Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-20 00:00:00

18.01.2010 року позивач звернулась до суду з позовом про зміну дати та причини звільнення з роботи, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та видачі трудової книжки та відшкодування моральної шкоди. На підтвердження позовних вимог в заяві та в судовому засіданні вказала: що з 01 грудня 2006 року вона працювала на посаді начальника департаменту виробництва Закритого акціонерного товариства «Росток». 12 червня 2009 року нею була подана заява про звільнення з роботи за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Заяву про звільнення вона передала головному бухгалтеру відповідача [PERSON] Того ж дня дана заява була підписана директором [PERSON] в присутності свідків. У зв»язку з погіршенням стану здоров»я до 10 липня 2009 року вона проходила курс стаціонарного лікування. 13 липня 2009 року вона з»явилася на підприємство відповідача з метою отримання трудової книжки та розрахунку, однак головним бухгалтером їй було повідомлено, що наказ про звільнення до цього часу не підписаний, таку ж відповідь вона отримала 14 та 15 липня. Лише 19-20 серпня 2009 року поштою отримала листа, в якому була пропозиція з»явитись на підприємство для отримання заробітної плати. Також в листі містилась копія наказу про її звільнення за прогули. Після цього вона неодноразово з»являлась на підприємство, однак там постійно було зачинено. Лише 29 грудня 2009 року їй видали трудову книжку та заробітну плату. На думку позивачки наказ від 17 серпня 2009 року про звільнення її за прогули на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України є незаконним, оскільки нею подавалась заява про звільнення за згодою сторін. На підставі викладеного просила винести рішення про зміну дати звільнення з роботи «17 серпня 2009 року» на «12 червня 2009 року» та формулювання причини звільнення з «п.4 ст. 40 КЗпП України» на «п. 1 ст.36 КЗпП України», стягнути середньомісячну заробітну плату за час затримки видачі трудової книжки та розрахунку при звільненні за період з 17 серпня по 29 грудня 2009 року в розмірі 5850 гривень, а також відшкодувати моральну шкоду в розмірі 3000 гривень, вважає, що незаконними діями відповідача їй було завдано моральні страждання. Представник позивача позовні вимоги підтримав, вважає, що звільнення проведено з порушенням діючого законодавства, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Представники відповідача позовні вимоги не визнали, зазначивши, що позивачка була звільнена згідно чинного законодавства, посилання позивачки на звільнення за згодою сторін безпідставні, так як такої згоди не було досягнуто між сторонами, а тому позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення. Заслухавши пояснення сторін, свідків [PERSON]Г, [PERSON]М, [PERSON]О, [PERSON]К, [PERSON]І, [PERSON] та [PERSON]М, дослідивши письмові докази в матеріалах справи ( копію трудової книжки на імя [PERSON], копію наказу від 17.08.2009 року за № 106-К про звільнення [PERSON] за прогули без поважних причин згідно п.4 ст. 40 КЗпП України з 13 липня 2009 року; лист ЗАТ «Росток» на імя [PERSON]; копію акту від 12.08.2009 року; копію табелів обліку робочого часу ЗАТ «Росток» за червень-серпень 2009 року; копії розрахунково-платіжних відомостей; копію видаткового касового ордеру від 28.12.2009 року; копії лікарняних листів), суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав: -в судовому засіданні встановлено, що наказом №106 від 17.08.2009 року по Закритому акціонерному товариству «Росток» позивачка була звільнена на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України з 13 липня 2009 року - за прогули без поважних причин. Позивачка заперечує факт прогулів без поважних, причин, при цьому наголошує, що нею було подано заяву про звільнення за згодою, тобто п. 1 ст. 36 КЗпП України і заява була підписана 12.06.2009 року, вказану заяву нею було передано директору через головного бухгалтера [PERSON] Однак в судовому засіданні не знайшли підтвердження обставини на які посилається позивачка: допитана свідок [PERSON] заперечує факт отримання такої заяви, свідок [PERSON] пояснила, що позивачка писала заяву, але про зміст вказаної заяви їй невідомо, свідки зі сторони позивача [PERSON] та [PERSON] дали покази, які суперечать показам самої позивачки, пояснивши, що заяву [PERSON] писала на зборах, в той час як позивачка пояснює, що писала її на вимогу свідка [PERSON] після зборів, у себе в кабінеті (де не були присутні свідки [PERSON] та [PERSON]), тобто жодних доказів про звільнення позивачки за згодою сторін не встановлено: позивачка пояснила, що особисто з директором це питання не вирішувала (а так як більшість працівників підприємства були звільненні за згодою сторін, то вона вважала, що на тих же підставах повинна бути звільнена і вона), а представник відповідача [PERSON] (керівник ЗАТ «Росток») категорично заперечує про будь яку домовленність між ним (як керівником) та позивачкою (як працівником підприємства) про звільнення за будь яких підстав передбаченних КЗпП. В той же час підставою припинення трудового договору за ч.І ст. 36 КЗпП України є угода сторін, а не бажання однієї сторони (в данному випадку позивачки) (Постанова Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.92р. п. 8). Позивачка посилається на свідків, які на її думку підтверджують факт її звільнення з підприємства на підставі п.1 ст.36 КЗпП. Однак на підставі вимог статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Посилання позивачки на порушення відповідачем вимог ст.ст.149 та 117 КЗпП України при її звільненні, суд вважає безпідставними, так як при вирішенні питання про звільнення позивачки сторона відповідача намагались взяти пояснення (що підтверджують свідки [PERSON] та [PERSON]К.), але позивачка на підприємстві не з»являлась і за місцем реєстрації була відсутня. Вирішуючи прохання позивачки про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки видачі трудової книжки та розрахунку при звільненні (за період з 17 серпня по 29 грудня 2009 року), судом встановлено (не заперечувалось і самою позивачкою ), що 19-20 серпня 2009 року позивачка отримала листа з пропозицією зявитися на підприємство стосовно отримання трудової книжки та коштів по заробітній платі, при цьому наголошувалось про необхідність попереднього повідомлення головного бухгалтера по мобільному телефону (вказаному у листі). Однак позивачка, проігнорувавши цю пропозицію (двічі) не вирішувала це питання, що і стало причиною несвоєчасно отримання нею трудової книжки та розрахунку при звільненні. В той же час суд вважає, що відповідачем вчиненні всі можливі дії для повного та своєчасного розрахунку з позивачкою (що підтверджується стороною відповідача, поясненнями свідків [PERSON]Г, [PERSON]К, [PERSON] та [PERSON] та письмовими доказами - листами). Крім того, в силу ст. 233 КЗУпП, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивачем копію наказу про звільненя було отримано 19-20 серпня 2009 року, при цьому до суду [PERSON] звернулась лише 18 січня 2010 року і поважну причину пропуску вказаного строку не назвала. Таким чином позивачем пропущено строк звернення до суду, що в свою чергу також є підставою для залишеня позову без задоволення. На підставі ст.ст. 1,2,36,40, КЗпП України, Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року (зі змінами та доповненнями) Про практику розгляду судами трудових спорів,

Outcome: dismissed