Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-15 00:00:00

В червні 2009 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила поновити її на роботі в Дніпропетровському колективному обласному виробничо-торгівельному підприємства „Магазин Медтехніка, стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за період з 01.03.2009 року по 20.03.2009 рік та за час вимушеного прогулу з 23.03.2009 року по 10.06.2009 рік в сумі 5\~400 грн., суму компенсації моральної шкоди в розмірі 10\~000 грн. та судові витрати. В обґрунтуванні вимог позивачка вказала на те, що з 03.11.1997 року вона працювала у відповідача на посаді заступника головного бухгалтера. 19.03.2009 року вона посварилася з директором [PERSON] та написала заяву про звільнення за власним бажанням й залишила її у себе на робочому столі. 20.03.2009 вирішила, що вчинила не правильно написавши заяву про звільнення та вийшла на роботу. [PERSON] 20.03.2009 року на роботу не вийшов. З 23.03.2009 року по теперішній час нікого з співробітників магазину до роботи не допускали. 26.05.2009 року дізналася зі слів співробітників про її звільнення. З наказом вона не була ознайомлена. Порушення її законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, що вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Тому позивачка вимушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Позивачка в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити, посилаючись на підстави зазначені в позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Але в попередньому судовому засіданні надавав заперечення з додатками, де зазначив, що позовні вимоги вони не визнають, оскільки позивачка була звільнена 20.03.2009 року за власним бажанням, з 19.03.2009 року на своєму робочому місці не зявлялася та отримати заробітну плату відмовилася. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши позивачку та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню по наступним підставам. [PERSON] ч. 2 ст. 38 КЗпП України - якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. [PERSON] ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] працює на посаді бухгалтера «Магазин Медтехніка» з 18.09.1985 року. [PERSON] наказу № 71-к від 05.11.1999 року позивачка була переведена на посаду заступника головного бухгалтера Дніпропетровського колективного обласного виробничо-торгівельного підприємства «Магазин Медтехніка». 19.03.2009 року позивачкою на імя директора [PERSON] була написана заява про звільнення за власним бажанням с 20.03.2009 року. 20.03.2009 року позивачка зявилася на роботу і не вимагала розірвання трудового договору, оскільки вже не мала наміру звільнятися. Але 23.03.2009 її не було допущено до роботи. Представником відповідача були надані до справи заперечення з додатками з яких вбачається, що позивачка [PERSON] відповідно до наказу № 1/К від 20.03.2009 року була звільнена з займаної посади за ст. 38 КЗпП України. Наказ було підписано новим директором магазину „Медтехніка [PERSON], яка приступила до виконання обовязків директора ДКОВТП „Магазин Медтехніка згідно наказу № 1 від 16.02.2009 року. Але, згідно табеля обліку робочого часу магазину „Медтехніка за березень 2009 року, директор [PERSON] 20.03.2009 року не працювала на підприємстві, фактично вона приступила до виконань обовязків директора з 23.03.2009 року. [PERSON] 19.03.2009 року відпрацювала вісім годин відповідно до табеля обліку робочого часу. Крім того, з пояснень позивачки вбачається, що вона дійсно писала заяву про звільнення 19.03.2009 року, яку залишили у себе на робочему столі, а коли наступного дня вийшла на роботу, то не мала наміру звільнятися, відпрацювала весь день, а 23.03.2009 року не була допущена на своє робоче місце. Факт того, що позивачка не мала наміру звільнятися також підтверджується тим фактом, що заява про звільнення була написана на імя директора [PERSON], а не [PERSON], та на заяві відсутня резолюція [PERSON] про погодження звільнення позивачки з відпрацьовуванням двух тижнів або без такого. Таким чином, суд приходить до висновку що звільнення позивачки [PERSON], а так само і наказ № 1/К від 20.03.2009 року про її звільнення є незаконними, а тому [PERSON] необхідно поновити на роботі на посаді заступника головного бухгалтера Дніпропетровського колективного обласного виробничо-торгівельного підприємства «Магазин Медтехніка». Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Як вбачається з довідки № 031209/01 від 03.12.2009 року відповідачем не виплачено [PERSON] заробітну плату за березень 2003 року. [PERSON] розрахункової відомості позивачці за березень 2009 року було нараховано заробітну плату в сумі 1453 грн. 57 коп. та утримано 362 грн. 52 коп., а також незаконно утримано 200 грн. премії. Таким чином, сума заборгованості по заробітній платі, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки складає 1091 грн. 05 коп. Що стосується питання утримання відповідачем із заробітної плати позивачки 200 грн. нарахованої премії, то суд приходить до висновку що дії відповідача є незаконними, оскільки відповідачем не зазначено правової підстави утримання зазначеної суми. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Як встановлено в судовому засіданні, позивачка була звільнена без законної підстави 20.03.2009 року. Термін вимушеного прогулу з дня звільнення по день винесення судового рішення (час поновлення на роботі) складає 227 днів. Останніми повністю відпрацьованими днями позивачки є січень та лютий місяці 2009 року. Оскільки відповідачем не надано відомостей стосовно нарахованої заробітної плати позивачки за вказані місяці, то суд для визначення середньомісячного заробітку бере до уваги розрахункову відомість за березень 2009 року, відповідно до якої заробітна плата [PERSON] без відрахувань складає 1\~755 грн. Таким чином, нарахована заробітна плата позивачки за два останні відпрацьовані місяці складає 1\~755 грн. + 1\~755 грн. = 3\~510 грн. [PERSON] Мінпраці від 30.09.2008 року № 10338/0/14-08/13 „Про норму тривалості робочого часу на 2009 рік кількість робочих днів в січні та лютому 2009 року становить 40 днів. Таким чином, середньоденна заробітна плата [PERSON] складає: 3 510 грн. / 40 дні = 87 грн. 75 коп./день. Відповідно до [PERSON] праці та соціальної політики України з 20.03.2009 року по 16.02.2010 року кількість робочих днів становить 227. Тому необхідно: 87 грн. 75 коп. х 227 днів вимушеного прогулу = 19\~919 грн. 25 коп. середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу. Проте позивачка просить стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу по день поновлення на роботі в сумі 5\~400 грн. Оскільки суд не може вийти за межі позовних вимог, то позов повинен бути задоволений в межах заявлених вимог, тобто з відповідача слід стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з дня звільнення по день поновлення на роботі в сумі 5\~400 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України власник або уповноважений їм орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав привели до моральнихстраждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В судовому засіданні встановлено, що у звязку з незаконними діями відповідача позивачці була спричинена моральна шкода, яка полягає в тому, що були втрачені нормальні життєві звязки, що вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Тому, з урахуванням вимог розумності та справедливості, враховуючи характер порушення прав позивачки та глибину її душевних страждань, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 500 грн. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави повинно бути стягнено судовий збір по справі у розмірі 73 грн. 41 коп., оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду, а також на підставі ст. 81 ЦПК України з відповідача повинні бути стягнуті витрати на інформаційно-технічне забезпечення по справі у розмірі 120 грн., оскільки позивачка звільнена від сплати витрат на інформаційно-технічне забезпечення по справі при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: partial