Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-07 00:00:00

[PERSON] 8 жовтня 2009 року звернувся до суду з позовною заявою, яку в подальшому неодноразово уточнював, до Держави Україна в особі [PERSON] Урядового уповноваженого у справах Європейського суду, [PERSON] Юстиції України про визнання дій незаконними, захист виключного авторського права та призначення компенсації, третя особа [PERSON] Президента України, в якій вказав, що згідно Конституції України, визнання та забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави. Позивач займається творчістю, дослідною діяльністю та написанням статей у глобальній мережі Інтернет. Однак держава Україна усіляко ігнорувала його працю та перешкоджала здійсненню його творчості. Такі дії держави виявилися у проведенні судових засідань та при провадженні виконавчих дій з боку виконавчої служби. Позивач [PERSON] вважає, що держава Україна порушила ст.ст. 32, 43, 57, 64, 129 Конституції України, ст.ст. 73, 216 ЦПК України (в редакції 1963 року), ст.ст. 59, 74, 76, 158, 168, 169, 177, 209, 213, 218, 224, 232, 311 ЦПК України, оскільки: його жодного разу не було викликано в судові засідання; протоколи судових засідань, які містяться в матеріалах справи, сфальсифіковано; судові повістки, які надсилалися на його імя, оформлені неналежним чином; головуючий по справі суддя Нестерцова Н.В. розглянула справу з порушенням процесуальних норм; докази, що досліджувалися під час розгляду справи, є неналежними. Таким чином, було порушено право позивача [PERSON] на ознайомлення з рішеннями суду та матеріалами справи, право на недоторканість особистого життя, право на працю, право на свободу пересування, в звязку з тим, що держава перешкоджала [PERSON] здійснювати його творчу діяльність, що виразилося у неможливості проведення ним нових досліджень, то він вважає що, було порушено також його виключне право інтелектуальної власності на дослідження. Позивача [PERSON] не влаштовує, що держава Україна не надавала і не надає йому ніякої підтримки при здійсненні ним його творчості. На підставі викладеного, просив суд: - визнати, що у відношенні [PERSON] держава ігнорувала норми діючої Конституції та іншого законодавства, а саме порушення: ст.ст. 3, 32, 43, 48, 57, 60, 64, 68, 129 Конституції України, ст.ст. 216 ЦПК України (в редакції 1963 року), ст. 59, ч.ч. 4, 5 ст. 74, ч.ч. 1, 3 ст. 75, ч. 2 ст. 76, ч. 3 ст. 158, ст.ст. 160, 168, ч. 1 ст. 169, ст.ст. 177, 209, 213, 218, ч. 1 ст. 224, ч. 3 ст. 311 ЦПК України, ст. 5 СК України, ст. 366 КК України, ст.ст. 18, 19 Закону України «Про виконавче провадження»; - призначити компенсацію за будь-яку одноразову неправомірну дію державних органів у відношенні [PERSON] в розмірі 200 неоподатковуваних законом мінімальних заробітних плат за рахунок держави, як компенсацію за втрату творчих робіт (статей, досліджень). Встановити строк виконання; - на підставі виключного права автора на інтелектуальну власність заборонити будь-яким державним службам України відтворення його авторських робіт повністю або частково, виконання чи сповіщення, демонстрацію чи показ, переклад на державну мову, переробку, адаптацію, аранжування, включення робіт до складових частин в державні збірки, антології, енциклопедії, Інтернет-ресурси, імпорт; - на підставі виключного права автора на заборону використання обєкта права інтелектуальної власності призначити компенсацію за одноразове порушення даного права державними службами та організаціями в розмірі 50000 неоподатковуваних законом заробітних плат за рахунок держави в на користь [PERSON] або його правонаступників; - визнати інтелектуальне право Інтернет-держави [PERSON], як проекту, що охороняє інтелектуальні права авторів та співавторів, в тому числі, [PERSON] та його правонаступників; - повернення до оцінки відшкодування шкоди із збільшенням цінності робіт [PERSON] чи новими обставинами, наприклад визнання наукових пріоритетів автора, як загальновизнаним відкриттям, принципом, концепцією, ідеєю, через нові судові розгляди в будь-який час; - публікація у засобах масової інформації судового рішення. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтвердив викладені у позові обставини, наполягав на задоволенні своїх позовних вимог і зазначив, що предметом позову є порушення його прав саме з боку держави Україна в цілому, а не оскарження дій окремих державних органів. Представник відповідача [PERSON] Урядового уповноваженого у справах Європейського суду в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно, причин неявки суду не повідомив, що дає підстави вважати їх неповажними. Представник відповідача [PERSON] юстиції України [PERSON] в судове засідання не зявилася, надала письмові заперечення проти позову, в яких просила в задоволенні позову [PERSON] відмовити в повному обсязі з причини його недоведеності. Представник третьої особи [PERSON] Президента України [PERSON] в судове засідання не зявився, надав письмову заяву з проханням розглянути справу за його відсутності. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши докази, що містяться в матеріалах справи, прийшов до наступного висновку: 4 грудня 2009 року за клопотанням позивача [PERSON] для огляду в судовому засіданні було витребувано матеріали цивільної справи № АЕ-59/95 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів. Як вбачається з матеріалів зазначеної справи, постановою Зміївського районного суду Харківської області від 9 червня 1995 року, позов [PERSON] задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі ? частини усіх видів його доходу, але не менше 25 % мінімальної заробітної плати, починаючи з 2 червня 1995 року і до досягнення дитиною повноліття /а.с. 5/. 28 жовтня 2008 року ухвалою Зміївського районного суду Харківської області задоволено подання начальника ВДВС Зміївського РУЮ Харківської області, [PERSON], тимчасово, до виконання зобовязань по сплаті аліментів на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO], обмежено у праві виїзду за кордон /а.с. 18-19/. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 12 березня 2009 року у задоволенні заяви [PERSON] про скасування та перегляд постанови Зміївського районного суду Харківської області від 9 червня 1995 року, як заочного рішення, відмовлено /а.с. 52-53/. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 18 березня 2009 року у задоволенні заяви [PERSON] про перегляд ухвали Зміївського районного суду Харківської області від 28 жовтня 2008 року про обмеження у праві виїзду за межі України у звязку з нововиявленими обставинами відмовлено в повному обсязі /а.с. 78-80/. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 13 травня 2009 року апеляційні скарги [PERSON] відхилено, ухвали Зміївського районного суду Харківської області від 12 березня 2009 року та 18 березня 2009 року залишено без змін /а.с. 106-107/. Ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 3 вересня 2009 року [PERSON] в задоволенні заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Зміївського районного суду Харківської області від 9 червня 1995 року відхилено, апеляційну скаргу повернуто заявникові; заяву [PERSON] про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Зміївського районного суду Харківської області від 28 жовтня 2008 року залишено без задоволення; апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Зміївського районного суду Харківської області від 29 липня 2009 року залишено без розгляду / а.с. 134-135/. 9 червня 2008 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Зміївського районного управління юстиції Харківської області [PERSON] було відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого документа № АЕ-59, виданого 9 червня 1995 року Зміївським районним судом Харківської області про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] /а.с. 31/. Як встановлено під час судового розгляду, саме вищезазначені дії держави Україна позивач [PERSON] вважає такими, що порушують його права, які він зазначив в позовній заяві. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. В силу ч. 4 ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права», виключне право - майнове право особи, яка має щодо твору, виконання, постановки, передачі організації мовлення, фонограми чи відеограми авторське право і (або) суміжні права, на використання цих обєктів авторського права і (або) суміжних прав лише нею і на видачу лише цією особою дозволу чи заборону їх використання іншим особам у межах строку, встановленого цим Законом. У відповідності до ст. 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права», порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для судового захисту, є: а) вчинення будь-якою особою дій, які порушують особисті немайнові права субєктів авторського права і (або) суміжних прав, визначені статтями 14 і 38 цього Закону, та їх майнові права, визначені статтями 15, 39, 40 і 41 цього Закону, з урахуванням передбачених статтями 21-25, 42 і 43 цього Закону обмежень майнових прав; б) піратство у сфері авторського права і (або) суміжних прав - опублікування, відтворення, ввезення на митну територію України, вивезення з митної території України і розповсюдження контрафактних примірників творів (у тому числі компютерних програм і баз даних), фонограм, відеограм і програм організацій мовлення; в) плагіат - оприлюднення (опублікування), повністю або частково, чужого твору під іменем особи, яка не є автором цього твору; г) ввезення на митну територію України без дозволу осіб, які мають авторське право і (або) суміжні права, примірників творів (утому числі компютерних програм і баз даних), фонограм, відеограм, програм мовлення; д) вчинення дій, що створюють загрозу порушення авторського права і (або) суміжних прав; е) будь-які дії для свідомого обходу технічних засобів захисту авторського права і (або) суміжних прав, зокрема виготовлення, розповсюдження, ввезення з метою розповсюдження і застосування засобів для такого обходу; є) підроблення, зміна чи вилучення інформації, зокрема в електронній формі, про управління правами без дозволу субєктів авторського права і (або) суміжних прав чи особи, яка здійснює таке управління; ж) розповсюдження, ввезення на митну територію України з метою розповсюдження, публічне сповіщення обєктів авторського права і (або) суміжних прав, з яких без дозволу субєктів авторського права і (або) суміжних прав вилучена чи змінена інформація про управління правами, зокрема в електронній формі. Позивач [PERSON] не надав суду жодних доказів на підтвердження порушення його прав, як під час судового розгляду цивільної справи, по якій він виступав в якості відповідача, та виконавчого провадження за цією справою, так і порушення його виключних прав інтелектуальної власності. Натомість, як вбачається з перелічених вище рішень апеляційного суду Харківської області, всі судові рішення, ухвалені у відношенні позивача [PERSON] судом першої інстанції визнані законними. Порушення прав та інтересів [PERSON] не становлено. Таким чином, позивач [PERSON], в порушення вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України, не довів порушення його прав з боку держави під час розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів та при провадженні виконавчих дій, які здійснювалися в порядку виконання рішення, прийнятого за результатами розгляду вказаної цивільної справи, в звязку з чим позов в частині визнання, що у відношенні [PERSON] держава ігнорувала норми діючої Конституції та іншого законодавства, а саме допустила порушення: ст.ст. 3, 32, 43, 48, 57, 60, 64, 68, 129 Конституції України, ст.ст. 216 ЦПК України (в редакції 1963 року), ст. 59, ч.ч. 4, 5 ст. 74, ч.ч. 1, 3 ст. 75, ч. 2 ст. 76, ч. 3 ст. 158, ст.ст. 160, 168, ч. 1 ст. 169, ст.ст. 177, 209, 213, 218, ч. 1 ст. 224, ч. 3 ст. 311 ЦПК України, ст. 5 СК України, ст. 366 КК України, ст.ст. 18, 19 Закону України «Про виконавче провадження». В частині позовних вимог про призначення компенсації за будь-яку одноразову неправомірну дію державних органів у відношенні [PERSON] в розмірі 200 неоподатковуваних законом мінімальних заробітних плат за рахунок держави, як компенсацію за втрату творчих робіт (статей, досліджень). Встановлення строку виконання; на підставі виключного права автора на інтелектуальну власність заборони будь-яким державним службам України відтворення його авторських робіт повністю або частково, виконання чи сповіщення, демонстрацію чи показ, переклад на державну мову, переробку, адаптацію, аранжування, включення робіт до складових частин в державні збірки, антології, енциклопедії, Інтернет-ресурси, імпорт; на підставі виключного права автора на заборону використання обєкта права інтелектуальної власності призначення компенсації за одноразове порушення даного права державними службами та організаціями в розмірі 50000 неоподатковуваних законом заробітних плат за рахунок держави на користь [PERSON] або його правонаступників; визнання інтелектуального права Інтернет-держави [PERSON], як проекту, що охороняє інтелектуальні права авторів та співавторів, в тому числі, [PERSON] та його правонаступників; повернення до оцінки відшкодування шкоди із збільшенням цінності робіт [PERSON] чи новими обставинами, наприклад визнання наукових пріоритетів автора, як загальновизнаним відкриттям, принципом, концепцією, ідеєю, через нові судові розгляди в будь-який час; публікації у засобах масової інформації судового рішення позов також задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не надано доказів наявності будь-яких обєктів виключного права інтелектуальної власності під авторством [PERSON]. Крім того, позивачем [PERSON] також не доведено порушення у відношенні нього незаконними діями з боку держави Україна його права на недоторканість особистого життя, права на працю, права на свободу пересування, виключного права інтелектуальної власності на дослідження, тобто не доведено наявності підстав, передбачених ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», ст. 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права».

Outcome: dismissed