Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-28 00:00:00

17 лютого 2010 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому вказувала, що 27 жовтня 2002 року у відділі РАГС Лохвицького районного управління юстиції Полтавської області зареєстровано шлюб між нею та відповідачем [PERSON], про що було зроблено актовий запис в книзі реєстрації за №83. У сторін це перший шлюб, в якому у них народилась дитина: донька [PERSON] (15.07.2003 р.н.). Сімейне життя в них не склалось, через втрату взаєморозуміння, постійні конфлікти та сварки, у звязку з чим з квітня 2009 року шлюбні стосунки між ними припинені, спільне господарство не ведеться, сімя фактично розпалась. На підставі вищезазначеного позивач просить розірвати шлюб. В судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги підтвердила та подала заяву в якій просила розглянути справу на попередньому судовому засіданні. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав та просив шлюб розірвати на попередньому судовому засіданні, про що надав письмову заяву. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 ЦПК України. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує прав та інтересів інших осіб. Судом встановлено, що між позивачкою та відповідачем склалися сімейні правовідносини щодо припинення шлюбу, які врегульовуються ст.ст. 104 ч.2, 105 ч.3, 110 ч.1, 112 Сімейного кодексу України. Так, під час судового слідства встановлено, що дійсно між [PERSON] та [PERSON] 27 жовтня 2002 року укладено шлюб, про що свідчить свідоцтво про одруження, видане відділом РАГС Лохвицьким районним управлінням юстиції Полтавської області, й зроблений в книзі реєстрації актів запис за №83 (а.с.4). У сторін це перший шлюб. В шлюбі народилась одна дитина: донька [PERSON] (15.07.2003р.н.). З наданих в ході судового розгляду пояснень позивачки та відповідача, вбачається, що спільне життя у них не склалося, подальше існування їхньої сім'ї неможливе, у звязку з чим сторони відмовляються від примирення. Починаючи з квітня 2009 року вони проживають окремо й спільного господарства не ведуть. Також в судовому засіданні встановлено, що майновий спір між позивачем та відповідачем відсутній, спору, щодо місця проживання дитини немає, дитина залишається проживати з матірю. З цього приводу спір відсутній. З урахуванням зазначеного суд визнає встановленим, що між сторонами у справі подальше спільне життя неможливе, у звязку з чим позивач звернувся з позовом в порядку ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України. Саме той факт, що сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть, сімя фактично розпалась, унеможливлює їх сумісне співіснування та шкодить їх інтересам та інтересам дитини. При ухваленні рішення судом враховано спільне бажання [PERSON] та [PERSON] швидше розірвати шлюб, оскільки подальші шлюбні відносини між ними є неприпустимими. Враховуючи вказане, суд вважає встановленим, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам та інтересам дитини, що має істотне значення, у звязку з чим шлюб між [PERSON] та [PERSON] слід розірвати на підставі ст. 112 Сімейного кодексу України. Судові витрати в справі, а саме суму судового збору в розмірі 8 грн. 50 коп. та суму витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 30 грн. 00 коп., відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України покласти на сторін. Державне мито при реєстрації розірвання шлюбу слід покласти на сторін.

Outcome: approved