Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-11 00:00:00

[PERSON] (далі позивач-1) звернулась до суду з позовом вимоги якого неодноразово змінювала, та остаточно визначившись, просила визнати недійсною додаткову угоду укладену 5.08.2008 року до договору про іпотечний кредит від 20.02.2008 року та стягнути з відповідача за її позовом моральну шкоду в сумі 10000 грн. і судові витрати. Закрите акціонерне товариство комерційний банк „ПриватБанк (далі Банк, або позивач-2) звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], належної для [PERSON], шляхом продажу Банком предмета іпотеки з укладанням від імені Банку договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також надання ПриватБанку усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Крім того позивач-2 просив виселити відповідачку та її неповнолітнього сина з цієї квартири, зі зняттям з реєстрації, і стягнути судові витрати. Позивач-1 мотивувала свої вимоги тим, що 20.02.2008 року між нею та Банком укладено договір про іпотечний кредит, згідно якого вона отримала у відповідача за її позовом кредит в сумі сто тисяч гривен з періодом його погашення до 20.02.2018 року. 5 серпня 2008 року її було викликано до відділення Банку і шляхом обману, його працівники примусили підписати додаткову угоду за якою нібито вона отримала кредит в 20907 доларів США, пояснивши, що для неї в майбутньому це буде вигідно, чим її було введено в оману, оскільки в послідуючому курс долара США значно підвищився, і Банк для неї нараховує сплату кредитних коштів в доларах США, а не в гривнях, у звязку з чим відповідно до ст. 230 ЦК України просила визнати додаткову угоду недійсною і стягнути з відповідача за її позовом моральну шкоду. В судовому засіданні [PERSON] свій позов підтримала, а позов Банку не визнала, вказала, що при укладенні іпотечного договору в забезпечення виконання договору про іпотечний кредит, що мало місце 20.02.2008 року з нею разом проживав та продовжує проживати в даний час її неповнолітній син [PERSON], [INFO], про що вона говорила працівникам Банку, однак останні на це не звернули уваги та уклали договір про іпотеку без згоди органу опіки та піклування. Представник Банку позов [PERSON] не визнала, свій позов підтримала, пояснила, що до позивачки-1 ніяких обманних дій зі сторони працівників Банку стосовно укладення нею додаткової угоди не було, а оскільки позивачка-1 не виконує умови кредитного договору, зокрема не в повному обсязі та з порушенням строків сплачує кошти за погашення кредиту, тому є підстави звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартири належної для [PERSON], та виселити звідти її жильців. Представник третьої особи органу опіки та піклування заперечила проти позову Банку, зазначивши, що оскільки в квартирі належної для позивачки-1 проживає її неповнолітній син, а тому договір іпотеки предметом якого є вказане житло укладений в порушення вимог закону без згоди органу опіки і піклування. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази суд вважає обидва позови задоволенню не підлягають. Судом встановлено, що 20.02.2008 року між сторонами укладено договір про іпотечний кредит, згідно якого [PERSON] отримала у Банку кредит в сумі сто тисяч гривен з періодом його погашення до 20.02.2018 року. На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором у цей же день сторони також уклали іпотечний договір, за яким позивачкою-1 в іпотеку було передано квартиру [ADDRESS]. 5.08.2008 року [PERSON] подала до Банку заяву в якій просила змінити валюту кредиту по договору про іпотечний кредит від 20.02.2008 року, та залишок заборгованості конвертувати у валюту долари США, після чого цього ж дня між позивачкою-1 та Банком була укладена додаткова угода до вказаного кредитного договору за якою, Банк конвертував залишок суми боргу 97008, 48 грн. у еквівалент 20907 доларів США і в починаючи з 5.08.2008 року [PERSON] зобовязувалась сплачувати кредит згідно графіка його погашення - щомісячно 373 долари США та 10 центів до 20.02.2018 року. Наведені обставини стверджуються даними договору про іпотечний кредит, додаткової угоди до нього, заяви [PERSON], договору іпотеки, та допоміжних документів до названих угод. Вирішуючи питання чи є законними позовні вимоги [PERSON] щодо укладення нею додаткової угоди від 5.08.2008 року під впливом обману суд виходить із наступних міркувань. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Постановою № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" пунктом 20 розяснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суд вважає, що позивачка-1 не надала переконливих доказів, які би стверджували факт, що працівники Банку умисно підвели [PERSON] до укладення додаткової угоди, вчинивши при цьому обман, зокрема, як вказувала позивачка-1 - замовчували про зростання в майбутньому курсу долара США відносно до гривни. Навпаки, як вбачається із пояснень представника позивача-2, свідка [PERSON], що є працівником Банку, даних заяви [PERSON], умов договору про іпотечний кредит та додаткової до нього угоди, укладення останньої станом на 5.08.2008 року було фінансово вигідно для позиваки-1, оскільки при цьому зменшувався розмір сплати відсотків за користування кредитом, остання свідомо розуміла суть та умови додаткової угоди, про що свідчать її підписи на заяві, та самій угоді, на протязі трьох місяців після підписання додаткової угоди виконувала її умови. Тому суд не вбачає доведеність та наявність факту обману [PERSON] працівниками Банку при укладенні 5.08.2008 року згаданої додаткової угоди. Також суд не погоджується із позицією представника позивачки-1 адвоката [PERSON] який вказував, що додаткова угода є недійсною ще й з підстави відсутності у Банка права надавати кредити в іноземній валюті, оскільки єдиним законним платіжним засобом на території України є національна грошова одиниця гривна. Така позиція не ґрунтується на законодавстві України, зокрема положеннях ч.2 ст. 524 ЦК, згідно якої сторони можуть визначати грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Оскільки відносно [PERSON] зі сторони Банку не було вчинено будь-яких неправомірних дій стосовно укладення додаткової угоди, тому вимоги цієї позивачки про стягнення моральної шкоди також є безпідставними. Суд не вбачає підстав для задоволення позову Банку, виходячи із наступного. Як встановлено в судовому засіданні станом на день укладення договору іпотеки, 20.02.2008 року, предметом якого є належна [PERSON] квартира, в ній також проживав і продовжує проживати неповнолітній син позивачки-1 [PERSON], [INFO], що стверджується поясненнями [PERSON], представника органу опіки і піклування, даними свідоцтва про народження дитини, довідки ЖЕК. Цей неповнолітній відповідно до ст. 156 ЖК України має право користуватися жилим приміщенням нарівні з його власником. Статтею 12 Закону України „Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей від 02.06.2005 року, який набрав чинності з 1.01.2006 року, передбачено, що для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Така згода при укладенні між сторонами цього спору договору іпотеки від 20.02.2008 року отримана не була. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦК правочин, вчинений без дозволу органу опіки і піклування, є нікчемним. Тому з цих підстав суд відмовляє у задоволенні позову Банку.

Outcome: dismissed