Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-21 00:00:00

07 грудня 2009 року позивач звернувся до суду з даним позовом , посилаючись у своїх вимогах на те, відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку він є власником земельної ділянки площею 5,59 га, яка розташована на території Ліснополянської сільської ради Марківського району Луганської області. Вказана земельна ділянка знаходиться в користуванні ТОВ «Росінка-Стар» на підставі договору оренди від 11.10.2007 року , який підписаний не ним, і зареєстрований в Державному реєстрі земель. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі. Однією з вимог до письмової форми правочину є підписання його сторонами. Оскільки договір він не підписував, то і передача землі відповідачу не була проведена, про що свідчить акт приймання-передачі, який підписаний сторонами договору, але підпис вчинений не ним . Згідно ст. 17 Закону України «Про оренду землі» передача обєкта оренди орендарю здійснюється за актом приймання-передачі. Порушення вимог ст. 17 цього Закону є підставою для визнання договору недійсним. На неодноразові вимоги повернути земельну ділянку відповідач не реагував. Тому позивач просив суд визнати недійсним вказаний договір і зобовязати відповідача повернути йому земельну ділянку в розмірі і межах відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії 1-ЛГ №069057 від 11.03.2002 року. Представник відповідача позов не визнала і пояснила, що відповідач використовував земельну ділянку на протязі 2008-2009 років і з боку позивача не було письмового повідомлення про розірвання договору оренди. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню із слідуючих підстав. Судом встановлено, що відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку 1-ЛГ №069057 від 11.03.2002 року позивач є власником земельної ділянки площею 5,59 га, яка розташована на території Ліснополянської сільської ради Марківського району Луганської області і знаходиться в користуванні ТОВ «Росінка- Стар» на підставі договору оренди від 11.10.2007 року, який підписаний не позивачем ,і це відповідач не заперечив. Договір зареєстрований в Державному реєстрі земель 11.03.2008 року під N12258660408400 . Згідно ст. 17 Закону України «Про оренду землі» передача обєкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання -передачі. Пунктом 17 договору оренди передбачено, що передача земельної ділянки здійснюється у тижневий строк після державної реєстрації договору за актом приймання -передачі. Із наданого суду акта приймання-передачі земельної ділянки, який є невідємною частиною договору, вбачається, що він підписаний сторонами договору. Твердження позивача про те, що він не підписував вказаний акт, відповідач також не заперечив. Дана обставина підтверджує, що позивач не передав свою земельну ділянку в оренду відповідачу. Згідно ст. 15 Закону України «Про оренду землі» порушення вимог ст. 17 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою статті 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує дійсність на підставах , встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Оскільки вказаний договір суперечить Закону України «Про оренду землі» і позивач заперечує його дійсність, позовні вимоги підлягають задоволенню. Статтею 20 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що договір оренди землі підлягає державній реєстрації, а згідно ст. 210 ЦК України правочин, який підлягає державній реєстрації, вважається недійсним з моменту його реєстрації. Відповідно до ст. 216 ЦК України в разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину. Оскільки земельна ділянка знаходиться в користуванні відповідача, останній повинен повернути її позивачу в розмірі, визначеному п.2 договору оренди. Статтею 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що у разі визнання у судовому порядку договору оренди землі недійсним отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею витрати. В судовому засіданні позивач просив суд не стягувати з відповідача понесені ним витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved