Jurisdiction: civil
Date: 2010-01-25 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до Дочірнього підприємства «Базіс» комунального підприємства "Дніпродзержинське житлове об'єднання" про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 2 170,38 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку -3 369,96 грн., компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку з торушенням строків її виплати 101,01 грн. та моральної шкоди - 2000 грн. В обгрунтування позовних вимог в позовній заяві зазначила, що працювала на підприємстві відповідача з ЗО червня 2010 року по 18 серпня 2010 року на посаді паспортиста. 18 серпня 2010 року була звільнена за згодою сторін, згідно наказу № 2-к від 18.08.2010. В день звільнення їй не були виплачені всі суми належні до виплати, а саме: з червня 2010 року по серпень 2010 року заробітна плата, грошова компенсація за невикористані дні відпустки. Вона неодноразово звертався до керівництва відповідача по питанню виплати грошей, однак її намагання залишились без реагування. Вважає, що невиплатою заробітної плати відповідач заподіяв їй моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона втратила нормальні життєві зв'язки - була позбавлена можливості купувати необхідні їй речі, продукти харчування, ліки, сплачувати комунальні витрати. Ситуація в її сім'ї загострилася у зв'язку з нестачею коштів, погіршилися відносини з друзями та знайомими (під час зустрічей відчувала сором, бо не мала можливості повернути позичені гроші). Все це поглибило її моральні переживання. Переживала і страждал.і за подальшу організацію нормального життєвого існування себе і своєї родини, адже в її сім'ї дитина, якій тільки-но виповнилося 3 роки. Вважає, що відповідач навмисно створив умови, для того, щоб вона вчасно не отримала заробітну плату. Позивача, у відкрите судове засідання не з'явилася, надала суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обозі згідно заявлених позовних вимог, згодна на заочний розгляд справи та винесення заочного рішення. Суд вважає за можливе слухати справу за відсутністю позивача згідно вимог ст. 158 ч.2 ЦПК України. Представник відповідача, в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно з вимогами ст.ст. 74, 76 ЦПК України. В матеріалах справи маються розписки з відміткою про одержання. Причини неявки у судове засідання згідно з вимогами ст. 77 ЦПК України, суду відповідач не повідомив, є достатньо матеріалів про права та відносини сторін, потрібність дачі особистих пояснень відповідачем відсутня, суд вважає за можливе розглядати справу у його відсутності. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України - суд зважаючи на наявність законних підстав приходить до висновку про можливість у відповідності до вимог ст. 169 ЦПК України ухвалити рішення про повне задоволення позову на підставі наданих сторонами доказів, без вислуховування особистих пояснень відповідача по справі. Судом досліджені докази по справі: - досліджені письмові докази по справі шляхом оголошення їх у судовому засіданні. У відкритому судовому засіданні встановлені судом обставини та визначені відповідні до них правовідносини. З 30 червня 2010 року по 18 серпня 2010 року позивачка працювала на підприємстві Дочірнього підприємства «Базіс» комунального підприємства 'Дніпродзержинське житлове об'єднання" на посаді паспортиста. 18 серпня 2010 року була звільнена за згодою сторін, згідно наказу № 2-к від 18.08.2010. В день звільнення їй не були виплачені всі суми належні до виплати, а саме: з червня 2010 року по серпень 2010 року заробітна плдта, грошова компенсація за невикористані дні відпустки. Вона неодноразово звертався до керівництва відповідача по питанню виплати грошей, однак її намагання залишились без реагування. Вважає, що невиплатою заробітної плати відповідач заподіяв їй моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона втратила нормальні життєві зв'язки - була позбавлена можливості купувати необхідні їй речі, продукти харчування, ліки, сплачувати комунальні витрати. Ситуація в її сім'ї загострилася у зв'язку з нестачею коштів, погіршилися відносини з друзями та знайомими (під час зустрічей відчувала сором, бо не мала можливості повернути позичені гроші). Все це поглибило її моральні переживання. Переживала і страждала за подальшу організацію нормального життєвого існування себе і своєї родини, адже в її сім'ї дитина, якій тільки-но виповнилося 3 роки. Вважає, що відповідач навмисно створив умови, для того, щоб вона вчасно не отримала заробітну плату. 13 січня 2011 року, уточнивши свої позовні вимоги просить стягнути з відповідача на її користь: 2 170,38 грн. - заборгованість по заробітній платі; 125,88 грн. - компенсація за затримку виплати заробітної плати; 5 128,20 - середній заробіток за час затримки розрахунку; 2000 грн. - у відшкодування заподіяної їй моральної шкоди. Згідно з вимогами ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються. Відповідно до вимог ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а V справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право \вернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим нил органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від ьього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Ст. 238 КЗпП України передбачає, що при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Суд, врахувавши заявлені вимоги позивача та вивчивши матеоіали справи, приходить до висновку, що в матеріалах справи достатньо даних про права та обов'язки сторін і тому згідно зі ст. 169 ч.4 ЦПК України є всі підстави для винесення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, а вимоги позивача підлягають повному задоволенню у частині його вимог про стягнення заробітної плати - на підставі ст.ст. 115-116 КЗпП України. Що ж стосується його вимог у частині стягнення моральної шкоди, то, на думку суду - на підставі ст. 237-1 КЗпП України, з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, що заподіяла шкоду, розміру заборгованості по невиплаченій заробітній платі, ступеню й тривалості матеріальних позбавлень і моральних страждань позивача, доведеності доводів позивача матеріалами справи, - її позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 ч.4 Конституції України кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно зі ст. 24 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. В судовому засіданні встановлено, що позивач працював з 30.06.2010 року по 18.08.2010 року на підприємстві відповідача у якості паспортиста за колективним договором. 18.08.2010 року її було звільнено з підприємства та видана трудова книжка, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін, у зв'язку з тим, що власник не виконував умови колективного договору, не виплатив заробітну плату за 3 місяців - з червня 2010 року по серпень 2010 року. Протягом всього часу роботи на підприємстві, вона щодного разу не отримала заробітної плати. В день звільнення їй не були виплачені всі суми належні до виплати, а саме: з червня 2010 року по серпень 2010 року заробітна плата, грошова компенсація за невикористані дні відпустки, компенсація у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати. Також встановлено, що відповідач не виконував вимог закону про своєчасну виплату заробітної плати позивачу під час дії трудового договору та при звільненні повністю з ним не розрахувався, що не заперечує представник відповідача. Таким чином відповідачем вимоги Закону порушені. Стягненню підлягає згідно довідки 2 170,38 грн. -заборгованість по заробітній платі; 125,88 грн. - компенсація за затримку виплати заробітної плати; 5 128,20 - середній заробіток за час затримки розрахунку. Відповідно до ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону Україні «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені у колективному договорі, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, а у відповідності до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи організації, провадиться у день звільнення. Згідно з ч.і ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно п.2 Постанови КМУ від 21.02.2001 року №159 «Про затвердження порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», з відповідними змінами та доповненнями, внесеними згідно з Постановами КМ № 958 (958-2001-п) від 09.08.2001р., та № 430 (430-2003-п) від 31.03.2003р., компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів "х виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001р. З ідно п.4 Постанови КМУ від 21.02.2001р. №159 «Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. (Абзац 2 п.4 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМУ № 430 (430-2003-п) від 31.СЗ.2003р.). Вирішуючи спір у частиш вимог позивача про стягнення морального шкоди, суд - на підставі ст. 237-1 КЗпП України, п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. зі змінами «Про судову практику у справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди» тягне обов'язок власника чи уповноваженого ним органу по відшкодуванню моральної шкоди незалежно від форм власності, виду чи діяльності галузевої належності, з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, що причинила шкоду, ступені і тривалості матеріальних обмежень і моральних страждань, - вважає, що позовні вимоги позивача в цій частині задовольнити частково. Відсутність вини підприємства в заподіянні моральних страждань позивачу в судовому засіданні відповідачем не доведено. У відповідності до вимог ст. 169 ч.4 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідач, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У відповідності до вимог ст. 224 ч.і ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та ст. 43 ч. 4 Конституції України ст.ст. 115-116, 237-1 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці», Постанова КМ від 21.02.2001 року №159 «Про затвердження порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», постанова Пленуму ВСУ від 31.03.1995р. з змінами «Про судову практику у справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди «

Outcome: partial