Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-25 00:00:00

В лютому 2010 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку в якій вказував, що 14 червня 2006 року він за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу придбав у [PERSON] та [PERSON] житловий будинок № 22 по вул. Шевченка в м. Вознесенську Миколаївської області. Вказане нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці, площею 0,0665 га., призначеній для обслуговування зазначеного житлового будинку. Право власності на землю зареєстроване за попередніми власниками будинку [PERSON] (який помер 05 березня 2005 року) та [PERSON]. Зважаючи на те, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені та яка належить відчужувачу майна, [PERSON] просив визнати його власником земельної ділянки, площею 0,0665 га., розташованої по вул. Шевченка, 22 в м. Вознесенську Миколаївської області. В подальшому позивач надав уточнений позов з додатковою вимогою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Свої вимоги обгрунтовував тим, що [PERSON] акт на право приватної власності на землю, що підтверджує право власності щодо спірної ділянки містить неточності в написанні по-батькові власника майна - «Меделян Василь Григорійович», що не відповідає дійсності. Оскільки адміністративним шляхом внесення виправлень неможливе, в той час як матеріали справи містять достатньо доказів про власників ділянки, а тому [PERSON] просив про встановлення в судовому порядку факту належності [PERSON] [PERSON] акту на право приватної власності на землю від 25 березня 1993 року, реєстраційний №716, що посвідчує право власності на земельну ділянку, площею 0,0665 га., розташовану по вул. Шевченка, 22 в м. Вознесенську Миколаївської області. Інші вимоги залишив незмінними. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] свої вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення, аналогічні викладеним в позові. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися, проте надали суду заяви про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги визнають повністю. Суд вважає за необхідне розглядати справу без участі відповідачів, оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення позивача, його представника, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд прийшов до висновку про можливість застосування наслідків визнання позову відповідачами, передбачених ст. 174 ЦПК України, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує права третіх осіб. Зокрема, судом встановлено, що 14 червня 2006 року [PERSON] за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу придбав у [PERSON], [PERSON] належний їм житловий будинок № 22 по вул. Шевченка в м. Вознесенську Миколаївської області (а.с. 4-7). Вказане нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці, площею 0,0665 га., призначеній для обслуговування зазначеного житлового будинку. Право власності на землю зареєстроване за попередніми власниками будинку [PERSON] (який помер 05 березня 2005 року) та [PERSON], яка прийняла після нього спадщину, що знайшло своє повне підтвердження матеріалами справи (а.с. 66-68). Однак [PERSON] акт на право приватної власності на землю, що підтверджує право власності щодо спірної ділянки містить неточності в написанні по-батькові власника майна -«Меделян Василь Григорійович», що не відповідає дійсності. Разом з тим з матеріалів справи вбачається те, що саме [PERSON] для будівництва житлового будинку передавалася земельна ділянка по вул. Шевченка, 20 в м. Вознесенську Миколаївської області (після перенумерації 22), останній був зареєстрований та постійно проживав за цією адресою Вказані обставини знайшли своє підтвердження письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи (а.с.7, 9, 26). Оскільки встановлення факту належності правовстановлюючого документа має для позивача правове значення, такий факт не може бути встановлений в іншому (зокрема адміністратвиному) порядку, а тому заява в цій частині підлягає задоволенню. Що стосується вимог позивача про визнання його власником спірної земельної ділянки, то суд виходить з наступного. Відповідно до чинної на час укладення правочину редакції ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Аналогічне правило викладене й в чинній редакції ст. 120 ЗК України та п.п. «ґ» п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами та доповненнями, внесеними постановою №2 від 19 березня 2010 року). Згідно зазначеної постанови до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. № 997-V і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Як попередні власники будинку та спірного майна, в тому числі й спадкоємець одного з них, що прийняв спадщину, не заявили своїх прав та жодних вимог щодо спірної ділянки, тобто вважають її такою, що перейшла у власність набувача житлового будинку. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, а цивільне право позивача відповідно до ст. 16 ЦК України, ст. 152 ЗК України підлягає захисту шляхом визнання його власником спірного майна.

Outcome: approved