Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-21 00:00:00

Позивач у справі [PERSON] звернувся до відповідача [PERSON] з позовом про поділ майна набутого у шлюбі і визнання договору дарування недійсним та просив суд виділити позивачеві в натурі кімнату площею 10.2 кв.м в кв.№57 на вул. Генерала Наумова,31а в м. Києві, яка має загальну площу 61,9 кв.м складається з трьох кімнат. Виділити позивачеві половину спільного майна набутого у шлюбі рухомого майна в натурі, визнати договір дарування кв.№57, будинку №31а по вул. Генерала Наумова у м. Києві недійсним в частині дарування [PERSON] [PERSON] 1\\2 частини квартири. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05.06.2008 року по цивільній справі №2-2292\\08 позовні вимоги щодо поділ майна набутого у шлюбі і визнання договору дарування недійсним роз»єднано у самостійні провадження. В обґрунтування позовних вимог про поділ майна набутого у шлюбі позивач у справі [PERSON] посилався на те, що з 16.03.1996 року по 17.05.2005 року, він перебував у шлюбі з відповідачкою [PERSON] Одразу після реєстрації шлюбу він переселився до дружини у трикімнатну квартиру №57 на вул. Генерала Наумова,31а у м. Києві, зазначаючи, що ця квартира на момент шлюбу належала до державного житлового фонду. Зазначав, що мав свою квартиру, яку продав, а гроші віддав сину відповідачки для поліпшення його житлових питань. Зазначав, що з моменту укладення шлюбу він сплачував комунальні послуги по спірній квартирі, зробив дорогий ремонт, купив нові меблі, побутову техніку. Зазначав, що у період його шлюбу із відповідачкою спірну квартиру було приватизовано, але його не було включено до приватизаційних документів і свідоцтво про право власності на спірну квартиру було видано на ім»я колишньої дружини [PERSON] та її сина. Зазначав, що після розірвання шлюбу з відповідачкою, відповідачка [PERSON] та її син [PERSON] подарували спірну квартиру своїй донці, сестрі, без його згоди. Згідно заяви про уточнення позовних вимог від 14.07.2008 р позивач просив суд визнати право власності [PERSON] на 1\\4 частину квартири [ADDRESS], виділити йому кімнату 10,2 кв.м у квартирі [ADDRESS], яка має загальну площу 61,9 кв.м, складається із трьох кімнат, виділити йому половину спільно набутого у шлюбі рухомого майна 1) диван кутовий розсувний вартістю 1600 грн., пилосос «BOSCH» вартістю 800 грн.3) письмовий стіл вартістю 500 грн, ) стілець для письмового столу вартістю 150 грн., 5) тумба під телевізор вартістю 310 грн, 6) радіатор масляний вартістю 320 грн. - всього загальною вартістю 3680 грн. ( а.с.81-82,87-88,). Згідно заяви про уточнення позовних вимог ( а.с.210-213) позивач просив про теж саме. Згідно заяви про уточнення позовних вимог ( а.с.231-234) позивач просив суд визнати право власності [PERSON] на 1\\4 частину квартири [ADDRESS] виділити йому кімнату 10,2 кв.м у квартирі [ADDRESS], яка має загальну площу 61,9 кв.м, складається із трьох кімнат, виділити йому половину спільно набутого у шлюбі рухомого майна 1) диван кутовий розсувний вартістю 1600 грн., кухонний меблевий гарнітур, що складається із 4 предметів загальною вартістю 1000 грн., 3) письмовий стіл вартістю 500 грн., 4) стілець для письмового столу вартістю 150 грн., 5) тумба під телевізор вартістю 310 грн., 6) радіатор масляний вартістю 320 грн. - всього загальною вартістю 3560 грн. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали уточнені заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовних заявах та наданих доказах, що є у матеріалах справи та просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник належним чином повідомлені у судове засідання не з»явилися, заяв про поважні причини неявки не подали, заяв про слухання справи за їх відсутності не подали, а тому суд у відповідності до ст.ст.169,224 ЦПК України вважає за можливе слухати справу за відсутності відповідача у справі та ухвалити по справі заочне рішення. Позивач проти цього не заперечував. 25.07.2008 року до суду надійшли письмові заперечення проти позову (а.с.186-194) від представника відповідача та третьої особи у справі [PERSON], а також заява про застосування строку позовної давності до вимог позивача [PERSON], що випливають із сімейних відносин, позов не визнали. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В судовому засіданні встановлено, що згідно ухвали Апеляційного суду м. Києва від 14.12.2009 року (а.с.242-243) за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03.07.2009 року за позовом [PERSON] до [PERSON], Третя особа: [PERSON] про визнання договору дарування недійним, апеляційну скаргу відхилено, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03.07.2009 року залишено без змін. Зазначеною ухвалою встановлено, що оскільки позивач у справі був зареєстрований у спірний квартирі [ADDRESS], після того, як його дружина (відповідач у справі) та її син [PERSON] у відповідності до вимог ст.ст..3,5, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» отримали свідоцтво про право власності на житло, а саме квартиру [ADDRESS], зазначена квартира не була набута у відповідності до договорів (купівлі-продажу, дарування, тощо), а була передана безоплатно відповідачу у справі та її сину, шляхом її приватизації і рішення про приватизацію на момент звернення позивача до суду недійсним не визнавалося, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що власники квартири мали у відповідності до ст. 319 ЦК України мали право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а тому укладення ними договору дарування на користь третьої особи по справі не суперечить нормам діючого законодавства. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Суд критично ставиться до пояснень позивача та представника позивача у справі у частині, що майно набуте сторонами у справі, а саме квартира [ADDRESS], належить чоловікові, дружині на праві спільної сумісної власності і відповідачка не мала права її дарувати без згоди позивача, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, спірна квартира не була набута (купівля-продаж, дарування подружжю,тощо), а була передана безоплатно відповідачу у справі та її сину, шляхом її приватизації і рішення про приватизацію недійсним не визнавалося, що і підтверджено та встановлено ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14.12.2009 року. Судом встановлено, що згідно позовної заяви позивач у справі також просить суд поділити спільне набуте рухоме майно, а саме 1) диван кутовий розсувний вартістю 1600 грн., кухонний меблевий гарнітур, що складається із 4 предметів загальною вартістю 1000 грн., 3) письмовий стіл вартістю 500 грн., 4) стілець для письмового столу вартістю 150 грн., 5) тумба під телевізор вартістю 310 грн., 6) радіатор масляний вартістю 320 грн. - всього загальною вартістю 3560 грн. У якості доказів наявності такого майна позивачем у справі надано до суду фотокартки (а.с.83), та підтверджено свідченнями свідків, які повідомили, що раніше були у спірній квартирі до укладення шлюбу між сторонами у справі, зазначали, що квартира була у неохайному стані, меблі були старі, що після поселення у спірній квартирі позивача [PERSON], квартира набула охайного вигляду, було проведено ремонтні роботи, купувалися меблі, але чітко не зазначили, які саме меблі купувалися. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що при вирішення спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно набутого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясувати джерело і час його придбання. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з»ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Згідно п.п.22,23 Постанови Пленуму Верховного суду України поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст.ст.69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясувати джерело і час його придбання. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні данні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем до суду надано у якості доказів фото спірного рухомого майна, що не чітко підтверджено показаннями свідків [PERSON]Г,[PERSON],[PERSON] та не підтверджено іншими доказами: а саме про час та місце придбання цього майна, що майно зазначене на фотокартках, є саме спірним рухомим майном, оскільки пред»являючи позов позивач на виклав у позовній заяві опис зазначеного рухомого майна: колір, розміри та інше, а також не надав суду докази його придбання у період шлюбу з відповідачем, а тому на думку суду фото які долучені до матеріалів справи не є належними доказами у справі. Відповідно до ст.ст. 22, 23 КпШС Української РСР , який діяв на час виникнення у сторін майнових прав та обов»язків майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівним правами на майно, і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або у порядку спадкування, майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв»язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як вбачається із матеріалів справи, позивач у справі надав суду докази або ті, що були витребувані за його клопотанням щодо своїх та відповідача доходів (а.с.45,53-71,116-119) але не довів суду іншими доказами, наявність рухомого майна, яке було придбано під час шлюбу з відповідачем. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно матеріалів справи вбачається, що спірна квартира [ADDRESS], не належить на праві приватної власності позивачу та відповідачу, не є спільною сумісною власністю сторін, а тому поділу та виділу не підлягає, а також позивачем у справі не надано належних доказів наявності рухомого майна, яке набуте у шлюбі сторонами у справі. Судом встановлено, що згідно пояснень позивача та представника позивача, договір про користування спірною квартирою між сторонами у справі не укладався, сервітут не встановлювався. Відповідно до заяви про застосування строку позовної давності відповідач у справі [PERSON] просила суд застосувати позовну давність до майнових вимог [PERSON], які ґрунтуються на праві спільної сумісної власності подружжя та повністю відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог,що випливають із вказаних сімейних відносин. Як вбачається із матеріалів справі, позивач у справі та його представник із заявою про поновлення пропущеного строку для звернення із зазначеним позовом до суду не зверталися. Шлюб між сторонами у справі було розірвано 17.05.2005 року, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва (а.с.128), шлюб вважається розірваним з часу набуття чинності рішенням суду, тобто з 03.05.2005 року. Відповідно до ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається із матеріалів справи, зазначений позов пред»явлено до суду 12.05.2008 року, а тому строк позовної давності позивачем було пропущено. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed