Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-04 00:00:00

Позивачі, уточнивши у судовому засіданні позовні вимоги, просять визнати недійсним договір кредиту №1501/0508/88-090 від 22 травня 2008 року укладений між [PERSON] та відкритим акціонерним товариством Сведбанк, визнати недійсними договори поруки від 22 травня 2008 року укладені між [PERSON] та відкритим акціонерним товариством Сведбанк, [PERSON] та відкритим акціонерним товариством Сведбанк, також просять визнати недійсним договір іпотеки від 22 травня 2008 року укладений між [PERSON] та відкритим акціонерним товариством Сведбанк, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зобов'язати публічне акціонерне товариство Сведбанк, яке є правонаступником відкритого акціонерного товариства Сведбанк прийняти від [PERSON] грошову суму у розмірі 233971,55 гривень та виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано в іпотеку за вищезазначеним договором іпотеки. При цьому позивачі посилаються на те, що при укладанні кредитного договору було порушено чинне законодавство України, а тому вони вимушені звернутися до суду з даним позовом. У судовому засіданні представник позивачів уточнені позовні вимоги підтримав та просить задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача з уточненими позовними вимогами не згоден, так як з їх боку не було порушення чинного законодавства, надаючи кредит в доларах США банк діяв у відповідності з Законом України Про банки і банківську діяльність, ЦК України, декретом КМ України Про систему валютного регулювання і валютного контролю, а тому просить у задоволені позову відмовити. 3-тя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] до судового засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не сповістила. Вислухавши представника позивачів, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 22 травня 2008 року [PERSON] уклав кредитний договір №1501/0508/88-090 з відкритим акціонерним товариством Сведбанк строком до 22 травня 2018 року. Предметом договору було надання банком [PERSON] кредиту в сумі 56000 доларів СІНА, що в гривневому еквіваленті на час укладання договору складало 282800 гривень, зі строком користування кредитними коштами до 22 травня 2018 року, із сплатою 11,9 % відсотків річних, відповідно до ч.1 п.3 зазначеногодоговору. За належне виконання кредитного договору 22 травня 2008 року між відповідачем та [PERSON] і [PERSON], а також між відповідачем та [PERSON] і [PERSON] були укладені договори поруки №1501/0508/88-090-Р-1 і №1501/0508/88-090-Р-1, згідно яких останні поручилися перед Кредитором за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору №1501/0508/88-090 від 22 травня 2008 року. Також в якості забезпечення виконання зобов'язання позичальником за договором своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків та інших платежів, передбачених кредитним договором, можливих штрафних санкцій ВАТ Сведбанк уклало з [PERSON] договір іпотеки нерухомого майна, а саме: квартиру №70, що знаходиться в м.Одесі по пр.Ак.Глушко в будинку №14 та в цілому складається з двох житлових кімнат, загальною житловою площею 27,5 кв.м., та підсобних приміщень, загальною площею всієї квартири 44,6 кв.м. Згідно статуту рішенням позачергових загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 року відкрите акціонерне товариство Сведбанк змінило своє найменування на публічне акціонерне товариство Сведбанк, яке є правонаступником за всіма правами та обов'язками ВАТ Сведбанк. Як вбачається зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня, у зв'язку з чим грошове зобов'язання у договорі повинно бути виражено в національній валюті України. Крім того, така вимога передбачена ч.1 ст.192 ЦК України, відповідно якої законним платіжним засобом України, є грошова одиниця України. Відповідно до ч.1 ст.521 ЦК України, зобов'язання повинно бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Згідно ч.2 ст.524 ЦК України, сторони за договором можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ч.2 ст.533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Іноземна валюта, як засіб платежу, зокрема за зобов'язаннями, відповідно до ч.2 ст.192 ЦК України може використовуватися в Україні лише у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно ч.3 ст.533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно ст.3 Закону України „Про платіжні системи та переказ коштів в Україні гривня, як грошова одиниця (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними та юридичними особами без будь яких обмежень на всій території України. Згідно Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю", який установлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства, а саме п. 1 ст. З валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України. У відповідності з підпунктами "а", "в", "є" підпункту 6.1. та підпунктів 6.2 Правил НБУ використання готівкової іноземної валюти на території України від 30 травня 2007 року №200. фізичні особи - резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу у наступних випадках: - сплати мита, інших податків і зборів (обов'язкових платежів), митних зборів та фінансових санкцій відповідно до митного законодавства України; -сплати платежів за охорону та супроводження підакцизних і транзитних товарів митними органами; -- оплати товарів і послуг у зоні, що звільнена від, сплати мита та податків. Згідно підпункту 6.3. пункту 6 зазначених Правил фізичні особи, а також юридичні особи резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу в разі оплати дипломатичним представництвам, консульським установам іноземних держав дозволів на в'їзд (вивіз) до цих країн фізичним особам, які виїжджають у приватних справах та в службові відрядження. Відповідно до підпункту 7.1. пункту 7 зазначених Правил НБУ використання готівкової іноземної валюти на території України, резиденти - суб'єкти підприємницької діяльності можуть використовувати готівкову іноземну валюту як засіб платежу під час здійснення торгівлі та надання послуг за межами України, а саме на транспортних засобах, що їм належать (орендовані, зафрахтовані або ті, що формуються в Україні), у разі здійснення міжнародних пасажирських перевезень, та на міжнародних виставках (ярмарках), що проходять за кордоном, у разі реалізації товарів. Таким чином використання готівкової іноземної валюти на території України дозволяється за умови отримання індивідуальної ліцензії, яка надається виключно на підставі окремої постанови Правління Національного банку України. Відповідно до п. 1 ст. 5 Декрету КМУ „Про систему валютного регулювання і валютного контролю" Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Згідно п. 2 та 3 ст. 5 зазначеного Декрету генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання, а саме на здійснення операцій, пов'язаних з торгівлею іноземною валютою, з правом відкривати на території України пункти обміну іноземних валют у тому числі на підставі агентських угод з іншими юридичними особами - резидентами. Підпунктами (В), (Г) пункту 4 ст. 5 Декрету встановлено, що для проведення резидентами валютних операцій, а саме надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу потребує отримання індивідуальні ліцензії на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Згідно п. 5 ст. 5 Декрету КМУ одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою (особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено замовами індивідуальної ліцензії. В ході розгляду справи суду не надані докази, щодо отримання публічним акціонерним товариством Сведбанк відповідної індивідуальної ліцензій для надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті та використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Таким чином, суд приходить до висновку, що при наданні Банком та отриманні [PERSON] кредиту у доларах США, а також здійснення останнім платежів по погашенню кредитів та сплати відсотків за користування кредитами у доларах США були порушені вищезазначені норми закону. Отже, подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час є порушенням одного із принципів цивільно-правових відносин, які закріплені у ст.3 ЦК України -принципу справедливості. Відповідно до\~ст.202\~Цивільного кодексу\~України правочин\~це дія\~особи,\~якаспрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частина 1 статті 203 ЦК передбачає, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Як вбачається з довідки директора Одеського відділення №1 АТ Сведбанк №743 від 15 квітня 2010 року з моменту укладення кредитного договору [PERSON] сплатив банку 9669 доларів США, що в гривневому еквіваленті на час укладання договору складало 48828,45 гривень, сума кредиту, яку отримав останній складала 56000 доларів США. що в гривневому еквіваленті на час укладання договору складало 282800 гривень, тобто в зв'язку з визнанням кредитного договору від 22 травня 2008 року №1501/0508/88-090 недійсним, [PERSON] зобов'язаний повернути відповідачу 233971,55 гривень. Відповідно до ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, як вбачається зі ч.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Таким чином договір іпотеки, який укладається на забезпечення зобов'язань за кредитним договором, припиняє чинність у разі визнання недійсним кредитного договору, тобто припинення основного зобов'язання, забезпеченого цією іпотекою. Відповідно за умови визнання недійсним кредитного договору, договір іпотеки, яким було забезпечено кредитні зобовязання, а також договори поруки визнаються також недійсними. При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] є обґрунтованими, доведеними та підлягаючими задоволенню.

Outcome: approved