнання права власності на нього. У позові вказує, що 07 серпня 1975 року вона з відповідачем зареєструвала шлюб, від якого вони мають двох повнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON]. Коли виповнилося доньці 16 років, а сину 9 років, вони з чоловіком вирішили розірвати шлюб щоб отримати ще одну окрему квартиру для дітей. У 1993 році шлюб між ними розірвано за рішенням Ленінського районного суду м. Полтава. Після розірвання шлюбу вони з чоловіком продовжували проживати разом у [INFO], вели спільне господарство, мали спільний бюджет, а сімейні свята відмічали в колі близьких друзів. 01 грудня 2000 року відповідач та їх донька отримали квартиру [ADDRESS]. З січня 2002 року, після закінчення ремонту у вказаній квартирі, у ній стали проживати донька із своїм чоловіком. Відповідач залишався проживати з позивачем у квартирі [ADDRESS], не припиняючи з нею сімейних відносин. На початку липня 2003 року після сварки відповідач почав проживати у [INFO]. Тому, позивач просила суд розділити майно, яке вона та відповідач разом придбали. Позивач під час розгляду справи неодноразово змінювала позовні вимоги. Позивач остаточно просила суд розподілити спільне майна, зобов'язати відповідачів [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнати за нею право власності на ? частину вкладів в Банку, зроблених на ім'я [PERSON], визнати недійсним ордер № 10 на цегляний гараж в Гаражному кооперативі «Калина-2», стягнення понесених нею судових витрат (а.с. 130-136 том 5). Ухвалою суду від 23 лютого 2010 року (а.с. 213 том 5) за письмовою заявою позивача про відмову від частини позовних вимог провадження по справі закрито в частині стягнення з [PERSON] 7 700 грн., визнання недійсним державного акта на земельну ділянку площею 0,0894 га в Садовому товаристві «Факел», визнання права власності на дану земельну ділянку та права власності на самочинне будівництво - садовий будинок, який розташований в Садовому товаристві «Факел». У листопаді 2006 року [PERSON] пред'явив зустрічний позов до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя (а.с.56-60 том 1). Провадження по вказаних позовах судом об'єднано (а.с.83 том 1). Під час розгляду справи [PERSON] змінив предмет зустрічного позову (а.с. 191-192 том 2). У позовні заяві вказав, що шлюб з позивачем розірвано на підставі судового рішення. У зв'язку з тим, що у нього не було іншого відокремленого житла, після розлучення він проживав у [INFO] разом з [PERSON] Подружні стосунки він з позивачем не підтримував, спілкувався з нею як з матір'ю спільних дітей. З 23 червня 2003 року після чергової сварки з [PERSON] він постійно проживає у [INFO]. Він погоджується з тим, що за час шлюбу він з [PERSON] спільно придбав наступне майно: садовий будинку, що розташована у с. Патлаївка Полтавського району, металевий гараж № 127 в гаражному кооперативі „Тепловозник" по вул. Зелений острів, рухоме майно, що знаходиться в [ADDRESS] та в дачному будинку, розташована у с Патлаївка Полтавського району. Він погоджується з грошовою оцінкою вказаного майна. Крім того в позові вказував, що все інше майно придбано ним після розірвання шлюбу, тому воно не підлягає поділу. Меблі, що знаходяться у квартирі [ADDRESS], належать на праві власності його доньці [PERSON], тому позовні вимоги в цій частині є безпідставні. Також у позові [PERSON] зазначив, що він не заперечує факт будівництва дачного будинку в садівничому товаристві „Факел" ВАТ „Полтавагаз" у період зареєстрованого шлюбу. Зважаючи на те, що дане будівництво є самочинним, а він, як власник земельної ділянки, на якій розташований будинок, заперечує щодо визнання права власності на дану споруду. У лютому 2007 року [PERSON] подала заяву про вступ у справу в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, та пред'явила позов до [PERSON] про визнання права власності на цегляний гараж ( а.с.156-159 том 2). У позові зазначала, що цегляний гараж № 6 у гаражному кооперативі „Калина-2", який [PERSON] вказала як спільне майно із [PERSON], згідно договору купівлі-продажу належить їй на праві власності. На підтвердження позовних вимог [PERSON] надала суду копію розписки [PERSON] від 11 липня 2002 року, в якій зазначено, що він отримав від [PERSON] 10 тис. грн. у рахунок оплати вартості гаража № 6 у кооперативі „Калина-2". Вважає, що право власності на гараж у [PERSON] виникло з моменту внесення ним пайового внеску (отримання чи реєстрація інших правоустановчих документів згідно чинного на той час законодавства не вимагалося). Також, [PERSON] зазначала в заяві, що чинне на час укладення вказаного договору купівлі-продажу гаража, законодавство не вимагало нотаріального посвідчення даного договору. Тому, просила суд визнати за нею право власності на цегляний гараж № 6 у гаражному кооперативі „Калина-2". Ухвалою суду від 18 жовтня 2007 року до участі у справі в якості третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, допущено [PERSON], та об'єднано провадження по первісному позову [PERSON] та за позовом [PERSON] (а.с.181 том 2). Під час розгляду справи у суді [PERSON] 2 листопада 2007 року подав заяву про застосування строку позовної давності до правовідносин, які виникли між сторонами (а.с. 199 том 2). У заяві зазначав, що шлюб між сторонами розірвано 10 серпня 1993 року, а з позовом позивач до суду звернулася З0 червня 2006 року. Тому вважає, що позивач пропустила трьохрічний строк позовної давності. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, а зустрічний позов та позов третьої особи не визнала. Відповідач [PERSON] позовні вимоги по зустрічному позову та позову третьої особи підтримав, а позов [PERSON] визнав частково, просив суд поділити майно, яке придбано сторонами по справі під час шлюбу, а в іншій частині позовних вимог просив відмовити. Представник відповідача [PERSON] та третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, [PERSON] [PERSON] позовні вимоги зустрічного позову та позову третьої особи підтримав, а вимоги позову [PERSON] визнав частково, просив суд поділити майно, яке придбано сторонами по справі під час шлюбу, а в іншій частині позовних вимог просив відмовити. Відповідач [PERSON], треті особи [PERSON] та [PERSON], а також представники третіх осіб: Садового товариства «Факел», Гаражного кооперативу «Зелений острів», Виконавчого комітету Ленінської районної в м. Полтаві ради, Спілки автомобілістів Ленінського району м. Полтави, Автогаражного кооперативу «Калина-2», Кротенківської сільської ради Полтавського району, Полтавського районного відділу земельних ресурсів в судове засідання не з'явилися, але від них до суду надійшли заяви про розгляд справи без їх участі ( а.с. 212, 211, 198, 169, 208, 154, 168, 206, 209, 207 том 5). Суд вислухавши позивача, відповідача, представників третіх осіб, представника відповідача та третьої особи [PERSON] та, дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] та позовні вимоги по зустрічному позову [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а позовні вимоги третьої особи [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав: Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами та їх представниками. Згідно копій свідоцтва про шлюб ( а.с. 8 том 1) шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано 2 серпня 1975 року. Рішенням Ленінського районного суду м .Полтави від 16 червня 1993 року ( а.с. 9 том 1, 314 том 5) шлюб між сторонами розірвано. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серія І-КЕ № 455859 (а.с.10 том 1) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 10 серпня 1993 року зроблено запис № 222. [PERSON] та [PERSON] після розлучення не перебували у іншому шлюбі. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] не заперечують, що під час шлюбу ними придбано наступне майно: садовий будинку, що розташований в с. Патлаївка Полтавського району вартістю, металевий гараж № 127 в гаражному кооперативі „Тепловозник" по вул. Зелений острів, рухоме майно, що знаходиться в [ADDRESS] ( холодильник двохкамерний, меблева стінка „Ретро", кухонний гарнітур, диван-піаніно, шафа для одягу, стіл письмовий, стіл-тумба, килим, люстра-кришталева, диван), рухоме майно, що знаходиться в кв. 26 до пров. Рибальському, 2 диван, рухоме майно, що знаходиться в садовому будинку, який розташований в с Патлаївка Полтавського району ( холодильник „Кодри", пральна машина, телевізор чорно-білий, магнітофон, люстра, диван, стіл письмовий). Після розірвання шлюбу 10 серпня 1993 року [PERSON] та [PERSON] до липня 2003 року продовжували проживати у [INFO]. Даний факт сторони не заперечують. Відповідач [PERSON] стверджував, що після розірвання шлюбу він з [PERSON] шлюбних стосунків не підтримував, спав у окремій кімнаті, окремо харчувався, мав самостійний бюджет, яким розпоряджався на власний розсуд. Вказані твердження [PERSON] спростовуються показаннями його доньки [PERSON] та сина [PERSON], даними ними в судовому засіданні, які суду пояснили, що після розірвання шлюбу в 1993 році між їх батьками, у їх відносинах нічого не змінилося: вони продовжували проживати як подружжя спільно вели господарство, мали спільний бюджет, проживали в одній кімнаті. Показання [PERSON] та [PERSON] узгоджуються з показаннями третьої особи [PERSON] та свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] та інших. Зокрема [PERSON] суду пояснив, що його дачний будинок знаходиться в одному садівничому товаристві, що і в [PERSON] Вони з дружиною та [PERSON] з [PERSON] ходили один до одного в гості. Сторони по справі спілкувалися як подружжя. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона з жовтня 1993 року по червень 1996 року працювала разом з [PERSON] в нотаріальній конторі. [PERSON] часто на протязі робочого дня телефонував до [PERSON], а по закінченню роботи він приїздив по [PERSON] на автомобілі. У неї склалося враження, що це зразкова сім'я. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] працював у ДТ „Житло Сервіс" слюсарем з 1990 року по 2003 рік. Заробітну плату [PERSON] вона кожного місяця приносила до нотаріальної контори [PERSON] З липня 2003 року [PERSON] заробітну плату отримував сам у касі. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона з січня 2003 року працює разом з [PERSON] в нотаріальній конторі. [PERSON] часто до [PERSON] телефонував на роботу та приносив різні речі. [PERSON] разом з [PERSON] їздили на дачу. Свідок [PERSON] суду пояснила, що сім'ю [PERSON] та [PERSON] знає 30 років. Це була позитивна сім'я. Відносини між ними розірвано влітку 2003 року. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з 1999 року по 25 січня 2002 року працювала разом з [PERSON] в нотаріальній контрі. Її познайомили з [PERSON], як з чоловіком [PERSON] Пізніше вона дізналася, що вони розлучені. На святкуванні 50-тиріччя [PERSON] відповідач [PERSON] був як чоловік. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він працював разом з [PERSON] Він 19 березня 2002 року був на святкування 50-тиріччя [PERSON] На цьому святі [PERSON] та [PERSON] були присутні як сім'я. Крім того, показання сина та доньки сторін підтверджуються фотокартками ( а.с. 83-102, 227 том 1, а.с. 83-101 том 2) та відеозаписом святкування 50-тиріччя відповідача [PERSON], оскільки достовірність цих доказів по справі не викликає сумнівів внаслідок технічної фіксації, яка унеможливлює їх фальсифікацію. [PERSON] під час розгляду справи не заперечував факт достовірності цих доказів, а також не надав суду докази на їх спростування. На фотокартках відображено, що [PERSON] та [PERSON] разом з дітьми проживали однією сім'єю ( спільно святкували сімейні свята, дні народження, відпочивали в колі друзів, відвідували батьків відповідача, піклувалися про дітей ). На відеозаписі святкування 50-тиріччя [PERSON] зафіксовано, що між сторонами були взаємовідносини як подружжя. Той факт, що після розлучення [PERSON] та [PERSON] мали спільний бюджет підтверджується копією конверта із записами обох сторін про кількість покладених у даний конверт коштів та про те, хто та коли і в якій сумі взяв кошти з даного конверту ( а.с. 76 том 1). У паспорті [PERSON], який виданий 06 вересня 200 року ( а.с. 258-259 том 2), мається штамп про реєстрацію шлюбу 02 серпня 1975 року з [PERSON] - дошлюбне прізвище позивача. Вказане свідчить, що на момент заміни паспорта, а саме на 06 вересня 2000 року, відповідач не заперечував, що позивач записана у його паспорті як дружина. Враховуючи вказані докази по справі, суд не бере до уваги показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які суду стверджували, що сторони після розлучення не підтримували подружні відносини. Також, судом враховується, що дані свідки про обставини спільного проживання позивача та відповідача після їх розлучення знали зі слів [PERSON] Крім того, показання свідка [PERSON] суд не бере до уваги, оскільки в судовому засіданні вона вказувала, що [PERSON] відбила у неї [PERSON] Враховуючи те, що свідок до цього часу із жалем говорить про дану обставину, тому це свідчить про те, що свідок має неприязні стосунки з позивачем [PERSON], та упереджено і необ'єктивно ставиться до [PERSON], що впливає на об'єктивне відображення обставин по даній справі. За даних обставин, суд приходить до висновку, що після розлучення між [PERSON] та [PERSON] продовжувалися відносини, що притаманні подружжю: вони спільно проживали, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та спільно ним розпоряджалися. Дана обставина підтверджується показаннями свідка [PERSON], яка суду пояснила, що вона проживає поряд з квартирою [PERSON] Вона навчала дітей позивача та відповідача, тому часто була у них вдома. [PERSON] та [PERSON] до липня 2003 року проживали однією сім'єю. На початку липня 2003 року вона бачили як [PERSON] стукав у двері квартири, а [PERSON] йому не відчиняла, хоча була вдома. Через декілька днів [PERSON] їй розповіла, що вони з чоловіком посварилися. Дату вказаної події вона запам'ятала, оскільки через декілька днів їй повинні були робити операцію. Крім того, ця обставина також підтверджується показаннями свідків [PERSON] - доньки сторін та [PERSON] сина сторін, [PERSON], [PERSON]Т, [PERSON] Таким чином, фактичні шлюбні відносини [PERSON] та [PERSON] підтримували з 10 серпня 1993 року до липня 2003 року, тому суд приходить до висновку, що майно придбане сторонами в цей період є їх спільною власністю ( ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року, який діяв на час придбання сторонами спірного майна). Вирішуючи питання про те, яке саме майно, що вказане у позовах підлягає поділу між сторонами, суд виходить з наступного: Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. У судовому засіданні відповідач [PERSON] суду пояснив, що пральна машина «Індезит» у 2002 році подарована йому на честь його п'ятдесятиріччя. Дані обставини підтверджуються копіями наказу ВАТ «Полтавагаз» від 20 березня 2002 року (а.с. 44 том 2) та акту ВАТ Полтавагаз» від 19 березня 2002 року (а.с.37 том 2), а також показаннями свідка [PERSON] - сина сторін. Тому суд вважає, що вказана пральна машина не може бути включена до переліку майна, що підлягає поділу між сторонами, оскільки вона не придбавалася ними за спільні кошти, а подарована відповідачу на день народження. Крім того, [PERSON] суду пояснив, що два велосипеди «України» та два балони зрідженого газу давали йому його батьки, складну драбину він придбав у 2005 році, одне крісло - ліжко він приніс з роботи (воно було списане), а інше крісло - ліжко - придбане під час шлюбу з [PERSON], але в зв'язку з тривалим часом експлуатації, воно знаходиться в непридатному для використання стані, столу з мармуровою столешніцею на час розгляду справи у нього в користуванні немає. Отже, зазначене майно не може бути включено до переліку майна, яке підлягає поділу між сторонами. Позивач [PERSON] у своїй заяві про зміну позовних вимог не включала позовну вимогу про поділ коштів, які були витрачені нею разом з відповідачем на вирівнювання штукатурки стін та стель у середині квартири № 26, що розташована по провулку Рибальському, 22 в м. Полтаві, а тому суд не включає вартість цих робіт в сумі 1 728 грн. (вартість вирівнювання стін) та 570 грн. (вирівнювання стелі), а всього в сумі 2 298 грн. до переліку майна, що підлягає поділу між сторонами. Позивач [PERSON] суду пояснила, що стіл тумба та 2 килими прийшли в непридатність та, що вказаних речей на день розгляду справи немає. Таким чином, суд не включає дані речі в перелік майна, що підлягає поділу між сторонами. Сторони не заперечували, що всі інші речі, які перелічені у первісному та зустрічному позовах придбані нами під час шлюбу та в період з 10 серпня 1993 року по липень 2003 року. Крім того, враховуючи те, що садовий будинок та цегляний гараж № 6 не прийняті в експлуатацію, тому суд приходить до висновку, що при вирішення спору можуть бути об'єктом поділу будівельні матеріали, які використані для будівництва вказаних споруд. Отже, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 16 травня 2005 року квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] по ? частині ( а.с. 194 том 2). Таким чином вартість будівельних матеріалів та вартість ремонтних робіт, які просить розподілити позивач [PERSON], на час розгляду справи належать на праві власності в рівних частинах [PERSON] та [PERSON], тому між сторонами по справі підлягає поділу ? частина коштів витрачених на будівельні матеріали та ремонтні роботи, а саме вартість будівельних матеріалів і виробів в сумі 8 961 гри. 50 коп. (17 923 грн. - загальна вартість будівельних матеріалів та виробів) /2 = 8 961 грн. 50 коп.) та вартість робіт для проведення ремонту квартири в сумі 2 355 грн. 50 коп. (7 009 грн. (загальна вартість робіт) - 2 298 грн. (вартість робіт, які не включені в позовні вимоги) /2=2 355 грн. 50 коп.). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що між сторонами підлягає поділу наступне майно та вартість робіт ( з урахуванням їх вартості, яка визначена експертизами): 1. [PERSON] підлягає виділенню наступне майно: · будівельні матеріали, з яких збудовано споруду цегляний гараж та підвал, які розташовані в гаражному кооперативі «Калина-2» по вул. Чураївни в м. Полтаві вартістю 85 008 грн. 00 коп.; · холодильник двокамерний, 1990 року придбання, вартістю 293 грн. 90 коп.; - меблеву стінку «Ретро» - набір корпусних меблів, журнальний стіл, 2 крісла, 1983 року придбання, вартістю 1 383 грн. 90 коп.; · кухонний гарнітур ( виробник Карлівська меблева фабрика), 1983 року придбання, вартістю 257 грн.; · диван-піаніно, оранжевого кольору, 1983 року придбання, вартістю 427 грн. 50 коп.; · шафу для одягу на три відділення, темно-коричневого кольору, 1975 року придбання, вартістю 160 грн. 00 коп.; · стіл письмовий - однотумбовий, темно-коричневого кольору, 1990 року придбання, вартістю 200 грн. 00 коп.; · килим настінний червоного кольору з коричнево-бежевим орнаментом вартістю 560 грн. 00 коп.; · люстру кришталеву із чеського скла, 1983 року придбання, вартістю 974 грн. 00 коп.; · диван із світлою оббивкою з коричневими квітами, тканини гобелен, 1990 року придбання, вартістю 2 280 грн. 00 коп.; · телевізор «Део» вартістю 180 грн. 00 коп.; 2. [PERSON] підлягає виділенню наступне майно: · металічний гараж № 127, який розташований за адресою: вул. Зелений Острів, м. Полтава вартістю 7 800 грн. 00 коп.; · будівельні матеріали, які використані для будівництва садового будинку в Садовому товаристві «Фалек», що розташовану в с. Патлаївка Полтавського району в сумі 37 100 грн. · ? частину коштів, витрачених для проведення ремонтних робіт у квартирі [ADDRESS] в сумі 2 355 грн. 50 коп.; - 1/2 частину коштів, витрачених на будівельні матеріали, що використані для проведення ремонту квартири [ADDRESS] в сумі 8 961 грн. 50 коп.; · м'який куточок, бежева велюрова оббивка, 2001 року придбання, вартістю 4 506 грн. 70 коп.; · стінку в прихожу - вбудована шафа індивідуального виготовлення та монтажу вартістю 1 824 грн. 90 коп.; · стінку кухонну, польського виробництва - набір корпусних меблів із 9 елементів (матеріал - ДСП, мийка) вартістю 2 609 грн. 50 коп.; · витяжку на кухню, 2001 року придбання, вартістю 196 грн. 00 коп.; · диван із світлою оббивкою з коричневими квітами, тканина гобелен, 1990 року придбання, вартістю 2 280 грн.; · холодильник «Кодри» вартістю 220 грн. 00 коп.; · телевізор чорно-білий вартістю 400 грн. 00 коп.; · диван, що знаходиться в садовому будинку в Садовому товаристві «Факел», вартістю 120 грн. 00 коп.; · люстру, що знаходиться в садовому будинку в Садовому товаристві «Факел», вартістю 150 грн. 00 коп.; · магнітофон, що знаходиться в садовому будинку в Садовому товаристві «Факел», вартістю 250 грн. 00 коп.; · пральну машину «Рига», вартістю 120 грн. 00 коп.; · стіл письмовий, вартістю 100 грн. 00 коп. Під час розгляду справи [PERSON] та [PERSON] не заперечували, що в разі неможливості поділити спірне майно в рівних частина, вони сплатать грошову компенсацію (а.с. 172 том 5). Тому, різниця у вартості майна підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] в сумі 22 730 грн. 20 коп. Згідно копій вкладних та компенсаційних рахунків на ім'я [PERSON] (а.с. 133137, 140 том 2) та довідки ВАТ «Державний ощадний банк України» від 15 листопада 2006 року (а.с. 142 том 2) під час шлюбу на ім'я [PERSON] у вказану установу Банку покладено кошти. Тому суд приходить до висновку, що за позивачем [PERSON] підлягає визнання право власності на ? частину цих вкладів. [PERSON] у зустрічній позовній заяві не конкретизував вимогу щодо поділу вкладів, зроблених в установі Банку на ім'я [PERSON], а саме зазначив, що при вирішення цієї позовної вимоги покладається на розсуд суду, тому ця позовна вимога задоволенню не піддягає. Зважаючи на те, що земельна ділянка, на якій знаходиться садовий будинок, належить на праві власності [PERSON], тому суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] щодо зобов'язання [PERSON] та [PERSON] не чинити їй перешкод у користуванні даною земельною ділянкою. Вирішуючи позовні вимоги третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на пердмет спору, [PERSON] суд виходить з наступного: Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону СРСР «Про кооперацію в СССР» від 26 травня 1988 року, який діяв на момент організації Гаражного кооперативу «Калина-2», кооператив вважається створеним з моменту його державної реєстрації. Кооператив реєструється виконавчим комітетом районної, міської, районної в містах Ради народних депутатів за місцезнаходженням кооперативу. Статті 6, 8, 9 Закону України «Про кооперацію» від 10 липня 2003 року передбачають, що кооператив створюється фізичними або юридичними особами на підставі рішення установчих зборів про його створення, має статут та підлягає державній реєстрації. Згідно довідки Управління з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Виконавчого комітету Полтавської міської ради від 31 серпня 2009 року (а.с.55 том 5) Гаражний кооператив «Калина-2» в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та в базі даних Міськвиконкому не значиться. Сторони по справі та їх представник не надав суду доказів, які підтвердили б той факт, що Гаражний кооператив «Калина-2» зареєстрований в державному реєстрі, має Статут та є юридичною особою. Враховуючи те, що Гаражний кооператив «Калина-2» не внесений до Державного реєстру та не набув статусу юридичної особи, а гараж № 6 не прийнятий в експлуатацію, тому суд приходить до висновку, що у [PERSON] не виникло право власності на цей гараж в порядку ст. 15 Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року, який діяв на момент будівництва спірного гаража. Тому, [PERSON], не набувши права власності на гараж, як закінчений будівництвом об'єкт, не міг розпорядитися даним гаражем, в тому числі відчужувати його [PERSON] За даних обставин, суд приходить д висновку, що у третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - [PERSON] на підставі усної угоди від 11 липня 2002 року, укладеної нею з [PERSON], не виникло права власності на цегляний гараж № 6 у Гаражному кооперативі «Калина-2», тому її позовні вимоги задоволенню не підлягаю в повному об'ємі. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON], на момент укладення усної угоди з [PERSON] про купівлю-продаж гаража № 6 в Гаражному кооперативі «Калина-2», не була включена в члени даного кооперативу, рішення про видачу їй ордеру на гараж Виконавчим комітетом не приймалось. Дані обставини підтверджуються листами Виконавчого комітету Ленніської районної у м. Полтаві ради від 31 січня 2007 року (а.с. 203 том2) та від 14 серпня 2009 року (а.с.56 том 5). Зважаючи на вказане, суд приходить до висновку, що підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] щодо визнання недійсним ордеру № 10 від 11 липня 2002 року, виданого Ленінською районною радою народних депутатів м. Полтави та Президією союзу автомобілістів на ім'я [PERSON], на заняття нею гаражу в Гаражному кооперативі «Калина-2». Вирішуючи клопотання відповідача [PERSON] щодо застосування до правовідносин по даній цивільній справі строку позовної давності суд виходить з наступного: Під час розгляду справи сторони [PERSON] та [PERSON] не заперечували, що після розлучення до осені 2003 року вони разом користувалися спільним майном. Отже, відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦК України зазначені обставини не підлягає доказуванню. Свідок [PERSON] суду пояснив, що в 1998 1999 роках він бачив [PERSON] та [PERSON] в гаражі, що розташований в Гаражному кооперативі „Калина-2". Вказані показання свідка узгоджуються з іншими доказами дослідженими в судовому засіданні і підтверджують той факт, що [PERSON] та [PERSON] підтримували подружні стосунки, спільно користувалися майном, придбаним після їх розлучення. Також ці показання свідка спростовують показання відповідача [PERSON], що він самостійно, без участі [PERSON], будував даний гараж та користувався ним. Крім того, [PERSON] в зустрічному позові (а.с. 57 том 1) вказував, що він не забороняв користуватися [PERSON] дачною ділянкою. Тільки після того як він помітив, що з дачного будинку зник рулон лінолеуму, він восени 2003 року змінив замки. Крім того, [PERSON] в судовому засіданні суду пояснив, що до осені 2003 року [PERSON] вільно користувалася дачним будинком та майном, що знаходиться в ньому, а також, земельною ділянкою. Дану обставину не заперечувала [PERSON] Ця обставина також підтверджується запискою, яка написана [PERSON] з приводу користування городом ( а.с. 123 том 1). Сторони не надали суду доказів, які свідчили б про те, що спір між ними щодо користування спільним майном виник до осені 2003 року. Вказане свідчить, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] після розлучення фактично користувалися спільним майном подружжя та майном придбаним ними в період з 10 серпня 1993 року по вересень 2003 року. Спір щодо користування вказаним майном між сторонами виник ввосени 2003 року - після зміни [PERSON] замків на дачному будинку. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 3 ст. 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинний на час розірванню шлюбу між сторонами, для вимог про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлено трирічний термін позовної давності. Стаття 11 цього ж Кодексу передбачає, що строк позовної давності обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічна норма була закріплена в статті 76 ЦК України, в редакції 1963 року. Діючими на час розгляду справи Сімейним кодексом України та Цивільним кодексом України визначені аналогічні норми ( статті 109, 110 Сімейного кодексу України, стаття 261 ЦК України). Отже, початок перебігу строку позовної давності в даному випадку починається з вересня 2003 року, тобто з моменту виникнення між сторонами спору щодо користування спільним майном подружжя та майном придбаним під час фактичних шлюбних відносин, та закінчується у вересні 2006 року. Зважаючи на те, що позивач [PERSON] пред'явила позов у червні 2006 року, тому суд не знаходить підстав для застосування до даних правовідносин строку позовної давності. Судові витрати сторін по даній справі підлягають розподілу між ними в рівних частинах.

Outcome: partial