Jurisdiction: civil
Date: 2010-01-20 00:00:00

У червні 2005року [PERSON] через свого представника звернулася до суду з позовом до Кіровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про відшкодування матеріальної та моральної шкоди , посилаючись на те, що відповідач тривалий час безпідставно не виконує судових рішень від 14 листопада 1995 року та від 26 вересня 199 6 року про стягнення на» її користь з НПФ «Оберіг» грошових коштів, на її звернення не реагує, такою бездіяльністю їй завдано матеріальної шкоди у розмірі 86 322 ,25 грн. та моральної шкоди у розмірі 20 000 грн.. Позивачка під час розгляду справи уточнила позов, пред»явила вимоги до Кіровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, та держави Україна в особі Головного управління Державного казначейства України у Дніпропетровській області й зазначала, що матеріальна та моральна шкода їй завдана неправомірною бездіяльністю органу державної влади, та просила стягнути з Головного управління Державного казначейства України у Дніпропетровської області з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних 86 322 грн. 25коп. (відповідно до доданого до позову розрахунку), та на відшкодування моральної шкоди 20 000 грн.. Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2008року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2008року, в задоволені позову відмовлено. Ухвалою Верховного Суду України від 9 вересня 2009 року заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2008рок>, та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2008 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Представник позивача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, пояснивши, що 14 листопада 1995року Бабушкінським районним судом [PERSON] постановлено рішення про стягнення на користь позивачки з недержавного Пенсійного фонду «Оберіг» грошової суми у розмірі 793723 000 крб., що на сьогодняшній день складає 7 937,23 гривень. 26 вересня 1996року Бабушкінським районним судом [PERSON] постановлено рішення про стягнення на користь позивачки з недержавного Пенсійного фонду «Оберіг» грошової суми у розмірі 1 408 068 000крб, що на сьогоднішній день складає 14 327,62 гривень. Судові виконавці на той час знаходились в структурі судів і мали виконувати ці рішення. що до теперішнього часу не зроблено. Правонаступник судових виконавців - державна виконавча служба і не намагалась виконати судові рішення, незважаючи навіть на те, що в кримінальній справі №1896156, порушеній слідчим управлінням УМВС України у Дніпропетровській області відносно посадових осіб ЗАТ НПФ «Оберіг» з метою забезпечення цивільних позовів накладено арешт на майно НПФ «Оберіг» на загальну суму 3 млн.328 тис. 791 грн. що підтверджено доданим до позову листом за вих. №8/4562 від 26.10.1999р. Оскільки НПФ «Оберіг», відповідно до його Уставу несе відповідальність за обов язками усим належним йому майном, [PERSON] як стягувач мала право та реальну можливість отримати відшкодування за рахунок цього заарештованого майна. Однак , ніяких дій по виконанню рішення суду відповідачем не було здійснено. З 2005року - за весь час судового розгляду ВДВС не надав жодного доказу навіть того, що таке виконавче провадження у них взагалі існує. За таких обставин , суд приходе до висновку , що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню. Крім того, суд приходе до висновку , що позовні вимоги позивачки в частині відшкодування моральної шкоди також підлягають задоволенню, оскільки внаслідок бездіяльності відповідача позивачці завдані моральні страждання, тому що неможливість тривалого невиконання судових рішень позбавило її можливості реалізувати свої плани по розпорядженню присудженими грошами та підірвало в її очах авторитет держави та її органів які за 15 років так і не спромоглися виконати 2 судових рішення. Що не відповідає вимогам ст.ст 3 та 124 Конституції України. Відповідач - в особі представника Головного управління Державного казначейства України у Дніпропетровській області в судове засідання не з явився , про час та дату слухання повідомлений належним чином. Відповідач - представник Кіровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції у судове засідання не з явився, про час та дату слухання повідомлений належним чином . Надану суду заяву про перенесення слухання справи з тих підстав що представник Кіровського ВДВС знаходиться на учбово-екзаменаційній сесії суд, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, не вважає як поважну причину для переносу слухання справи, тому що цей відповідач був повідомлений про час та місце судового засідання під розписку ще 21 грудня 2009року і ВДВС, як юридична особа, мав реальну можливість направити в судове засідання іншого представника. При цьому суд також бере до уваги тривалий час розгляду справи (з 2005року), а також ту обставину що раніше відповідач - ВДВС також не з являвся в судові засідання, у зв язку з чим виносилось заочне рішення. Тому суд, у відповідності до ст. 224 ЦПК з погодження позивача, вирішив розглядати справу заочно на підставі доказів що є в справі. Вислухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, з ясувавши обставини, суд вважає що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з нижченаведених підстав. В судовому засіданні встановлено, що згідно копій виконавчих листів від 18.09.1998 р. по справі № 2-2576/1996 р. та по справі № 2-2567/1995 р. , виданих Бабушкінським районним судом [PERSON] (а.с.169,170) з недержавного Пенсійного фонду «Оберіг» на користь [PERSON] стягнуто грошові суми відповідно у розмірі 793723 000 гривень, (що на сьогодняшній день складає 7 937,23 гривень) та 1 408 068 000крб, (що на сьогоднішній день складає 14 327,62 гривень). Із копій адресованих [PERSON] листа Кіровського районного суду [PERSON] з приводу призупинення судовим виконавцем дій по виконанню судового рішення за виконавчим листом, що надійшов на виконання 19 листопада 1996 рок\\ (а. с. 148), та листа відділу державної виконавчої служби Кіровського районного управління юстиції [PERSON] від 8 квітня 2002року, [PERSON] надавалася інформація щодо виконання судових рішень (а.с. 149 зв.). Що доводить факт перебування виконавчих листів на виконанні судових виконавців. Ст. 124 та п.9 ч.2ст. 129 Конституції України встановлено засаду обов язковості виконання судових рішень, ухвалених судами іменем України., що є невід»ємною стадією процесу правосуддя. Ст.1 закону "Про виконавче провадження" - виконавче провадження с завершальною стадією судового провадження. Відповідно до ст.З Конституції України держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов»язком держави. Відповідно до ст.1 Закону України « Про державну виконавчу службу » від 24.03.1998р. виконання судових рішень покладено на державну виконавчу службу. ст.5,7 Закону України «Про виконавче провадження», встановлено обов язковість своєчасного та повного здійснення виконавчих дій, неприпустимості порушення прав осіб, строках виконання судового рішення. До прийняття зазначених законів функції органу виконання судових рішень були покладені на судових виконавців. Реформування органів виконавчої служби було направлено на вдосконалення Конституційної засади обов язковості виконання судових рішень і забезпечило безперервність примусового виконання судових рішень. Але за весь час судового розгляду справи (з 2005року) відповідач - Кіровський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції не надав жодного доказу тому що вчиняв хоч якісь дії стосовно виконання зазначених судових рішень. Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної га моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування , їх посадових і службових осіб при здійснені ними своїх повноважень. Згідно із Постановою Пленуму Верховного України № 14 від 18 грудня 2009року «Про судове рішення у цивільній справі» суд при винесенні рішення крім іншого має керуватися законом України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Европейського суду з прав людини» Европейський Суд в справах „Жовнер проти України", „ Бакалов проти України" , „ Шмалько проти України " та ін. неодноразово зазначав що виконання судового рішення є невід ємною частиною судового процесу. І право на судовий розгляд було б лише ілюзією якщо б держави допускали невиконання остаточних рішень національних судів. Несвоєчасне виконання судового рішення є порушенням права на мирне володіння майном,що передбачено ст. 1 Першого протоколу до цієї Конвенції В справі Шмалько проти України Суд дійшов висновку, що неспроможність держави вжити належних заходів для виконання рішення суду протягом одного року, двох місяців і восьми днів означає порушення ч.І ст. 6 Конвенції щодо права на розумні строки розгляду своєї справи (що закінчується виконанням рішення) В даному випадку судові рішення не виконані на протязі майже 15 років. Головне управління Державного казначейства України у Дніпропетровській області є органом, уповноваженим на виплату за рахунок держави коштів на відшкодування шкоди, тому суд вважає правильним його залучення в якості другого відповідача в справі. ч.4 ст. 338 ЦПК України встановлено що висновки та мотиви суду касаційної інстанції, по яким скасовані рішення, є обов язковими для суду першої інстанції при повторному розгляді справи. На підставі викладеного, суд вважає за можливе задовольнити позов частково та стягнути з держави Україна в особі її уповноваженого органу, Головного управління Державного казначейства України у Дніпропетровській області, на користь [PERSON] грошові суми у розмірі 7 937,23 гривень що зазначена в судовому рішенні Баоушкінського районного суду [PERSON] від 14 листопада 1995 року, та 14 327,62 гривень що зазначена в судовому рішенні Бабушкінского районного суду [PERSON] від 26 вересня 1996 року. А також моральну шкоду в розмірі 5 000 гривень з урахуванням тривалості невиконання судових рішень та неможливості позивачки весь цей час користуватися присудженими грошами. А також судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України. В задоволенні іншої частини позовних вимог позивачки суд вважає за необхідне відмовити., оскільки вони не ґрунтуються на Законі. На підставі викладеного,

Outcome: partial