Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-30 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом посилаючись на те, що 21 березня 1955 року вона уклала шлюб з [PERSON]. 9 грудня 1969 року ними було придбано домоволодіння № 109 (до зміни нумерації - № 145) по вул. Карла Маркса в м.Шепетівці Хмельницької області. 20 грудня 2004 року між ними та їхніми дітьми - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено спадковий договір. Згідно умов даного спадкового договору вони передають після своєї смерті дітям у власність в рівних долях вищезазначене домоволодіння. Відповідно до п.п. 6.4 даного Договору в разі смерті одного з подружжя спадщина переходить до другого на підставі ст. 1306 ЦК України. Відповідно до п. 13 вказаного Договору було також накладено заборону на відчуження спірного домоволодіння. 2 травня 2005 року її чоловік помер. Після його смерті вона звернулась до нотаріальної контори для оформлення спадщини. Але згідно письмової відповіді нотаріуса, остання не може видати свідоцтво про право на спадщину, так як жоден нормативний акт не передбачає механізму видачі свідоцтва про право на спадщину в даному випадку. Крім того, якщо існує заборона, то видача свідоцтва затримується до зняття заборони. Разом з тим, приватний нотаріус, що посвідчив спадковий договір, зняти заборону не в змозі, оскільки помер її чоловік, який був стороною договору, а без згоди всіх сторін договору цього зробити неможливо, у зв'язку з вищевказаним, Шепетівське БТІ також не може видати їй свідоцтва про право власності на будинок. А тому, вона більше п'яти років не може оформити своє право власності на домоволодіння. Просить визнати за нею право власності на домоволодіння № 109 по вул. К.Маркса в м.Шепетівка Хмельницької області. У судовому засіданні позивачка [PERSON] уточнила позовні вимоги та просила суд, крім вищевказаного, зняти заборону на відчуження домоволодіння. Крім того, пояснила, що вона вже більше пяти років після смерті чоловіка не може оформити право власності на вищевказане домоволодіння, оскільки чинним законодавством не передбачений механізм переходу такого права до неї у випадку наявності спадкового договору. З цього приводу в неї постійно виникають непорозуміння з комунальними службами під час сплати комунальних платежів, оскільки юридично будинок є власністю її чоловіка, який помер. Крім того, вона не може оформити субсидію на комунальні платежі. Також, проживаючи у даному домоволодінні, доглядаючи за ним, підтримуючи його в належному стані, постійно відчуває моральний та психологічний дискомфорт, оскільки воно не є Гї власністю. Разом з тим, її діти, які є відповідачами по справі та сторонами спадкового договору, не заперечують проти оформлення права власності на домоволодіння на неї, оскільки кожен має своє житло незалежно від існування вказаного договору. Навпаки, останні бажають, щоб право власності на все домоволодіння перейшло до неї. Відповідачі [PERSON], [PERSON], які є дітьми позивачки та сторонами спадкового договору, у судовому засіданні позов визнали та суду пояснили, що бажають, щоб мати оформила право власності на все домоволодіння № 109 по вул. К.Маркса в м.Шепетівка Хмельницької області на своє ім'я та не заперечують проти зняття заборони на відчуження вказаного будинку. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, згідно письмової заяви, просив справу розглядати у його відсутність, позов визнає повністю. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позов задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ст. 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача. Як встановлено в суді, 21.03.1955 року позивач [PERSON] одружилась з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження від 21.03.1955 року серії ЯУ № 816567, виданим Дворецькою сільською радою Ізяславського району. Під час спільного проживання вони придбали житловий будинок № 145 (на даний час № 109) з надвірними спорудами по вул. Карла Маркса в м. Шепетівці Хмельницької області, що підтверджується наявним у матеріалах справи договором купівлі-продажу від 09.12.1969 року, посвідченого Шепетівської державною нотаріальною конторою 09.12.1969 року по реєстру № 3317, зареєстрований в БТІ 11.12.1969 року за № 53/31 (реєстровий номер 9166305). Крім того, відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого 20.12.2004 року Шепетівским БТІ, домоволодіння № 109 в м. Шепетівці Хмельницької області, дійсно, належить [PERSON]. 20 грудня 2004 року [PERSON], [PERSON], з однієї сторони, та їх діти - [PERSON], [PERSON], [PERSON], з другої сторони, заключили спадковий договір. За умовами даного договору [PERSON] та [PERSON] передають після своєї смерті у власність дітям в рівних долях належний їм на праві власності будинок. Останні ж зобов'язуються надавати їм грошову допомогу, забезпечувати лікарськими засобами тощо. Пунктом 6.4 даного договору також передбачено, що в разі смерті одного з подружжя спадщина переходить до другого на підставі ст. 1306 ЦК України. Також під час укладення даного договору нотаріусом була накладена заборона на відчуження спірного будинку. 02.05.2005 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 02.05.2005 року відділом РАЦСу Шепетівського МУЮ Хмельницької області, серії 1-БВ № 004739. У зв'язку з цим, відповідно до п.6.4 вищевказаного спадкового договору, повинні були вступити в дію вимоги Ч.2 ст. 1306 ЦК України, а саме: будинок, який є предметом договору, мав перейти до позивачки. Для виконання вказаного пункту договору, оформлення на себе будинку,отримання свідоцтва про право власності на спадщину, [PERSON] звернулась до нотаріальної контори з відповідною заявою. Згідно ж письмового повідомлення завідуючої Шепетівською міською державною нотаріальною конторою від 23 липня 2008 року, наявного у матеріалах справи, остання порадила для вирішення даного питання звернутись до суду, оскільки жоден нормативний акт не передбачає механізму видачі свідоцтва про право на спадщину у випадку наявності спадкового договору. Крім того, начальник Шепетівського БТІ також, зважаючи на вищевикладене, у своєму письмовому повідомленні від 27.05.2008 р. за № 114, наявного у матеріалах справи, порадив звернутись до суду. Відповідно до сімейного законодавства України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше ні встановлено домовленістю між ними. Це означає, що частки співвласників не виділені, а тому кожен з них має рівне право на володіння, користування та розпорядження майном відповідно до ст. 63 СК України. Крім того, відповідно до ст. 65 СК України договори, які укладають подружжя з іншими особами щодо майна, яке їм належить на праві спільної сумісної власності, укладається за їхньою взаємною згодою. Як вбачається із наведеного, подружжя [PERSON] та [PERSON], з однієї сторони,та їх діти - [PERSON], [PERSON], [PERSON], з другої сторони, 20 грудня 2004 року заключили спадковий договір. Відповідно до ст. 67 СК України передбачено право дружини, чоловіка скласти заповіт щодо своєї частки до її визначення та виділу в натурі, що може бути передбачено і спадковим договором. Отже, в даному випадку спадщина після смерті [PERSON] не відкривалась, а частина будинку, яка йому належала за життя, повинна була автоматично перейти до його дружини, але не в порядку спадкування, а на підставі спадкового договору. Разом з тим, як вбачається з вищевикладеного, позивачка не має можливості оформити своє право власності на спірний будинок, оскільки на нього накладена заборона на відчуження і немає нормативного регулювання даного питання, тобто відсутні норми, які б передбачали порядок, механізм видачі свідоцтв про право власності на даний будинок на неї. Оскільки ж спірний будинок, який є предметом спадкового договору до складу спадщини не включається, тобто він не є спадковим майном, то при вирішенні даного позову слід керуватись також нормами ЦК України, які регулюють питання права власності. Разом з тим, ч. 2 ст. 1306, яка поєднує положення сімейного і цивільного і законодавства, встановлює можливий виняток із загального правила про момент набуття набувачем права власності на майно. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного законодавства сторонам спадкового договору надана можливість реалізувати обов'язок турбуватись про сім'ю. Згідно з Ч.2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інще прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки ст. 369 ЦК України передбачається, що розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якими було подружжя [PERSON] та [PERSON], то ч. 2 СТ.1226 ЦК України визнає за суб'єктом права спільної сумісної власності право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до (і без) її визначення та виділу в натурі. Аналізуючи наведені докази в їх сукупності, суд вважає, що є достатньо підстав вважати, що право власності на спірний будинок позивачкою набуте правомірно, оскільки ^/г частина спірного будинку належить їй на праві спільної сумісної власності, а інща частина - перейщла до неї на підставі ч.2 ст. 1306 ЦК України автоматично як спадщина після смерті чоловіка. Разом з тим, відповідачі по справі, які є сторонами договору, позов визнали, не заперечують проти визнання за матір'ю права власності на вказаний будинок, що у відповідності до Ч.4 ст. 174 ЦПК України також дає суду підстави задовольнити позов, оскільки таке визнання не суперечить закону та не порущує права, свободи та інтереси інщих осіб. Враховуючи вищевикладене, суд вважає також за необхідне зняти заборону на відчуження спірного будинку, оскільки вона буде перешкоджати здійсненню позивачкою свого права власності на вказаний будинок. На підставі викладеного,

Outcome: approved