Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-28 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із зазначеним позовом, вказуючи, що 19.04.2004 р. кредитним керуючим КС „ХКВД [PERSON] на підставі довіреності від 19.04.2004 р. на його ім*я був забраний зі стоянки ЗАТ „Транспортник автомобіль ГАЗ-4301 держномер 08480ХА та перевезений без згоди позивачів-власників автомобіля на стоянку ГК „Кіровець. Рішенням Московського районного суду м.Харкьво від 15.02.2007 р. довіреність КС „ХКВД на ім*я [PERSON] від 19.04.2004 р. визнана недійсною. Позивачі вважають, що 19.04.2004 р. між КС „ХКВД в особі кредитного керуючого [PERSON], діючого на підставі довіреності р.№2065 від 22.05.2002 р. і наказу №9 від 16.04.2004 р., з одного боку, та ГК „Кіровець в особі на той час керівника [PERSON], з іншого боку, був вчинений правочин - договір зберігання автомобіля ГАЗ-4301 держномер 08480ХА. Зазначають, що вказаний автомобіль є власністю подружжя [PERSON] і [PERSON], та дозволу на його вилучення, переміщення та зберігання на стоянці ГК „Кіровець вони не давати. Довгий час інформація про місцезнаходження автомобіля КС „ХКВД та керівництвом ГК „Кіровець позивачам не надавали. Місцезнаходження автомобіля було встановлено Московським РВ ХГУ УМВС України в Харківській області під час перевірки заяви [PERSON], поданої у порядку ст.ст.95, 97 КПК України. Вважають, що документи, на підставі яких автомобіль був переданий на зберігання до ГК „Кіровець, не відповідають вимогам закону. Так, заява від 19.04.2004 р. на постановку автомобіля, яка підписана керуючим КС „[PERSON], не містить круглої печатки, не має прямокутного штампу, дати реєстрації та порядкового номеру КС „ХКВД. Копія довіреності р.№2065 від 22.05.2002 р. на ім*я [PERSON]- не посвідчена належані чином, взагалі довіреність не була внесена нотаріусом до Єдиного державного реєстру довіреностей та в подальшому була скасована. Наказ №9 від 16.04.2004 р. на ім*я [PERSON], який засвідчує ніби-то повноваження : керівника КС „ХКВД, не завірений печаткою юридичної особи. Крім того, з*ясувалось, шо :;:-г один наказ №9 від 16.04.2004 р., яким повноваження керівника КС „ХКВД надані іншій особ: При передачі автомобіля на стоянку ГК „Кіровець 19.04.2004 р. [PERSON] та керівництвом ГК „Кіровець не був складений акт-прийому передачі автомобіля, де б підтверджувався його технічний стан та комплектність. У відповідача ГК „Кіровець відсутній документ, який би підтверджував зобов*язанЕї кооперативу щодо умов зберігання автомобіля позивачів. На думку позивачів, між цими юридичними особами був укладений, але не підписаний письмовій формі) договір на зберігання автомобіля автомобіля ГАЗ-4301 держномер 0848(4 порушені вимоги ст.208 п.1 ЦК України. -і Відповідачем КС „ХКВД в особі [PERSON] порушені ст.ст.55,58 Закону Украшж виконавче провадження, оскільки цей автомобіль перебував під арештом згідно акту дер-- виконавця №096618 від 02.09.2002 р. та переданий на зберігання [PERSON] Відповідачі тривалий час не повідомляли позивачів про знаходження автомобіля на стоянці у ГК „Кіровець, чим порушили їх права. Автомобіль перебуває на стоянці без належного оформлення умов його зберігання. Просили суд визнати недійсним договір зберігання автомобіля ГАЗ-4301 держномер 08480ХА, укладений 19.04.2004 р. між ГК „Кіровець та КС „ХКВД; визнати недійсною заяву [PERSON] від 19.04.2004 р. про постанову на стоянку автомобіля, як підписаної неуповноваженою особою; визнати незаконними дії ГК „Кіровець, КС „ХКВД та [PERSON]Д як кредитного керуючого КС „ХКВД при передачі автомобіля на зберігання до ГК „Кіровець у період з 19.04.2004 р. по 2009 р.; у тому числі використання 19.04.2004 р. [PERSON] довіреності р.№2065 від 22.05.2002 р. В судовому засіданні позивач [PERSON], діючи від себе та в інтересах [PERSON], позовні вимоги підтримав. Пояснив суду, що до 19.04.2004 р. автомобіль зберігався на стоянці ЗАТ „Транспортник на підставі раніше укладеного між ним та ЗАТ „Транспортник безстрокового договору. Коли на цій стоянці почалась реконструкція, позивач направив до КС „ХКВД, у якої цей автомобіль був у заставі, листа про необхідність його переміщення на іншу стоянку. За його заявою Московський РВ порушив кримінальну справу, у якій автомобіль визнано речовим доказом та арештовано. Крім того, автомобіль арештований державним виконавцем ВДВС Московського району Позивач не забирає автомобіль із ГК „Кіровець, так як вважає, що він має там зберігатись як речовий доказ. Про місцезнаходження автомобіля дізнався після звернення до правоохоронних органів. Вимоги щодо реституції ним не заявлялись. [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила суду, що до суду із заявою про визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя вона не зверталась. Представник ГК „Кіровець - [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив, що на зберігання автомобіль вони не брали, лише надали місце для стоянки. Станом на 19.04.2004 р. головою ГК був [PERSON] [PERSON] надав договір застави, копію техпаспорту, заяву та довіреність, на підставі чого охоронець стоянки, доповівши про обставини [PERSON], дозволив поставити автомобіль на стоянку. За перебування автомобіля на стоянці до теперішнього часу ніхто не сплачує. Він неодноразово протягом 3 років пропонував [PERSON] забрати свій автомобіль, але позивач його не забирає. Просив застосувати наслідки сплину позовної давності. Представники КС „ХКВД - [PERSON], [PERSON] позовні вимоги не визнали та пояснили, що у 2000 р. [PERSON] був наданий кредит, забезпечний договором застави автомобіля ГАЗ-4301. У зв*язку з невиконанням [PERSON] своїх зобов*язань щодо повернення кредиту, у 2002 р. за виконавчим написом нотаріуса на цей автомобіль було звернуто стягнення, державний виконавець Московського ВДВС наклав арешт, автомобіль переданий [PERSON] на відповідальне зберігання. У квітні 2004 р. позивач звернувся до КС „ХКВД із заявою про вжиття заходів щодо збереження автомобіля. 19.04.2004 р. [PERSON], який був керуючим КС „ХКВД, не мав законних повноважень на переміщення автомобіля, оскільки довіреність від 22.05.2002 р. - не містить таких повноважень, а довіреність від 19.04.2004 р. визнана недійсною, походження наказу №9 від 16.04.2004 р. на його ім*я, - невідоме, КС „ХКВД має інший наказ за тими же номером і датою, але про повноваження Завгородньої на час відрядження [PERSON]. На думку представників, [PERSON] вчиняв самовільні дії, не пов*язані з виконанням трудових обов*язків. Стверджували, що КС „ХКВД не знала про дії [PERSON] 19.04.2004 р. Просили застосувати наслідки сплину позовно: давності. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив, що позивачеві було відоме про переміщення автомобіля, оскільки він сам звернувся до КС з цим проханням 15.04.2004 р.. через ліквідацію стоянки ЗАТ „Транспортник. Автомобіль, який знаходився у неробочому стан:, був відбуксований до ГК „Кіровець на жорсткій сцепці, на тимчасову відкриту безоплатну стс х-* з дозволу голови ГК, на той час [PERSON] Договір зберігання у письмовій формі між ГК „Кіровець та КС „ХКВД не укладався. Під час переміщення автомобіля [PERSON] діяв як керуючий, на підставі доручення №2065 від 22.05.2002 р., наказу №9 від 16.04.2004 р. та особу:гт: - розпорядженню [PERSON] Після повернення [PERSON] з відрядження, він звітував пе:>е; нею, претензій не було. У вересні 2004 р. його було звільнено з роботи. 20.12.2004 р. КС „ХКВД звернулась де нь>:- з приводу автомобіля \лист № 1760), відповідь він надав 10.01.2005 р., копію якого 20.01.2005 г в - передав позивачеві. Представник третьої особи ЗАТ „Транспортник за довіреністю - [PERSON] самост: вимог не заявляла, просила ухвалити рішення на розсуд суду, про обставини справи інфору - - надала. Треті особи [PERSON], ВДВС Московського району м.Харкова - в судове засідання не з*явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про поважність причини неявки суд не повідомили. Суд, вислухавши пояснення сторін, представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає позов [PERSON] таким, що підлягає задоволенню частково, позовні вимоги [PERSON] - не підлягаючими задоволенню, з наступних підстав. Згідно ст.60 ЦГЖ України, кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається в обгрунтування своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні встановлено, що автомобіль ГАЗ-4301 держномер 08480ХА (далі автомобіль) в органах ДАІ зареєстрований на ім*я [PERSON], який перебуває у шлюбі з [PERSON] Згідно свідоцтва про укладення шлюбу ІІІ-ВЛ №468190, [PERSON] та [PERSON] 15.09.1990 р. уклали шлюб, після чого подружжю присвоєно прізвище (російською мовою) „Ирицян. Таким чином, написання прізвища позивачів, які, згідно їх пояснень, перебувають у шлюбі, містить розбіжності, які до цього часу не усунуті. Згідно пояснень [PERSON], вона з вимогою про визнання вказаного автомобіля спільним сумісним майном подружжя - до суду не зверталась. Оскільки [PERSON] дотепер не визнана у встановленому законом порядку співвласником спірного автомобіля, правовстановлюючі документи вона не отримувала, суд вважає, що її право власності не порушено, у зв*язку з чим відмовляє у задоволенні її позовних вимог. Також у судовому засіданні встановлено, що [PERSON], як член КС „ХКВД (далі КС), 06.10.2000 р. отримав кредит, з приводу повернення якого між ним і КС виник спір. Крім того, у судовому засіданні встановлено, що вказаний автомобіль 02.09.2002 р. був арештований державним виконавцем Московського ВДВС м.Харкова у порядку виконання виконавчого напису нотаріуса № 4571 від 19.11.2001 р., та переданий на відповідальне зберігання [PERSON] (а.с.85). Згідно матеріалів справи та пояснень позивача [PERSON], до 19.04.2004 р. вказаний автомобіль зберігався на стоянці ЗАТ „Транспортник (далі ЗАТ) за адресою: м.Харків, пр.50-річчя ВЛКСМ, №24, на підставі договору зберігання від 01.03.2000 р., укладеного між [PERSON] та ЗАТ. 15.04.2004р. [PERSON] звернувся до КС із заявою, у якій повідомив про ліквідацію стоянки ЗАТ та про необхідність вжиття заходів щодо збереження автомобіля (а.с.91). Станом на 19.04.2004 р. [PERSON] працював у КС на посаді керуючого (а.с.195). Для виконання своїх трудових обов*язків, КС в особі голови правління [PERSON] було видано доручення [PERSON] від 22.05.2002 р., яким його уповноважено бути представником КС при оформленні нотаріальних угод. Для цього йому надавалось право: одержувати необхідні довідки і документи, робити від імені КС заяви, підписувати договори застави і виконувати усі іншідії, пов*язані з даним дорученням (а.с.10). 19.04.2004р. [PERSON] звернувся із заявою від 19.04.2004 р. до ЗАТ (а.с.54), забрав автомобіль із стоянки ЗАТ та перемістив його на стоянку до ГК „Кіровець (далі ГК) за адресок: м.Харків, вул.Братська, 58, надавши до ГК заяву про надання дозволу на стоянку автомобіля (ах. і 1 та довіреність від 22.05.2002 р. (а.с.10). Письмовий договір зберігання автомобіля від 19.04.2004 р. між КС та ГК не укладався, проте факт знаходження вказаного автомобіля з 19.04.2004 р. і дотепер саме на стоянці в Г7І підтверджується матеріалами справи і сторонами не оспорюється. Згідно ст.936 ч.З ЦК України, договір зберігання є публічним, якщо зберігання речей здійснюється суб*єктом підприємницької діяльності на складах (у камерах, приміщеннях) загаль користування. Згідно п.1 ст.208 ЦК України, правочини між юридичним особами мають вчинятися у письмовій формі. Ст.207 ЦК України передбачено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписуєьбся особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Згідно ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встажжааи законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійним не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути вгнавший судом дійсним. В судовому засіданні відповідачі зустрічних вимог про визнання дійсним договору зберігання автомобіля на стоянці в ГК - не заявляли. Згідно ст.241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов*язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Враховуючи наведене, суд вважає договір збереження автомобіля на стоянці ГК від 19.04.2004р. - нікчемним, оскільки він був укладений від імені КС неуповноваженою на це особою, не був вчинений у письмовій формі, що передбачено ч.І ст.937, п.1 ст.208 ЦК України, та враховуючи, що на цьому наполягає позивач - визнає його недійсним. Вимоги щодо реституції, тобто повернення автомобіля, позивачем не заявлені. Крім того, суд вважає, що з приводу повернення автомобіля спору між сторонами немає, так як представник ГК неодноразово у судовому засіданні пропонував [PERSON] забрати належний йому автомобіль зі стоянки. Висновок суду щодо відсутності у [PERSON] повноважень на переміщення автомобіля 19.04.2004р. грунтується на наступних підставах. Обгрунтовуючи свої заперечення проти вимог, [PERSON] надав суду не посвідчену належним чином копію наказу №9 від 16.04.2004 р., яким усі питання, пов*язані з кредитною діяльністю, на час відрядження Голови Правління КС [PERSON] з 18.04.2004 р. по 21.04.2004 р. покладені на нього, [PERSON] (т.1 а.с.15). КС, не визнаючи справжність наданого [PERSON] наказу, надала суду належним чином посвідчену копію іншого наказу №9 від 16.04.2004 р., згідно якому на час відрядження Голови Правління КС [PERSON] з 18.04.2004 р. по 21.04.2004 р. виконуючим обов*язки Голови іправління КС призначено головного бухгалтера [PERSON] (т.2 а.с.23). Враховуючи вимоги ст.59 ЦПК України, суд вважає надану [PERSON] копію наказу №9 від 16.04.2004 р., справжність якої не посвідчена належним чином, такою, що порушує принцип допустимості доказів, і не бере цей доказ до уваги. На думку суду, довіреність від 22.05.2002 р. також не надавала [PERSON] повноважень на переміщення автомобіля 19.04.2004 р. та написання заяви до ГК. Враховуючи, що відповідачем [PERSON] не було надано документів, які б безспірно свідчили про наступне схвалення керівництвом КС його дій щодо переміщення автомобіля, у відсутність належним чином посвідченої копії наказу №9 про його повноваження, суд вважає недоведеними доводи відповідача [PERSON] щодо правомірності його дій 19.04.2004 р. та вважає їх такими, що протиправно обмежили здійснення позивачем права власності щодо належного йому автомобіля, відповідно до ст.321 ЦК України, у зв*язку з чим задовільняє позовні вимоги [PERSON] частково: визнає протиправними дії та заяву [PERSON] від 19.04.2004 р. щодо переміщення автомобіля на стоянку до ГК. Разом з тим, суд вважає, що приймаючи автомобіль на стоянку та зберігання, ГК діяв правомірно, у межах своїх повноважень та вимог закону. Так, згідно п.3.1 Статуту ГК (а.с.145), предметом діяльності кооператива є, зокрема, обладнання відкритої стоянки для членів кооперативу та населення, надання платних послуг підприємствам. Згідно ст.940 ГК України, професійний зберігач, який зберігає речі на складі (у камерах, приміщеннях) загального користування, не має права відмовитись від укладання договору зберіганих за наявності у нього такої можливості. Оскільки станом на 19.04.2004 р. надана [PERSON] довіреність від 22.05.2002 р. та наказу №9 від 16.04.2004 р. сумнівів у справжності не викликали, а прийняти річ на зберіганню має право не лише від власника майна, суд вважає позовні вимоги [PERSON] щодо визнання ГК неправомірними - безпідставними та відмовляє у їх задоволенні. Також суд відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання дій КС неправомірнними, оскільки судом встановлено, що КС не уповноважувала [PERSON] на переміщенні автомобіля позивача 19.04.2004 р. та у подальшому не схвалила його дій. Наслідки сплину позовної давності судом не можуть бути застосовані, оскільки строк договору стоянки автомобіля у ГК, який оскаржується позивачем, не був обумовлений, тобто триваючим дотепер. Разом з тим, суд зазначає, що згідно договору зберігання від 01.03.2000 р., [PERSON] передав, а ЗАТ прийняв на цілодобове зберігання тренспортні засоби, зокрема ГАЗ 4301, на умовах, зазначених у цьому договорі, на строк до 31.12.2000 р. (т.2 а.с.64). З 18.08.2000 р. автомобіль ГАЗ-4301 мав був виключений з договору зберігання за домовленістю сторін (т.2 а.с.66, 67), проте [PERSON] вказаний автомобіль не забрав і авто«стел, продовжував зберігатись на стоянці ЗАТ, що позивачем не оспорюється. Таким чином, фактично договір зберігання від 01.03.2000 р. сторонами був укладений на невизначений строк, що зобов*язувало ЗАТ, відповідно до ч.2 ст.938 ЦК України, зберігати автомобіль до пред*явлення поклажедавцем - [PERSON] вимоги про його повернення, та надавало ЗАТ право, як зберігану, відповідно до ст.946 ЦК України, вимагати від [PERSON], як поклажодавця, плату за весь фактичний час її зберігання. Згідно ст.943 ЦК України, зберігай має право передати річ на зберігання іншій особі у разі, якщо він вимушений це зробити в інтересах поклажодавця і не має можливості отримати його згоду. Про передання речі на зберігання іншій особі зберігач зобов*язаний своєчасно повідомити поклажодавця. У разі передання зберігачем речі на зберігання іншій особі умови договору зберігання є чинними і первісний зберігач відповідає за дії особи, якій він передав річ на зберігання. В судовому засіданні безспірно встановлено, що станом на 19.04.2004 р. стоянка у ЗАТ підлягала ліквідації, тобто первісний зберігач (ЗАТ), діючи в інтересах поклажодавця ([PERSON]А.) мав право передати автомобіль на зберігання іншій особі (КС). ЗАТ повідомило [PERSON] про те, що належний йому автомобіля був переданий [PERSON] за його вимогою та інформацією про місцезнаходження автомобіля вони не володіють лише 25.02.2005 р. (т.1 а.с.55). Даних про те, що ЗАТ повідомляло [PERSON] про передачу автомобіля на зберігання іншій особі з 19.04.2004 р. до 24.02.2005 р- матеріали справи не містять. Таким чином, є підстави вважати, що своєчасно повідомити [PERSON] - власника автомобіля про його передачу на зберігання до іншої стоянки було обов*язком не відповідачів, а третьої особи ЗАТ, до якої позовних вимог не пред*явлено. За таких обставин суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] та про відмову у позові [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved