Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-25 00:00:00

В серпні 2009 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання втратившими право користування житловим будинком №852 в Залізничному селищі м. Миколаєва. У заяві позивач зазначав, що він та відповідачі зареєстровані в спірному житловому будинку. В 2003 році відповідачі добровільно залишили будинок і до цього часу не проживають в ньому без поважних причин. Постійно проживають за іншою адресою. Обовязки по догляду за будинком та сплаті комунальних послуг він виконує сам. Оскільки йому важко здійснювати комунальні послуги за всіх зареєстрованих осіб і вважаючи, що відповідачі втратили право користування спірним будинком, [PERSON] просив про задоволення позову на підставі ст.ст. 71,72 ЖК України. В листопаді 2009 року [PERSON], [PERSON], діюча в своїх інтересах і в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] предявили зустрічний позов до [PERSON], [PERSON] про вселення та виселення. У позові зазначали, що у 2003 році [PERSON] вигнав їх з спірного будинку, та перешкоджає у вселенні і проживанні. Так, [PERSON] змінив замки на воротах і вхідних дверях, придбав величезну собаку. В подальшому вселив в будинок [PERSON], з якою у 2005 році зареєстрував шлюб. Крім того позивачі зазначили, що у спірному будинку залишилось їх майно. Неодноразові звернення до міліції, прокуратури ніяких результатів не дали. Посилаючись на те, що іншого житла для постійного проживання не мають, не проживання у спірному будинку є вимушеним з вини [PERSON], позивачі просили вселити їх до житлового будинку №852 в Залізничному селищі м. Миколаєва. Крім того, просили виселити [PERSON] і її сина [PERSON], [INFO] з зазначеного будинку, оскільки вона вселилася без їх згоди. При судовому розгляді справи [PERSON] позов підтримав. Зустрічний позов не визнав. Стверджував, що відповідачі за власним бажанням залишили спірний будинок. Будь-яких перешкод у користуванні чи вселенні відповідачів у будинок не чинив. З 2003 року вони жодного разу не звертались до нього з приводу повернення і проживання в будинку. Замки на воротах і вхідних дверях він замінив в 2008 році в зв'язку з втратою ключів. Відповідачі [PERSON], [PERSON] позов [PERSON] не визнали. Зустрічний позов підтримали. Стверджували, що у 2003 році вимушено залишили будинок, оскільки [PERSON] створив неможливу обстановку для проживання. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 1977 року до 2003 року. До 2003 року проживали в спірному будинку № 852 в Залізничному селищі м. Миколаєва. Згідно витягу з домової книги, [PERSON], [PERSON], [PERSON] (нині [PERSON]) О.В., [PERSON], [PERSON] зареєстровані у будинку №852 в Залізничному селищі м. Миколаєва. Згідно довідки КП ММБТІ право власності на зазначений будинок не оформлено. Також встановлено, що з 2003 року [PERSON], [PERSON] в спірному будинку не проживають. Зазначене підтверджується актом №327 від 25.09.2008 року і не заперечувалось відповідачами. На теперішній час відповідачі проживають без реєстрації в квартирі родичів за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до cm. 71 ЖК України, п.10 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або членів його сімї такими, що втратили право користування жилим приміщенням необхідно зясовувати причини відсутності відповідачів понад встановлені строки. На підтвердження своїх доводів про те, що відповідачі без поважних причин не проживають в спірному будинку з 2003 року до предявлення позову, [PERSON] посилався на акт про не проживання й показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Однак акт про не проживання був складений лише 25.09.2008 року. Особи, які підписали зазначений акт (Зеленська С.1., [PERSON]В.) допитувались судом як свідки. Проте їхні показання, а також показання інших свідків позивача не є чіткими та конкретними і не підтверджують безспірно відсутності відповідачів в спірному будинку без поважних причин. Натомість відповідачі стверджували про вимушене залишення спірного будинку і неможливість проживання в ньому з вини позивача, з приводу чого неодноразово зверталися до різних установ і правоохоронних органів. Зазначене підтверджується наданими суду: постановою про відмову у порушенні кримінальної справи від 13.06.2006року; зверненнями [PERSON] до прокурора м. Миколаєва; актом судово-медичного дослідження від 14.09.2005 року. Крім того, відповідачами представлена квитанція про сплату послуГ за вивезення сміття. Враховуючи викладене, суд констатує, що відповідачі, незважаючи на тривале не проживання у спірному будинку, зв'язок з ним не втрачали, а їх не проживання мало місце з поважних причин. За таких обставин суд приходить до висновку про те, позивач не надав суду переконливих доказів про відсутність відповідачів в спірному будинку понад встановлені строки без поважних причин, а тому передбачених cm. 71 ЖК України підстав для задоволення позову [PERSON] немає. Натомість вимоги відповідачів в частині вселення в спірний будинок є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Суд приходить до висновку, що [PERSON] безпідставно, в порушення норм діючого житлового законодавства, порушуються права [PERSON], [PERSON] та її дітей на користування, проживання у спірному будинку, а тому порушені права підлягають захисту. Відповідно до cm.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення, або обмежений у праві користування житловим приміщенням, інакше з підстав і в порядку передбаченим законом. Крім того згідно положень ст.64 ЖК України, наймач та члени його сімї мають рівні права в тому числі і право на проживання і користування житловим приміщенням. Виходячи з наведеного, суд не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову в частині виселення [PERSON] і її сина [PERSON], [INFO] зі спірного будинку.

Outcome: partial