Jurisdiction: civil
Date: 2008-12-16 00:00:00

Звертаючись до суду з позовом , [PERSON]просив визнати такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] свою бувшу невістку - [PERSON], яка більше трьох років в цій квартирі не проживає без поважних причин. Також, позивач просив зобов”язати ЖЕК-11 в м. Чернігові зняти [PERSON]. з реєстрації за спірною адресою. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 жовтня 2008 року в задоволенні позовних вимог відмовлено, так як суд визнав , що відповідачка в спірній квартирі не проживала з поважних причин - неналежної поведінки позивача. В апеляційній скарзі [PERSON]. ставиться питання про скасування цього рішення, як такого, що ухвалене з порушенням вимог чинного законодавства. Позивач просить його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до недоведеності тих вимог, які суд першої інстанції визнав встановленими, зокрема, поважності причини не проживання відповідачки за адресою реєстрації більше трьох років та невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи. В іншій частині доводи апеляційної скарги не містять правового змісту. Крім того, в апеляційній скарзі звертається увага апеляційного суду на те, що для визнання [PERSON]. такою, що втратила право користування житловим приміщенням наявні також підстави, передбачені ст.107 ЖК України. В письмових запереченнях на апеляційну скаргу [PERSON]. стверджує, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням вимог закону, в зв”язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції апеляційним судом є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства , вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення , ухвалене на основі повно і всебічно з”ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом першої інстанції встановлено та не оспорюється сторонами, що позивач [PERSON]. є квартиронаймачем і проживає в трикімнатній квартирі № [ADDRESS]. Квартира не приватизована, зареєстрованими в цій квартирі є сім чоловік, в т.ч. бувша невістка - відповідачка [PERSON]. ( а.с.4б,9). З 2005 року відповідачка в спірній квартирі не проживає, оплату квартплати не здійснює. З 2005 року сім”я відповідачки , тобто, вона, її чоловік [PERSON]. та неповнолітня дитина [PERSON]. в квартирі за місцем реєстрації не проживають. Апеляційним судом встановлено, що сім”я відповідачки не проживає в спірній квартирі без поважних причин з січня 2005 року, тобто вже з липня 2005 року , відповідно до ст. 71 ЖК України, за нею не зберігається право користування жилим приміщенням. Встановлено, що витрат по утриманню квартири та прибудинкової території відповідачка не несе, до зміни місця проживання їх сім”я користувалась в спірній квартирі окремою кімнатою, мали свої ключі. Виїхавши з квартири № [ADDRESS]та до розірвання шлюбу з сином позивача - [PERSON]., сім”я відповідачки проживала в найманій квартирі за адресою м. [ADDRESS]( а.с.4). Після розірвання шлюбу відповідачка проживає за адресою [ADDRESS]( а.с.3). Встановлено, що позивач не заперечував проти проживання і не перешкоджав відповідачці та її сім”ї проживати в квартирі за місцем реєстрації, що визнала сама відповідачка та про що свідчить факт реєстрації невістки на жилу площу в квартиру позивачем ( а.с.9). Встановлено, що з 2005 року відповідачка не намагалась повернутись для проживання до квартири за місцем реєстрації. Так як позивач та члени його сім”ї мають намір приватизувати квартиру, але в ній залишається зареєстрованою [PERSON]., яка не є ні членом сім”ї позивача, ні членом сім”ї його сина, так як шлюб з останнім розірвано, виникла необхідність приведення реєстраційних документів у відповідність до фактичних обставин. Проте, добровільно скасувати реєстрацію відповідачка не бажає, отже при видачі довідки для приватизації, вона підлягає включенню до переліку членів сім”ї [PERSON]., які мають намір приватизувати квартиру, що влине на їх житлові права. Відповідно до п.2 ст. 8Закону України „ Про приватизацію державного житлового фонду” право на приватизацію займаних квартир у спільну сумісну або у спільну часткову власність мають члени сім”ї, які постійно мешкають в цій квартирі. Враховуючи, що [PERSON]. не являється членом сім”ї позивача та інших осіб, зареєстрованих в спірній квартирі, наявність реєстрації в цій квартирі відповідачки перешкоджає позивачу реалізувати своє право , визначене в п.2 ст.8 Закону України „ Про приватизацію державного житлового фонду”. Порушене право підлягало захисту в судовому порядку. Проте, вирішуючи даний спір та відмовляючи в задоволенні позову , суд першої інстанції безпідставно виходив з того, що відповідачка не проживає в спірній квартирі понад три роки з поважних причин - через стосунки, що склались у неї з позивачем та членами його сім”ї. В силуч.2 ст.57 ЦПК України пояснення сторін, які не допитувались в якості свідків , не є доказом у справі отже суд не мав права посилатись на пояснення сторін. Пояснення свідків [PERSON]. та [PERSON]. та довідка про склад сім”ї, на які послався суд, жодним чином не дають підстав для висновку, що відповідачка не мала змоги проживати за спірною адресою. Будь яких інших доказів судом не досліджувалось. За вказаних обставин, коли висновки суду не ґрунтуються на наявних в справі та досліджених доказах, суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про поважність причини не проживання відповідачки за місцем реєстрації. В силу ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов”язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, тобто, в даному випадку, на відповідачку покладено обов”язок довести поважність не проживання в спірній квартирі понад три роки, що нею зроблено не було. Вимога позивача про зобов”язання ЖЕК-11 м. Чернігова скасувати реєстрацію відповідачки за спірною адресою є безпідставною і не ґрунтуються на законі, зокрема, ст. 7 Закону України „ Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні”. Так , відповідно до названої норми права , для зняття з реєстрації місця проживання особи достатньо остаточного рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням, тобто, ухвалення спеціального судового рішення про зняття з реєстрації в примусовому порядку, закон не передбачає. Оскільки жодних порушень прав [PERSON]. збоку ЖЕК-11 м. Чернігова позивачем не доведено і в судовому засіданні не встановлено, його позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Крім того, питання реєстрації та зняття з реєстрації осіб віднесено до компетенції територіальних підрозділів або територіальних органів Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, а не житлово-комунальних підприємств. З встановленого апеляційним судом вбачається, що рішення суду першої інстанції по даній справі не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, отже , в силу ст. 309 ЦПК України, воно не може залишатись в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Outcome: partial