Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-04 00:00:00

ЗО жовтня 2009 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом вказавши, що з 1 вересня 2002 року він працював заступником генерального директора, а 13 січня 2009 року призначений на посаду голови Правління ВАТ «Артемівський завод по обробці кольорових металів». 25серпня 2009 року відбулося засідання наглядової ради ВАТ «Артемівський завод по обробці кольорових металів» у м. Києві на якому він не зійшовся в поглядах на концепцію управління підприємством з головою наглядової ради [PERSON] На цій підставі між ним та [PERSON] була укладена усна угода про те, що він буде звільнений з підприємства за власним бажанням, а виконувати обовязки голови Правління з 27.08.2009 р. буде [PERSON] 26серпня 2009 року він прибувши до м. Артемівська, за підказкою інспектора відділу кадрів,написав заяву при звільнення його з посади за згодою сторін з 26.08.2009р., а не за власним бажанням. При цьому, за домовленістю з інспектором відділу кадрів, він також написав заяву про надання йому відпуски на 27 та 28 серпня 2009 р., пояснивши інспектору кадрів, що якщо його не звільнять за згодою сторін з 26.08.2009 р., то він звільняється за власним бажанням з 9 вересня 2009 р., а два дні відпустки йому потрібні для вирішення особистих справ. Зі серпня 2008р., у понеділок, він вийшов на роботу і довідався, що з 27.08.2009р. до виконання обовязків голови Правління приступив [PERSON], який цього ж числа видав наказ №413-к про його звільнення з 9 вересня 2009 р. за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Цім наказом його також зобовязано передати, а [PERSON] прийняти усі справи і документи по прийому - передаточному акту. У відділі кадрів він отримав копію цього наказу. [PERSON] зайняв його кабінет, а він був відсторонений підпису документів, анульована довіреність на його імя. 8 вересня 2009 року він [PERSON] пояснив, що не є матеріально-відповідальною особою, а тому і передавати нема чого і повідомив його, що з 9 вересня 2009 року не виходить на роботу, т.я. закінчився термін розірвання договору, передбачений ст.38 КЗпП України і з цього часу на роботЗу не виходив. ЗО вересня 2009 року він звернувся до відповідача з проханням надати йому трудову книжку та виплатити розрахункові суми, однак в цьому йому було відмовлено і тоді він в цей же день звернувся с заявою до прокуратури, але в прокуратурі йому запропонували звернутися с заявою до суду. 7 жовтня 2009 р. йому передали лист від відповідача в якому його повідомлялось, що він звільнений з 8 вересня 2009 р. на підставі п.4 ст.40 КЗоГ України и пропонувалось забрати трудову книжку. Звернувшись ів жовтні 2009 р. до відповідача, йому стало відомо, що наказом №462-к від 2.10.2009р. його звільнено з 8 вересня 2009 року за прогули з 9 вересня по 2 жовтня 2009 р., наказами №309 та №310 від 2 жовтня 2009 року з його заробітної плати стягнуто 21187.96 грн. незаконно отриманої суми заробітної плати за час прогулів та 16408.68 грн. за невиробниче використання мобільного телефону. Від отримання трудової книжки з записом про його звільнення на підставі п.4 ст.40 КЗпП України та розрахункових сум він відмовився, В подальшому йому стало відомо, що відповідач підмінив наказ №413-к від 27 серпня 2009 р. в якому вже відсутнє посилання на його звільнення на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Не отримавши трудову книжку, він не міг влаштуватись на роботу, тривалий час не має заробітку, були порушені його Конституційні права на працю, порушились його життєві стосунки, в родині почалися конфлікти, чим йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює в 100 тис.грн. Вважає підмінений наказ №413-к від 27.08.2009р., накази №462-к, №309, №310 від 2.10.2009р.були видані відповідачем тільки після того, як він звернувся до прокуратури, а тому є незаконними. Просив зобовязати відповідача змінити запис у трудовій книжці підстав його звільнення з п.4 ст. 40 на ст.38 КЗпП України, стягнути з відповідача незаконно утримані суми з заробітної плати, стягнути заробітну плати за час вимушеного прогулу з 10 вересня 2009 року по день отримання трудової книжки та стягнути з відповідача моральну шкоду у сумі 100000 грн. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримали повністю. Представник відповідача позовні вимоги не визнав та пояснив, що позивач за скоєні ним прогули з 9 вересня по 2 жовтня 2009 р. звільнений наказом №462-к від 2.10.2009 р. Вважає цей наказ законними, т.я. позивач, не отримавши дозволу на відпустку 27 та 28 серпня 2009 р., у ці дні не вийшов на роботу. Не будучи звільненим, з 9 вересня 2009 р. не виходив на роботу. Наказ №413-к від 27.08.2009 р. ніхто не підміняв, а де взяв позивач інший наказ №413-к від 27.08.2009р. їй не відомо. Крім того, було встановлено, що він також без поважних причин не виходив на роботу з 21 по 31липня 2009 р. за що і стягнуто із заробітної плати 21187.96 грн. В червні - вересні 2009 р. позивач за межи України не виїжджав, але користувався в цей час услугами міжнародного роумінгу на суму 16408.68 грн. розмови по мобільному телефону. Наказами №309 та №310 від 2 жовтня 2009 року з його заробітної плати стягнуто 21187.96 грн. незаконно отриманої суми заробітної плати за час прогулів та 16408.68 грн. за невиробниче використання мобільного телефону, однак приказом №339 від 30 жовтня 2009 р. ці суми зменшені до загальної 14076.08 грн. Ні якої моральної шкоди вони позивачу не заподіяли, а тому просила в позові відмовити. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно ст. 8.3.9 Статуту ВАТ «Артемівський завод по обробці кольорових металів» Наглядова рада товариства приймає та звільняє голову Правління товариства, укладає від імені товариства контракт з головою Правління, приймає рішення про притягнення до відповідальності, у тому числі і майнової до голови Правління товариства. З позивачем, згідно рішення Наглядової ради ВАТ «Артемівський завод по обробці кольорових металів» 13 січня 2009 року укладено контракт та він призначений на невизначений строк головою Правління ВАТ «Артемівський завод по обробці кольорових металів» Рішенням засіданні наглядової ради ВАТ «Артемівський завод по обробці кольорових металів» від 2.10.09 року без номера за не вихід на роботу 27 та 28 серпня 2009 р. без поважних причин, не вихід на роботу з 9 вересня 2009 року та за відсутність без поважних причин на роботі з 21 по 31 липня 2009 р. ухвалено рішення про звільнення позивача з 8^)9.2009 р. на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогули без поважних причин. На підставі даного рішення, наказом №462-к від 2.10.2009 р. позивача звільнено 8 вересня 2009 року за прогули без поважних причин скоєних з 9 вересня 2009 р. При цьому, в протоколі єдиним доказом порушення позивачем трудової дисципліни вказано тільки акт від 30 вересня 2009 року про відмову позивачем надати письмові пояснення про скоєні прогули, а в наказі не вказані причини звільнення за прогули з 21 по 31 липня та 27,28 серпня 2009 р. Відповідно до ст. 40 п.4 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк , а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу без поважних причин. Підставою для звільнення за прогули є знаходження працівника поза територією підприємства або обєкта, де він відповідно до трудових обовязків повинен виконувати доручену йому роботу. Для того щоб кваліфікувати відсутність працівника на робочому місці як прогул, необхідно за фактом порушення скласти відповідний акт. Такого акту відповідачем складено не було. Навпаки, судом встановлено, що позивач ще 26 серпня 2009 р. написав заяву про звільнення його за згодою сторін і мав на руках копію наказау№413-к від 27.08.09р. про його звільнення з 9 вересня 2009 р. Згідно п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» з подальшими змінами, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП). Оскільки, вважаючи себе звільненим з посади за власним бажанням, позивач і не виходив на роботу з 9 вересня 2009 р., а тому і не можна вважати, що він була відсутній на роботі з 9 вересня по 2жовтня 2009 року без поважних причин. Згідно ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця 3дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. При цьому, суд вважає, що відповідач прогули, ніби то скоєні позивачем з 21 по 31 липня та 27-28 серпня 2009 року повинен був виявити зразу ж в день їх скоєння, т.я. не вихід на роботу голови Правління не може бути скритим, а тому звільняючи позивача за дисциплінарні проступки пізніше одного місяця з дня його виявлення, є порушення ст. 148 КЗпП України. За таких обставин відповідач не мав правових підстав для звільнення позивача 8 вересня 2009 року, а тим паче за вчинення прогулу без поважних причин з 9 вересня 2009 р. Доводі представника відповідача про те, що представлена суду позивачем копія наказу №413-к від 27.08.09р. не є дійсною, а дійсною є наказ №413-к від 27.08.09р. який представляють суду вони, не може бути прийнята судом до уваги, т.я. наказ, який представив суду позивач завірений печаткою ВАТ «Артемівський завод по обробці кольорових металів» і у суду не визиває сумніву. В той же час копія наказу, який представив суду представник відповідача, суперечить матеріалам справи. Так, згідно цього наказу, виконуючим обовязки голови Правління, не звільняючі з посади позивача,призначається [PERSON] Пунктом 2 цього наказу відповідач зобовязаний передати [PERSON] матеріальні цінності і службову документацію до 9 вересня 2009 р. То б то відповідач цім наказом підтверджує, що згоден на звільнення позивача з 9 вересня 2009 р. Однак, 28 серпня 2009 р. відповідач з посиланням на протокол №33 засідання наглядової ради від 27.08.2009р., видає наказ №417-к яким змінює наказ №413-к, призначаючи [PERSON] в.о. голови Правління на час тимчасової відсутності позивача та виключаючи п. 2 цього наказу. При огляді ж судом протоколу засідання наглядової ради ВАТ «Артемівський завод по обробці кольорових металів» від 27.08.2009р. №33 встановлено, що такого рішення рада не приймала. Таким чином, оскільки в суді не доведено факту прогулу позивачем, наявність у відповідача заяви позивача про його звільнення, суд приходить к висновку, що наказ №462-к від 2.10.09р. про звільнення позивача на підставі п.4 ст.40 КЗпП України є незаконним, а тому і формулювання причин звільнення позивача повинно бути змінено з п.4 ст.40 на ст.38 КЗпП України. Крім того, судом встановлено, що рішенням засідання Наглядової ради від 2.10.2009 року без номеру та наказами №309 та №310 від 2 жовтня 2009 року на підставі ст. 133 КЗпП України з заробітної плати відповідача стягнуто 21187.96 грн. незаконно отриманої суми заробітної плати за час прогулів з 21 по 31 липня 2009 року та 16408.68 грн. за невиробниче використання мобільного телефону в період 22.07. по 31.07.2009 року, однак приказом №339 від 30 жовтня 2009 р. ці суми зменшені до загальної 14076.08 грн. Згідно п.2 ст.133 КЗпП України керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям, випускові недоброякісної продукції, розкраданню, знищенню і зіпсуттю матеріальних, грошових чи культурних цінностей. Однак, відповідач, на підставі цієї статті, стягує з відповідача частину заробітної плати незаконно нарахованої за дні прогули з 21 по 31 липня 2009 р., що не відповідає закону. Крім того, в п.З Постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 29.12.92р. «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» вказано, що у відповідності зі ст. 130 КЗпП України відшкодування шкоди провадиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяна шкода підприємству, установі, організації, а на підставі ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Згідно ст. 130 КЗпП України розпорядження про покриття шкоди працівниками має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку. Судом встановлено, що відповідач міг виявити скоєні позивачем прогули з 21 по 31 липня 2009 року і невиробниче використання в цей час мобільного телефону відразу ж, надаючи суду розрахунки виплаченої заробітної плати позивачу за період з 21 по 31 липня 2009 року у розмірі 21187.96 грн. та суму оплати телефонних розмов у цей час у сумі 16408.68 грн. не надав суду доказів, які б підтверджували порушення відповідачем покладених на нього трудових обов'язків, в чому полягала його вина, а тому стягнена з заробітної плати позивача сум а у розмірі 14076.08 грн. є порушенням вимог ст.ст. 130, 133 КЗпП України та повинні бути повернені позивачеві. Згідно довідок бухгалтерії у серпні 2009 року позивачу не нараховані 5414.7 грн. за ніби то скоєні ним прогули 27 та 28 серпня 2009 року. У вересні 2009 року позивачу не нараховані 2461.23 грн. за ніби то скоєний ним прогул 9 вересня 2009 року та утримано 18182.47 грн. за невиробниче використання мобільного телефону з 21 по 31 липня 2009 р. та 21187.96 грн. незаконно нарахованої заробітної плати за цей час. Однак, згідно платіжного доручення, позивачу повернуто 15.12.2009 р. 14076.08грн., тобто загальна сума стягнення складає 5414.7+2461.23+18182.47+21187.96- 14076.08=33140.28 грн., і суд вважає, що ця сума стягнута незаконно, а тому підлягають поверненню позивачеві. Згідно п.32 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» оскільки, згідно зі ст.235 КЗпП України оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Відповідно до СТ.47 КЗпП України та п.п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, власник чи уповноважений ним орган зобовязаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з унесенням запису про звільнення та згідно ст.116 КЗпП України отримати всі суми, що належать йому від підприємства В судовому засіданні встановлено, що позивач звільнений 2.10.2009 року, а тому в цей день повинен був отримати трудову книжку з унесенням запису про звільнення отримати усі суми, що належать йому від підприємства. 2жовтня 2009 року відповідач направив позивачу повідомлення про необхідність прийти до відділу кадрів та отримати трудову книжку. Це повідомлення позивач отримав 7.10.2209р. однак за трудовою книжкою не прийшов без поважних причин. Позивач не надав суду докази, що затримка видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало його працевлаштуванню. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що вини відповідача в затримці видачі трудової книжки та усіх сум, що належать йому від підприємства, не має, а тому і вимоги позивача в стягненні з відповідача заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають. Під час розгляду справи встановлено, що незаконними діями відповідача порушені законних права позивача, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, а отже, в порядку ст. 237-1 КЗпП України позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди і з врахуванням вимог розумності і справедливості відшкодування моральної шкоди суд вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди складає 1000грн. Відповідно вимогам ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 331 грн. 40 коп. (33140.28 грн. х 1%). У відповідності до вимог ч.З ст. 81 ЦПК України, постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку оплати витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільних справ та їх розмірів" від 21 грудня 2005 року №1258 з відповідача підлягає стягненню 37 грн.- витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Outcome: partial