Jurisdiction: civil
Date: 2010-01-18 00:00:00

Прокурор м. Кривого рогу звернувся до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу в інтересах держави в особі Криворізького міського управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області з позовом про відшкодування шкоди, посилаючись на те, що вироком Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 13.03.2006 року відповідач визнаний винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України. Відповідно до обставин що мали місце, відповідач з метою отримання чергового офіцерського звання у 2001 році придбав у незнайомої особи підробний диплом про закінчення у 1997 році КНЕУ за спеціальністю «облік та аудит», при цьому навчання не проходив та диплом не отримував. Наказом № 109 лс від 30.08.2001 року відповідач призначений на посаду заступника начальника відділу кадрів КМУ УМВС України у Дніпропетровській області. Наказом № 28 лс від 22.03.2002 року відповідач призначений на посаду заступника начальника відділу роботи з персоналом КМУ УМВС України у Дніпропетровській області. Наказом № 121 лс від 23.12.2002 року відповідач призначений на посаду заступника начальника по роботі з персоналом Довгинцівського РВ КМУ УМВС України у Дніпропетровській області. Позивач ставить питання про відшкодування шкоди у розмірі 2010 гривень 85 коп, що становить різницю між оплатою праці майора міліції на посаді заступника командира роти по роботі з особовим складом державної служби охорони і на посаді заступника начальника по роботі з особовим складом Довгинцівського РВ КМУ УМВС України у Дніпропетровській області за період з 20.08.2001 року по 12.04.2005 року. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обємі, просив суд їх задовольнити, стягнувши з відповідача в рахунок відшкодування шкоди 2010 гривень 85 коп та стягнути витрати у справі. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, наголосив, що підстав до відшкодування шкоди відсутні, оскільки трудові обовязки виконував сумлінно, претензій щодо його трудової дисципліни не було. 3-тя особа у судовому засіданні з позовні вимоги підтримала, наголосивши на їх обґрунтованість та відповідність до законодавства. Вислухав сторони, дослідивши матеріали справи, оцінивши у сукупності зібрані докази, суд рахує, що позов не підлягає задоволенню за наступними підставами. У судовому засіданні встановлено, що Наказом № 109 лс від 30.08.2001 року відповідач призначений на посаду заступника начальника відділу кадрів КМУ УМВС України у Дніпропетровській області. Наказом № 28 лс від 22.03.2002 року відповідач призначений на посаду заступника начальника відділу роботи з персоналом КМУ УМВС України у Дніпропетровській області. Наказом № 121 лс від 23.12.2002 року відповідач призначений на посаду заступника начальника по роботі з персоналом Довгинцівського РВ КМУ УМВС України у Дніпропетровській області. 01 листопада 2005 року прокурором Довгинцівського району м. Кривого рогу порушено кримінальну справу у відношенні відповідача за ознаками злочину, передбаченого ст.ст. 358 ч. 3, 364 ч. 3 КК України. Вироком Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 13.03.2006 року відповідач визнаний винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України. Як вбачається зі змісту вироку Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 13.03.2006 року досудовим слідством в вину відповідачу вмінено вчинення злочину, передбаченого ст. 364 ч. 3 КК України за ознаками зловживання працівником правоохоронного органу своїм службовим становищем, тобто умисне, з корисливих мотивів, використання посадовою особою службового становища всупереч інтересам служби, що спричинило суттєву шкоду державним інтересам. Відповідно до обвинувачення відповідач незаконно з грудня 2002 року по квітень 2005 року отримав матеріальну винагороду у сумі 20642 гривні 26 коп. Прокурор відмовився у судовому засіданні від даної частини обвинувачення (ст. 364 ч. 3 КК України) у звязку з відсутністю складу злочину. Окрім того, вироком Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 13.03.2006 року позов прокурора про відшкодування шкоди, заподіяної за період квітень 2002 року по квітень 2005 року, у розмірі 20642,26 грн залишено без задоволення (відмовлено). Частиною 4 статті 61 ЦПК України визначено, що вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Позивач в обґрунтування заявлених вимог посилається на положення статті 1166 ЦК України, яка відзначає загальні положення про відшкодування шкоди за деліктними зобовязаннями, відповідно до яких обовязковими умовами є протиправність діяння, наслідки у вигляді спричиненої шкоди, та причинний звязок між діянням та наслідками. Як встановлено судом спір про стягнення коштів у розмірі 2010,85 грн виникає з трудових правовідносин, оскільки дана сума становить різницю між оплатою праці майора міліції на посаді заступника командира роти по роботі з особовим складом державної служби охорони і на посаді заступника начальника по роботі з особовим складом Довгинцівського РВ КМУ УМВС України у Дніпропетровській області за період з 20.08.2001 року по 12.04.2005 року, згідно вимог позивача. Таким чином, суд не може прийняти доводи позивача, що відповідач має відповідати в порядку деліктних зобовязань. Згідно статті 94 КЗпП України заробітна плата\~ це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу, що також продубльовано статтею 1 закону України «Про оплату праці». Статтею 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у т.ч. виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації . При цьому звільнення не передбачає відшкодування шкоди, якщо відсутні претензії до виконуваних особою обовязків. Частиною 1 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, що передбачає свободу в наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві посилання позивача є необґрунтованими, та відповідно такими, що не можуть бути задоволені.

Outcome: dismissed