Jurisdiction: civil
Date: 2008-12-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом [PERSON]про усунення перешкод в користуванні земельної ділянки та стягнення моральної шкоди. В судовому засіданні позивач [PERSON] суду показав, що згідно договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 1.04.2000р. йому на праві приватної власності належить 31/50 будинковолодіння за [ADDRESS]Інша частина будинковолодіння належить його сестрі [PERSON]. Вказане будинковолоідння раніш належало батькам сторін. Після смерті батька позивача [PERSON] [INFO] будинок був успадкований в спадковій частині в /4 частини будинковолодіння матір»ю сторін [PERSON] та[PERSON] В 1999р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON]та [PERSON]про визнання частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання повністю недійсним договору дарування, розподіл будинку, визнання права власності на Уа частини будинковолодіння та встановлення порядку, користування земельною ділянкою. Рішенням суду від 22.06.1999р. позов [PERSON] було задоволено в наслідок чого було встановлено нові частки сторін даного судового спору в будинку та земельній ділянці та визначено порядок користування земельною ділянкою при будинковолодінням за третім варіантом експертизи проведеної по справі. Після рішення суду мати продала позивачу належну їй частку в будинку та переписала на нього земельну ділянку, яка в подальшому рішення Стрижавської селищної ради від 20.09.2001р. була приватизована в розмірі визначеному рішення суду, а саме, в розмірі 0,09 га. Однак, відповідачка в порушення судового рішення самовільно зайняла належну позивачу земельну ділянку площею в 0,034 га та висаджує на ній городину порушуючи право позивача на вільне використання належної йому земельної ділянки. В зв»язку з такими діями відповідачки у позивача погіршився стан здоров»я, порушився певний життєвий розпорядок, що зумовило настання моральної шкоди, яку позивач визначає в сумі 1000 грн. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON](допущений, як представник через протокольну форму) позов [PERSON]не визнали та суду показали, що згідно свідоцтва про спадщину їй належить частина будинковолодіння за [ADDRESS]Інша частина будинковолодіння належить її братові [PERSON] який набув своє право власності в наслідок договору купівлі-продажу. Вказане будинковолоідння раніш належало батькам сторін. Після смерті батька позивача [PERSON] [INFO] будинок був успадкований матір»ю сторін [PERSON] та[PERSON] Відповідачка підтвердила факт того, що в 1999р. мати сторін [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON]та [PERSON]про визнання частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання повністю недійсним договору дарування, розподіл будинку, визнання права власності на 3Л частини будинковолодіння та встановлення порядку, користування, земельною ділянкою. Рішенням суду від 22.06.1999р. позов [PERSON] булск задоволено в наслідок чого було встановлено нові частки сторін даного судового спору в будинку та земельній ділянці та визначено порядок користування земельною ділянкою при будинковолодінням за третім варіантом експертизи проведеної по справі. Однак, після рішення суду ніхто за його виконанням не звертався. За закінчення суду [PERSON] продовжувала використовувати належну їй і до рішення від 22.06.1999р. земельну ділянку, яка була надана їй рішенням Стрижавської селищної ради від 12.02.1998р. За вказаним рішенням ради їй було надано в користування 0,075 га з земель померлого батька в зв»язку з проведенням успадкування 1А частини житлового будинку. Вказане рішення не є скасованим і тому землю, вона використовує на законних підставах. В зв»язку з вказаним відповідачка та її представник просять вважати позов таким, що не доведений та в його задоволенні відмовити. Заслухавши пояснення, вивчивши матеріали справи суд встановив наступне: В період шлюбу між громадянами [PERSON]. та [PERSON] , що є батьками [PERSON]. та [PERSON] було побудоване будинковолодіння за [ADDRESS] Після смерті [PERSON] будинковолодіння було поділено в порядку спадкування між спадкоємцями [PERSON], як пережившим подружжям та [PERSON] у відповідних долях. Інші спадкоємці першої черги, діти померлого, за прийняттям спадщини не зверталися. Відповідні свідоцтва про право на спадщину на ім»я [PERSON] були видані -29.11.1995р. та [PERSON] 20.02.1997р. на 1А частину для кожного з спадкоємців на спадкову частку майна. Після проведення спадкування за заявою [PERSON]за рішення Стрижавської селищної ради від 12.02.1998р. у користування відповідачки було передано земельну ділянку площею 0,075 га з земель [PERSON](а.с.77,78). Державний акт на право користування земельною ділянкою відповідачці не. видавався, що визнано сторонами і в силу ст.61 ЦПК України додаткового доказування не потребує. В 1999р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON]та [PERSON]про визнання частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання повністю недійсним договору дарування, розподіл будинку, визнання права власності на 3/4частини будинковолодіння та встановлення порядку, користування земельною ділянкою. Рішенням суду від 22.06.1999р. позов [PERSON] було задоволено в наслідок чого було встановлено нові частки сторін даного судового спору в будинку та земельній ділянці та визначено порядок користування земельною ділянкою при будинковолодінням за третім варіантом експертизи проведеної по справі (а.с.26). За даним експертним висновком від 26.03.1999р. копія якого доєднана до матеріалів справи земельна ділянка при спірному будинковолодінні була визначена в загальному розмірі 2039,8 кв.м. Земельна ділянка, що підлягала до розподілу склала 1825,84 кв.м. За третім варіантом експертизи, з яким за поясненням [PERSON]відповідачка на час винесення розгляду справи за позовом [PERSON] погоджувалася, земельна ділянка була розділена між сторонами в розмірах [PERSON] виходячи з долі в будинковолодінні в 3/4 частини - 1369,38 кв.м., [PERSON] виходячи з долі в будинкволодінні в 1/4 частину в розмірі 456,46 кв.м. Вказане рішення суду від 22.06.1999р. було оскаржено [PERSON]і ухвалою Верховного суду України від 27.12.2001р. залишено без змін (а.с.18). Відповідно до договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 1.04.2000р. належна [PERSON] частина будинку була продана [PERSON] в розмірі 31/50 частки (а.с.9 ). Власником іншої частини будинковолодіння є по теперішній час [PERSON] Після проведення договору купівлі-продажу по заяві [PERSON]рішенням Стрижавської селищної ради йому було передану у приватну власність в порядку приватизації земельної ділянки земельна ділянка площею 0,09 га. (а.с.6). Вказане рішення ради є не скасованим та чинним по даний час. Відповідно до довідки Стрижавської селищної ради за №853 від 10.07.2007р. земельна ділянка, яка перебуває у користуванні [PERSON]є не приватизованою, рішення про надання земельної ділянки у приватну власність не виносилося (а.с.8). Державний акт також не є виданим і на земельну ділянку надану у власність [PERSON] Згідно до даних технічного паспорта за будинковолодіння по [ADDRESS] за реєстровим № 1222 від 14.06.2006р. на 2006р. за будинковолодінням рахується спірна земельна ділянка по фактичному користуванню 2047 кв.м. (а.с.11-14). За ст.60 ЦПК України, кожна з сторін забов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Визначаючись щодо вимог позову суд виходить з того, що за ст. ст. 7, 23 ЗК України, в редакції 1991 р., що діяв на момент 1998р. так і 1999р. належним правоустановчим документом, що закріплював за особою право на користування земельною ділянкою є Державний акт на право користування землею. Тільки після отримання вказаного державного акту, якому передував акт (протокол) виділу меж земельної ділянки в натурі на місцевості, особа мала права приступати до використання земельної ділянки. Відповідно до ст.123 ЗК України редакції 2001р. надання земельних ділянок в , користування проводиться на підставі рішення органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади на підставі матеріалів, що обґрунтовують її розмір, цільове призначення та місце розташування, що відповідає змісту ст.ст.7,19, 22,23 ЗК України в попередній редакції Земельного Кодексу України. Як встановлено в судовому засіданні після отримання рішення Стрижавської селищної ради від 12.02.1998р. [PERSON] Державного акту на право користування земельною ділянкою не отримувала, протокол відведення меж земельної ділянки в натурі на місцевості є відсутнім, за поясненням відповідачки межи земельної ділянки були визначені матір»ю [PERSON]довільно. Крім того, суд враховує, що рішення ради від 12.02.1998р. не містить вказівки місцеположення земельної ділянки в розмірі 0,075 га, яка була їй виділена вказаним рішенням. Ст.79 ЗК України вказує, що земельна ділянка - це частина земельної поверхні з установленими межами, певним місцем розташуванням, з визначеними щодо неї правами. А тому, вказане рішення селищної ради від 12.02.1998р. прийнято судом як доказ наявності у [PERSON]права на користування земельною ділянкою при будинковолодінні за [ADDRESS] бути не може. З зазначених