Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що в газеті "Життєві обрії" в номері 24 (10664) від 12 червня 2009 року було опубліковано статтю "А де ж наші гроші", авторами якої є відповідачі, яка містить відомості, які не відповідають дійсності, принижують його честь і гідність, ганьблять ділову репутацію, оскільки звинувачення його у тому, що він розікрав товариство, а тепер розкидає гроші наліво та направо, є наклепом на нього, не відповідає дійсності та принижує його честь та ділову репутацію. Діями відповідачів йому заподіяно і моральну шкоду, яка полягає в тому, що потерпіла його ділова репутація, поставлений під сумнів його авторитет, він страждав та переживав, відчував дискомфорт та незручності, а тому просить стягнути з відповідачів 1 650 гривень у відшкодування моральної шкоди, встановити, що діями відповідачів було порушено його право на честь, гідність та ділову репутацію, а інформація, викладена в газеті є недостовірною, зобов'язати відповідачів спростувати викладену в газеті статтю шляхом повідомлення про ухвалене у справі рішення, включаючи публікацію його тексту. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] заявлений позов не визнали повністю і кожний окремо пояснили, що вони дійсно тривалий час працювали в ТОВ "Сулківське" в млині, механіком, свинаркою, де директором був останнім часом позивач [PERSON] У них виникла значна заборгованість по зарплаті, яку до сьогоднішнього часу ніхто не повернув. ТОВ "Сулківське" на сьогоднішній день не існує. Вони були свідками того, як невідомі люди вивозили худобу, забирали техніку, їм ніхто нічого не пояснював. Звернулися вони до редакції газети не з метою принизити позивача, а з тим, що редакція газети їм допоможе, подасть інформацію і зреагують правоохоронні органи з тим, щоб їм повернули зароблені ними гроші. Вони шукали справедливості, а не мали на меті образити позивача і скористалися своїм правом на свободу думки і слова. Представник редакції газети "Життєві обрії" пояснив, що після надрукування листа про вчинок депутата [PERSON] в редакцію надійшов лист від людей, які постраждали від того, що з ними не розрахувався той же депутат, будучи директором СТОВ "Сулківське ". Друкуючи цю статтю, він мав намір допомогти людям, адже правоохоронні органи мали б зреагувати на цю статтю. Коли пізніше в редакцію газети звернувся позивач, йому надали можливість спростувати цього листа. Редакція не веде свого розслідування, вона лише опублікувала думку людей, у яких дійсно є заборгованість по зарплаті. Через газету люди намагались знайти істину. Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з березня 2001 року по червень 2006 року працював директором СТОВ " Сулківське" с. Сулківка Хмільницького району Вінницької області. З 2001 року являється депутатом Хмільницької районної ради двох скликань. У газеті " Життєві обрії" в номері 24 (10664) від 12 червня 2009 року на 3-му аркуші було опубліковано статтю " А де ж наші гроші", авторами яких є відповідачі по справі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Зокрема в зазначеній статті вказано: "... Мою сім'ю, і мене насамперед здивувало те, що депутат районної ради, колишній директор ТОВ "Сулківське" [PERSON] подав допомогу грошима в сумі 200 гривень жителю с .Качанівка. Я і моя сім'я задумались: а де ж цей депутат взяв такі кошти? І зразу стало зрозуміло, що кошти використовуються ним ті, які він не віддав із заробітної плати мені в сумі 5 тисяч гривень, моїй доньці - до 3 тисяч гривень, моєму зятю - до 3 тисяч гривень, і багатьом іншим колишнім працівникам ТОВ "Сулківське" с. Сулківка. Іншими словами можна сказати, що розікравши колишнє товариство, а також не віддавши заробітної плати, можна нині розкидати гроші наліво і направо". Поясненнями відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] доведено, що вони дійсно тривалий час працювали в СТОВ "Сулківське" в млині, механіком, свинаркою. У них виникла значна заборгованість по зарплаті і після ліквідації товариства з ними, незважаючи на їх неодноразові звернення до бувшого керівництва СТОВ "Сулківське", арбітражного керуючого, ніхто не розрахувався. Свідки [PERSON], [PERSON]Ф , кожний окремо, показали, що дійсно позивач [PERSON] за час роботи на посаді директора СТОВ " Сулківське" допустив заборгованість по зарплаті перед значною кількістю селян і особисто у кожної з них є заборгованість в розмірі 5 000 гривень і 4 200 гривень. Особисто їх навіть не включено в списки осіб, яким заборгували зарплату. Підтвердили той факт, що дійсно вивозилась худоба в невідомому напрямку і людям при цьому нічого не пояснювали, я вони сприймали це як розкрадання майна товариства. В 2006 році згоріла контора товариства і вся документація, а тому винних неможливо притягнути до відповідальності. Під вказаною публікацією в газеті вони підписалися б також особисто, як і половина селян с. Сулківка. Із листа начальника управління агропромислового розвитку [PERSON](2006 р.) (а. с. 40) на ім"я Хмільницького міжрайпрокурора слідує, що дії дирекції СТОВ " Сулківське" з приводу реалізації поголів'я сільськогосподарських тварин, заборгованості по зарплаті оскаржувались до правоохоронних органів. Факт порушення кримінальної справи відносно службових осіб СТОВ " Сулківське" підтверджується відповідними документами ( а. с. 42-45). Копією ухвали Господарського суду Вінницької області від 16 січня 2006 року ( а.с. 46) доведено, що було введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника - СТОВ " Сулківське", однак дія мораторію не поширювалась на виплату заробітної плати. Факт існування заборгованості по заробітній платі перед відповідачами не заперечив і сам позивач [PERSON] Також він визнав той факт, що дійсно після ліквідації товариства забирали техніку і вантажили на машини худобу в рахунок погашення боргу СТОВ "Сулківське" як боржника. При цьому місцевим мешканцям не повідомляли про причину і потребу таких дій, а тому люди могли сприймати це по-різному. Як слідує з вищеназваної статті, пояснень відповідачів, відповідачі звернулися до редакції з листом після виходу статті у газеті про допомогу, яку надають депутати районної ради певної депутатської фракції соціально незахищеним громадянам, яка викликала певний суспільний інтерес, а в них -відчуття образи, а тому вони надали інформацію про існуючу в них заборгованість по зарплаті, навели зустрічні критичні зауваження та особисті думки. Наміру ображати позивача [PERSON] не мали, не вважають своє висловлення наклепом або образою, а лише використали своє конституційне право на свободу думки і слова, висловлення як громадян. Згідно з ч. З ст. 277 ЦК України негативна інформація поширена про особу вважається недостовірною, якщо особа , яка її поширила не доведе протилежного. Із п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року № 1 " Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" слідує, що згідно з положеннями ст. 277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладена на відповідача, проте, позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Суд приходить до висновку, що позивач не надав достовірних доказів щодо недостовірності поширеної інформації, тоді як відповідачі довели, що поширена інформація в частині заборгованості їм по заробітній платі знайшла своє підтвердження і є достовірною. Із змісту статті вбачається, що наведені в них вислови є оціночними судженнями відповідачів, критичною оцінкою певних фактів і недоліків, які мали місце в діяльності позивача на посаді колишнього директора СТОВ "Сулківське" і теперішнього депутата районної ради. Право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст.. 34 Конституції України. Це право закріплено також у ст.. 10 Європейської Конвенції "Про захист прав людини і основних свобод", яка відповідно ст.. 9 Конституції України є складовою частиною національного законодавства. Крім цього, суд приймає до уваги те, що оскільки не встановлено, що фактично метою дій відповідачів було приниження честі, гідності, ділової репутації позивача [PERSON], то їх звернення з листом до засобів масової інформації не може розцінюватися як поширення неправдивих відомостей, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про звернення громадян" громадяни України мають право звернутися до органів державної влади місцевого самоврядування, об" єднання громадян, підприємств, установ, організацій, засобів масової інформації, посадових осіб із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заяв або клопотань щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. У опублікованій відповідачами статті міститься критична оцінка позивача, який є публічною особою, оскільки відіграє певну роль у суспільному житті, а саме являється депутатом Хмільницької районної ради. При цьому судом враховується положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації схваленої 12 лютого 2009 року на 8-12 засіданні комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя, з яких слідує, що межа допустимої критики щодо політичного діяча, чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Публічна особа дійсно є більш відкритою для критики, яка за своїм визначенням ніколи не буває позитивною. З урахуванням викладеного, суд не знаходить підстав для задоволення позову, оскільки цивільна відповідальність не може наставати за критичне судження щодо публічної особи, якою являється позивач [PERSON] і яке ґрунтується на власному переконанні. Згідно ст. 1167 ЦК України підставами відповідальності за завдану моральну шкоду є наявність вини особи, яка завдала шкоди неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Оскільки судом не встановлено вини відповідачів в діях, направлених на приниження честі, гідності і ділової репутації позивача, то не підлягає до задоволення і позов в частині стягнення моральної шкоди. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed