Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 11.07.2008 року близько 13-00 г. в районі будинку №52 по вул.Комсомольській в м.Дніпропет-ровську відповідач, керуючи автомобілем [NUMBER], скоїв зіткнення з автомобілем позивача [PERSON] Авенсіс н/з [NUMBER], внаслідок чого автомобілям було заподіяно механічні пошкодження. На ремонт автомобіля позивачем було витрачено 6690 грн., тобто йому було заподіяно матеріальну шкоду, яку відповідач в добровільному порядку відшкодувати відмовився. Крім того, вважає, що діями відповідача йому було заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 30000 грн. Тому просив суд стягнути з відповідача на його користь матеріальну та моральну шкоду в зазначених вище розмірах, а також сплачені при поданні позовної заяви судові витрати в сумі 106 грн. В подальшому, в звязку з залученням до участі у справі в якості співвідповідача Приватного акціонерного товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна [PERSON]», уточнив позовні вимоги та, посилаючись на викладені в первісному позові обставини, просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 3587 грн., як різницю між витраченими на ремонт автомобіля коштами та виплаченим страховим відшкодуванням, а також моральну шкоду в сумі 30000 грн. та судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та, посилаючись на викладені в уточненій позовній заяві підстави, просив суд задовольнити останню в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, в своїх поясненнях та письмових запереченнях зазначив, що 09.04.2008 року між ним та співвідповідачем було укладено договір добровільного страхування транспортного засобу, відповідно до якого позивачу було відшкодовано матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 11.07.2008 року. Страховиком було проведено всі дії по оцінці та виплаті страхового відшкодування в повному обсязі, відповідно до діючого законодавства. Тому просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник співвідповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, в своїх поясненнях та наданих письмових запереченнях зазначив, що на теперішній час товариством виконанні всі зобовязання за полісом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності. Сума страхового відшкодування була виплачена у відповідності до положень діючого законодавства, зокрема Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до розміру, встановленого за наслідками експертного автотоварознавчого дослідження. В судове засідання, призначене до розгляду на 12.02.2010 року, сторони по справі не зявились. Позивачем до суду було подано заяву про розгляд справи без його участі та участі його представника. Відповідач [PERSON] та представник співвідповідача в судове засідання не зявились, про причини неявки не повідомили. Про день та час слухання справи повідомлялись належними чином. З урахуванням зазначених обставин, поданої позивачем заяви, а також того факту, що відповідач та представник співвідповідача приймали участь в попередніх судових засіданнях, давали свої пояснення з приводу заявленого позову, також надали письмові заперечення щодо позову, в яких висловили свою думку щодо заявлених до них вимог, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності не зявившихся сторін. Суд, перевіривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії АЕС 158356, виданого ВРЕР №2 ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області, є власником автомобілю [PERSON] Авенсіс н/з [NUMBER] (а.с.11-12). 11.07.2008 року близько 13-00 г. в районі будинку №52 по вул.Комсомольській в м.Дніпропет-ровську відповідач [PERSON]Є, керуючи автомобілем [NUMBER], скоїв зіткнення з автомобілем позивача [PERSON] Авенсіс н/з [NUMBER], внаслідок чого автомобілям було заподіяно механічні пошкодження. За вказаним фактом постановою судді Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 08.09.2008 року [PERSON] визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено штраф в розмірі 68 грн. (а.с.5). Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до ч.ч.3,4 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справах, що набрало чинності, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті ж самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, суд вважає доведеним факт заподіяння позивачу матеріальної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини відповідача, який є власником автомобіля [NUMBER]. Відповідно до наданої позивачем калькуляції ремонтних робіт, проведених приватним підприємцем [PERSON], вартість відновлюваного ремонту автомобіля, що належить позивачу, склала 6690 грн. (а.с.7). Заперечуючи проти позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди відповідач та представник співвідповідача в судовому засідання зазначили, що 09.04.2008 року між ними було укладено договір добровільного страхування транспортного засобу. Після настання страхового випадку, відповідно до зобовязань за вказаним договором співвідповідачем було здійснено виплату позивачу страхового відшкодування в розмірі 3103 грн. 53 коп., відповідно до вартості відновлювального ремонту, встановленого згідно висновку експерта від 24.07.2008 року, за виключенням франшизи в розмірі 510 грн. На підтвердження цього відповідачем було надано копію договору страхування від 09.04.2008 року (а.с.57-58), поліс обовязкового страхування (а.с.60), копію висновку експертного автотоварознавчого дослідження спеціаліста №776 від 24.07.2008 року (а.с.84-88). Відповідно до п.3 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обовязкове страхування цивільно-правової відповідаль-ності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоровю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхуваль-ників. Відповідно до п.12.1 вказаного закону розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Відповідно до п.п.22.1-22.2 закону при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи. Відповідно до п.29 закону у звязку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, повязані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до п.36.3 закону якщо особа, яка має право на отримання відшкодування, не задоволена рішенням страховика щодо виплати страхового відшкодування, вона має право подати до МТСБУ скаргу про перегляд вищезазначеного рішення. Якщо прийняте МТСБУ рішення не задовольняє таку особу, то вона має право подати позов до суду щодо відшкодування шкоди в установленому законом порядку. Відповідно до п.37.5 страхувальником або особою, відповідальність якої застрахована, потер-пілому має бути компенсована сума франшизи у повному обсязі одночасно з виплатою страховиком страхового відшкодування. Згідно ст.59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається з зазначеного вище висновку спеціаліста №776 від 24.07.2008 року вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача [PERSON] Авенсіс н/з [NUMBER] з врахуванням фізичного зносу складає 3613 грн. 53 коп. Огляд транспортного засобу, що належить позивачу, поводився експертом в присутності останнього. Висновки експерта позивач не оспорював, рішення співвідповідача щодо виплати страхового відшкодування в передбаченому п.36.3 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не оскаржував. Надану позивачем калькуляцію ремонтних робіт, проведених приватним підприємцем [PERSON], суд не вважає належним та допустимим доказом, оскільки відповідно до ст.7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» проведення оцінка майна є обовязковим у випадку визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом». Така оцінка проводиться в порядку, передбаченому «Методикою товарознавчою експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів», затвердженою наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 року №142/5/2092. Тому, для вирішення питання щодо розміру фактично заподіяної позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальної шкоди, суд приймає до уваги саме висновок №776 від 24.07.2008 року, проведений у відповідності до зазначених вище нормативних актів та відповідно до якого позивачу і було здійснено страхове відшкодування. З урахуванням зазначених вище обставин та положень закону, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині відшкодування матеріальної шкоди підлягають частковому задоволенню та на користь останнього з відповідача [PERSON] у відповідності до положень п.37.5 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підлягає стягненню сума в розмірі 510 грн., як компенсація суми франшизи. В іншій частині позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди, позивачу слід відмовити. Відповідно до п.22.3 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» потерпілому відшкодовується також моральна шкода, передбачена п.п.1,2 ч.2 ст.23 ЦК України. Така шкода відшкодовується у встановленому судом розмірі відповідно до вимог ст.23 ЦК України. При цьому страховик відшкодовує не більше ніж 5 відсотків ліміту, визначеного у п.9.3 ст.9 цього Закону. Різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Якщо судом встановлено відшкодувати потерпілому моральну шкоду, передбачену п.п.3,4 ч.2 ст.23 ЦК України, таке відшкодування у розмірі, визначеному судом, здійснює особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої в наслідок порушення її права і така шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не повязана з розміром цього відшкодування. Відповідно до п.3 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. В позовній заяві позивачем зазначено, що завдана й ому моральна шкода полягає у глибоких та тривалих моральних та душевних стражданнях, які він переніс та продовжує переносити внаслідок скоєної відповідачем дорожньо-транспортної пригоди, в заподіянні шкоди його здоровю, в душевних стражданнях через втрату коштів. Крім того, він втратив час на ходження по «інстанціям», переговори з відповідачем та його безпідставні відмови. Разом з тим, ні в позовній заяві, ні в судовому засіданні позивачем та його представником не зазначено в чому саме полягають моральні та душевні страждання, не надано будь-яких доказів щодо заподіяння шкоди здоровю та причинного звязку між цим та протиправними діями відповідача. Також не приймає суд до уваги посилання позивача на заподіянні душевні страждання через втрату коштів та втрату часу на вирішення питань щодо відшкодування шкоди, оскільки як вбачається з матеріалів справи позивачу було виплачено страхове відшкодування в повному обсязі, останній не оспорював його розміри. Враховуючи вказані обставини та положення закону, суд приходить до висновку. що позивачем не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, атому позовні вимоги останнього в цій частині задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З урахуванням зазначених положень ст.88 ЦПК України, ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито», а також «Порядку оплати витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільних справ та їх розмірів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1258 від 21.12.2005 року, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню судовий збір в сумі 51 грн. та витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в сумі 30 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial