Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю „Росія (далі ТОВ „Росія) Великобурлуцького району Харківської області про визнання договору оренди земельної частки (паю) припиненим та повернення земельної ділянки з неналежного користування відповідача, обґрунтовуючи це тим, що 20 лютого 2000 року [PERSON] з ТОВ „Росія уклала договір оренди земельної частки (паю) строком на 20 років. Право розпорядження земельною часткою підтверджувалось сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ХР № 0233132. Вказаний договір зареєстрований Черненською сільською радою в книзі записів договорів на право тимчасового користування землею 12 лютого 2000 року за № 77. В листопаді 2003 року [PERSON] померла, у звязку з чим право на спадщину перейшло до позивача. Договір оренди земельної ділянки с ТОВ „Росія вона не укладала. 23 квітня 2008 року на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) [PERSON] отримано державний акт на право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Черненської сільської ради. Позивач просила визнати договір оренди земельної частки (паю), укладений 20 лютого 2000 року між [PERSON] та ТОВ „Росія, припиненим з 23 квітня 2008 року, тобто з моменту отримання державного акта, оскільки вона набула статусу власника земельної ділянки, змінився предмет оренди та статус сторін договору, але дія раніше укладеного договору, всупереч вимогам законодавства України, не припинена. Також позивач просила суд зобовязати відповідача передати належну їй на праві власності земельну ділянку. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги позивача в повному обсязі, при цьому доповнив, що після отримання [PERSON] державного акту, остання намагалась укласти договір оренди з відповідачем, але ТОВ „Росія проігнорувало вимогу групи землевласників щодо укладення договорів оренди земельних ділянок. 18 вересня 2009 року постановою господарського суду Харківської області ТОВ „Росія визнано банкрутом та відкрита ліквідаційна процедура. Ліквідатором вищевказаного товариства призначено [PERSON] В добровільному порядку відповідач не бажає припиняти договір, який укладено 20 лютого 2000 року на підставі сертифіката. Тому позивач і вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав, оскільки наявність чинного договору оренди земельної частки (паю) перешкоджає власнику землі укласти договір з іншим орендарем. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців за № 626266, станом на 11 вересня 2009 року місцезнаходження юридичної особи ТОВ „Росія є с. Чорне вул. Садова, 14 Великобурлуцького району Харківської області, а її керівником є [PERSON] (а.с.09). Відповідач [PERSON] про час і місце судового засідання судом повідомлявся належним чином, про що свідчить розписка про одержання судової повістки (а.с.46), але дана особа до суду не зявилась, про причини неявки не повідомив. На адресу суду направив заперечення, позов не визнав, просить застосувати до вимог [PERSON] позовну давність (а.с.36-38). Відповідно до ч.4 ст.169, ст.224 ЦПК України, справа розглянута заочно, на підставі наявних у ній доказів. Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, оцінив надані сторонами докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 20 лютого 2000 року між [PERSON], як орендодавцем і ТОВ „Росія, як орендарем був укладений договір оренди земельної частки (паю), строком на 20 років на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай), серії ХР № 0233132. Зазначений договір зареєстрований 12 лютого 2000 року за № 77 у книзі записів договорів на право тимчасового користування землею Черненської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області (а.с.08, 20-21). У 2007 році [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, на підставі якого успадкувала належне [PERSON], яка померла 04 листопада 2003 року, право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом серії ХР № 0233132, виданим 12 лютого 2000 року Великобурлуцьком районною державною адміністрацією і зареєстрованого 12 лютого 2000 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 77 (а.с.22). Відповідно до ст.1218 ЦК України, ч.4 ст. 32 Закону України „Про оренду землі до [PERSON], як до спадкоємця перейшли права і обовязки за укладеним [PERSON] договором оренди земельної частки (паю). Порядок укладення договорів оренди земельної частки (паю) урегульований Указом Президента України від 03 грудня 1999 року № 1529/99 „Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки та постановою Кабінету Міністерства України від 24 січня 2000 року № 119 „Про затвердження порядку реєстрації договорів оренди земельної частки (паю). Фактично у договорі від 20 лютого 2000 року йдеться про оренду земельної частки (паю), який помилково названий договором оренди земельної ділянки (паю), що зазначено у п.1.3 цього договору (а.с.75-76). На виконання Указу Президента № 1529/09 форма Типового договору оренди земельної частки (паю) затверджена наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 17 січня 2000 року № 5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 23 лютого 2000 року за № 101/4322 (далі-Типовий договір). Суд констатує, що укладений між сторонами договір не відповідає встановленій формі Типового договору. В ньому не передбачені такі істотні умови, як щорічне погодження між сторонами розміру та форм оплати орендної плати шляхом унесення змін або доповнень в додаток до Договору як його невідємної частини, як це передбачено в п. 2.2 Типового договору. В укладеному сторонами договорі взагалі відсутній додаток і розмір орендної плати встановлено в сумі 288 грн. на весь час дії договору. Не передбачено в договорі необхідність індексації орендної плати відповідно до рівня інфляції національної валюти України, як це передбачено в п.2.2 Типового договору. На порушення п.3 Типового договору в укладеному між сторонами договорі не передбачено обовязок орендаря сплачувати пеню у розмірі 0,2 відсотка від суми недоїмки за кожний день прострочення. В цілому текст укладеного договору фактично повністю відмінний від форми Типового договору. Відповідно до п. 17 розділу Х „Перехідні положення ЗК України, сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. [PERSON] 23 квітня 2008 року на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) отримала державний акт, серії ЯД № 047835 на право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 7,8540 га., кадастровий номер 6321485500:01:000:0513, ділянка № 183, яка розташована на території Черненської сільської ради, встановлені межі цієї ділянки. Цей акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010868900019 (а.с.18). Представник позивача пояснив суду, що власники земельних ділянок після отримання державних актів пропонували ТОВ „Росія переукласти договір оренди в звязку із зміною його предмету, але позитивної відповіді не отримали. Група власників земельних ділянок (в тому числі позивач) також колективно зверталися до ліквідатора ТОВ «Росія» [PERSON] з вимогою розірвати договори оренди земельних часток (паїв), посилаючись на отримання державних актів та визнання відповідача банкрутом (а.с.25-26). Представник позивача пояснив, що ліквідатор ТОВ «Росія» [PERSON] не погодився розірвати договори за згодою сторін. Після одержання державного акта на право приватної власності на землю й виділення земельної ділянки в натурі, згідно з п.2.3 Типового договору оренди земельної частки (паю) (затверджено наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 17 січня 2000 року № 5; зареєстровано у Міністерстві юстиції України 23 лютого 2000 року за № 101/4322) зобовязання сторін за укладеним договором припиняється відповідно до чинного законодавства. Згідно з розділом ІХ «Перехідні положення» Закону України № 161-ХІV від 6 жовтня 1998 року „Про оренду землі після виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) договір оренди землі переукладається відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку на тих самих умовах, що і раніше укладений. Зазначена норма Закону прямо вказує на обовязковість припинення дії договору оренди земельної частки (паю), повязуючи це з отриманням державного акта й виділенням земельної ділянки в натурі. Таким чином, після отримання позивачем державного акту і виділення в натурі земельної ділянки, змінився предмет зобовязання, а відтак і суттєві умови виконання зобовязань, у звязку з чим сторони повинні були привести договірні відносини у належний стан відповідно до вимог Закону України від 06 жовтня 1998 року № 161-ХIV „Про оренду землі. Відповідно до ч.2 ст.651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Положення п.8 розд.Х «Перехідні положення» ЗК та розд. ІХ «Перехідні положення» Закону № 161-ХІV щодо переукладання договору оренди земельної частки (паю) передбачають право на переукладання договору оренди з попереднім орендарем і не можуть бути примусом для власника земельної ділянки. До того ж відповідач не прийняв пропозицію громадян-землевласників щодо укладення договорів оренди після отримання державних актів. На тих самих умовах, що і раніше укладений, договір оренди земельної ділянки не може бути укладений у будь-якому разі, оскільки форма і зміст раніше укладеного договору суперечить чинному законодавству України. Сторони договору оренди земельної частки (паю) не привели договірні відносини у належний стан, враховуючи вимоги Закону України „Про оренду землі. На даний час, згідно з постановою господарського суду Харківської області від 18 вересня 2009 року, ТОВ „Росія визнано банкрутом та відкрита ліквідаційна процедура. Ліквідатором вищевказаного товариства призначено [PERSON] (а.с.10-11). На даний час ТОВ „Росія не має права вести господарську діяльність. Представник позивача пояснив, що відділ Держкомзему у Великобурлуцькому районі Харківської області відмовляється надавати висновки, які необхідні для укладення договору оренди земельної ділянки на підставі державного акта, оскільки юридично ще не припинений договір оренди, який укладено на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай). Суду надана письмова відмова вищевказаного відділу (а.с.24). За таких обставин суд дійшов висновку, що договір оренди земельної частки (паю), право на яку підтверджувалось сертифікатом на право на земельну частку (пай), слід припинити шляхом його розірвання в звязку з неможливістю його виконання, оскільки необхідність припинення його дії прямо витікає з розділу ІХ «Перехідні положення» Закону України № 161-ХІV від 6 жовтня 1998 року „Про оренду землі і внаслідок існування зазначеного договору позивач позбавлений права на свій розсуд користуватися належною йому земельною ділянкою. В частині вимог позивача про зобовязання ТОВ „Росія передати належну їй на праві власності земельну ділянку позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки не надано доказів того, що ТОВ „Росія володіє вищевказаною земельною ділянкою на даний час. Після отримання позивачем державного акта відповідна земельна ділянка відповідачеві не передавалась. До того ж після отримання позивачем державного акта на право власності на земельну ділянку без укладення договору оренди землі, відповідач не мав права користуватися земельною ділянкою, яка не передавалася йому згідно з правилами, встановленими ст.ст.17, 20 Закону України «Про оренду землі», ч.2 ст.125, ч.2 ст.126 ЗК України. Підстав для застосування строків позовної давності не встановлено. Згідно з ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені нею судові витрати.

Outcome: partial