підстав, заперечення відповідача проти права [PERSON]земельну ділянку в розмірі установленому рішення Вінницького районного суду від 22.06.1999р. на підставі виданого раніш рішення селищної ради від 12.02.1998р. суд вважає таким, що є недоведеним. При цьому суд враховує, що вказана підстава для скасування рішення суду від 22.06.1999р. була предметом розгляду Вінницького районного суду в жовтні 2007р. і за ухвалою суду від 12.07.2007р. у задоволенні заяви [PERSON]про перегляд рішення за ново виявленими обставинами було відмовлено. Дане заперечення висловлювалося відповідачкою і в тексті касаційної скарги на рішення суду від 22.06.1999р., що оголошувалося в судовому засіданні. В задоволенні касаційної скарги [PERSON]було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 24.03.2008р. ухвала суду від 12.07.2007р. була також залишена без змін. За ст. 14 ЦПК України, нині діючої редакції кодексу, яка відповідає ст. 14 ЦПК України, що діяла на 1999р. рішення суду є обов»язковйм для виконання на всій території України. Рішення Вінницького районного суду від 22.06.1999р. є чинним та підлягає до виконання. Щодо доведеності права позивача на звернення до суду з даним позовом в частиш усунення перешкод в користуванні землею, суд враховує, що за ст.78 ЗК України змістом права власності на землю є право володіти, користуватися і розпоряджатися земельною ділянкою. При цьому набуття права власності за ст.81,ст.Н7 ЗК України можливе як в порядку приватизації земельної ділянки, так і її спадкування. Виходячи з суті ст.120 ЗК України суд визначає, що при переході права власності на будинковолодіння або його частку від однієї особи до іншої земельна ділянка переходить до нових власників згідно закону, або в межах та на підставі цивільно-правових угод. Ст.153 ЗК України вказує, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків передбачених законом. Дане право на отримання земельної ділянки у власність було реалізовано позивачем через рішення Стрижавської селищної ради від 20.09.2001р. Межи земельної ділянки позивача відповідно до кадастрової документації не встановлювалися, однак суд сприймає як доказ акт Стрижавської селищної ради від 18.04.2007р. за яким за заявою позивача було здійснено вихід на земельні ділянки, з метою визначення їх меж та встановлення відсутності чи наявності факту захоплення земельної ділянки [PERSON]зі сторони [PERSON] За даним актом комісією було встановлено після переміряння розміру земельних ділянок факт захоплення відповідачкою частини земельної ділянки розміром 0,034 га (8,5 м х 39,3 м) з земельної ділянки позивача по справі. Вказаний акт є [PERSON]. нічим не спростованим, виданий відповідним органом місцевого самоврядування в межах її повноважень закріплених ст.12 ЗК України. Відповідно до ст.90 ЗК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ст.152 ЗК України власник земельної ділянки, або землекористувач може вимагати усунення будь яких порушень його прав на землю, навіть якщо такі порушення не пов»язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Порушені права власників земельних ділянок підлягають до відновлення в порядку , встановленому законом. За ст.158 ЗК України дане право може бути реалізовано шляхом вирішення спору в судовому порядку. Тому, враховуючи вказане, суд вважає, що позов в частині усунення перешкод є суду доведеним та таким, що підлягає до задоволення. Щодо стягнення моральної шкоди суд виходить з того, що за ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю чи стражданнях, яких фізична особа зазнала в зв»язку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров»я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала в наслідок протиправної поведінки відносно неї, членів її сім»ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала в зв»язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі, гідності та ділової репутації фізичної чи юридичної особи. Ст.1167 ЦК України вказує, що моральна шкода завдана фізичній, або юридичній особі неправомірними рішенням, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її завдала за наявності її вини. Як підставу настання моральної шкоди, позивач зазначає, що в зв»язку з діями відповідачки в нього погіршився стан здоров»я, він був змушений звернутися до суду за захистом свого права, нервував, хвилювався, змінив звичайний спосіб життя. Однак, вказані підстави позивач документально нічим не підтвердив, показами свідків, чи іншими видами доказів суду не довів, а тому суд вважає, що позов [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed