Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із згаданим позовом, в якому просила надати неповнолітньому громадянину України [PERSON] Обінва, до досягнення ним 18-річного віку, дозвіл на виїзд за межі України без згоди та супроводу батька [PERSON] Обінва. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 14 серпня 1994 року у неї народився син, батьком якого є відповідач у справі, шлюб між сторонами не укладався. З 1996 року відповідач живе окремо від позивачки та дитини. Згодом відповідач виїхав за межі України, життям сина не цікавиться, в його утриманні участі не приймає. Позивачка має намір і можливість разом із сином тимчасово виїжджати за межі України на відпочинок, однак батько дитини [PERSON] безпричинно не надає згоди на його виїзд за межі України, що і стало приводом для звернення до суду. В судовому засіданні позивача наполягала на задоволенні позову в повному обсязі та пояснила, що після того як відповідач виїхав на батьківщину в [PERSON], він іноді спілкується із сином та позивачкою по телефону. [PERSON] прохала відповідача надати нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд сина за межі України для туристичної подорожі, але відповідач відмовляється надати такий дозвіл і вимагає за це гроші. Представник органу опіки та піклування [PERSON] проти задоволення позову не заперечувала, вказуючи на те, що надання згаданого дозволу відповідає інтересам неповнолітнього [PERSON] Також підтвердила, що і раніше у позивачки виникали складнощі з приводу відсутності згоди відповідача на перереєстрацію неповнолітнього за новим місцем проживання, з цього приводу [PERSON] зверталася до органу опіки та піклування. Будучи належно повідомленим про час та місце розгляду справи відповідач [PERSON] до залу суду не зявився, причин неявки не повідомив, заперечення проти позову не надав. За таких обстави, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши представлені докази, суд вважає, що позов є обґрунтованим і підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про встановлення батьківства відповідач є батьком неповнолітнього [PERSON], останній постійно проживає з позивачкою і знаходиться на її утриманні, що підтверджується довідкою про склад сім»ї (а.с.7-9). Відповідно до довідки ВГІРФО Комсомольського МВ ГУМВС України в Полтавській області неповнолітній [PERSON] є громадянином України (а.с.5). Згідно копії паспорта відвідач є громадянином [PERSON], постійного місця проживання в Україні не має. Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частини 8 згаданої статті СК регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сімї. Стаття 150 СК України визначає обовязок батьків щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі обовязок піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 2 Протоколу №4 Конвенції «Про права людини» передбачено, що кожен має вільно залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням. В матеріалах справи відсутні докази того, що існують будь-які обмеження для реалізації неповнолітнім свого права на виїзд за межі України. Між тим, відповідно до ст.313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування та може бути обмежена в цьому лише у випадках, встановлених законом. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вимога позивачки про надання дозволу на тимчасовий виїзд з неповнолітньою дитиною за межі України відповідає інтересам неповнолітнього і направлена на виконання батьківського обовязку щодо виховання дитини, забезпечення піклування про її здоровя, фізичний, духовний та моральний розвиток. Пунктом 2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» та ч.3 ст.22 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved