Jurisdiction: civil
Date: 2010-01-27 00:00:00

Позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до відповідачів, про виселення з гуртожитку, посилаючись на те, що під час проходження відповідачем [PERSON] навчання у Національній академії оборони України (далі - академія), йому на сім`ю з чотирьох осіб була виділена кімната у гуртожитку академії. Після закінчення навчання відповідачі з гуртожитку не виселились та продовжують там незаконно проживати. У добровільному порядку відповідачі виселитись з гуртожитку не бажають, у зв`язку з чим позивач вимушений був звернутися до суду з відповідним позовом. В попередньому судовому засіданні помічник військового прокурора позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. В подальшому помічник військового прокурора в судове засідання не з`явився, позов підтримував представник академії, просив його задовольнити та додатково пояснив, що на даний час військові та офіцери, які проходять навчання у академії вимушені піднаймати житло, що ставить їх у скрутне матеріальне становище, оскільки через осіб які закінчили навчання і не виселились з гуртожитку, академія не може забезпечити їм належні умови проживання у гуртожитку академії. Відповідач та його представник позовні вимоги визнали та пояснили, що дійсно під час проходження [PERSON] навчання у академії, останньому була виділена кімната у гуртожитку академії, де він проживав та проживає на даний час, оскільки продовжуючи працювати у Збройних Силах України (далі -ЗСУ) та пропрацювавши більше 25 календарних років він разом із сім`єю не був забезпечений службовим житлом, тому йому не має куди виселитись. За таких обставин відповідач [PERSON] вважає, що його права також порушуються, у зв`язку з чим під час попереднього судового засідання звернувся до суду з зустрічним позовом до Міністерства оборони України в якому просить зобов`язати останнє забезпечити його службовим житлом на сім`ю з чотирьох осіб відповідно до вимог чинного житлового законодавства України. Представник відповідача Міністерства оборони України (далі - Міністерство), проти задоволення зустрічного позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що Міністерством не було порушено прав [PERSON] , оскільки на час звернення останнього з заявою "ро надання службового житлового приміщення таких приміщень не було в наявності, проте на час розгляду справи вирішується питання про надання [PERSON] службового житла, через його наявність на даний час, у зв`язку з чим просив оголосити у справі перерву, оскільки найближчим часом питання про надання [PERSON] службового житла можливо буде вирішено у позасудовому порядку. Крім того, представник Міністерства зазначив, що визнає право [PERSON] на отримання житла у встановленому для цього порядку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутність /а.с. 54/ Відповідачі [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомила, у зв`язку з чим суд вважає іа можливе розглядати справу у її відсутність. [PERSON] на час розгляду справи є малолітньою особою, тому особисто не може бути відповідачем у справі, у зв`язку з чим її інтереси представляє її батько відповідач [PERSON] як іконний представник. Вислухавши пояснення представників сторін, відповідача, суд вважає встановленими наступні акти та відповідні їм правовідносини. Відповідач полковник [PERSON] , який перебуває на дійсній військовій службі у Генеральному штабі ЗСУ, був зарахований до академії де навчався з 29.01.2004 року по 24.11.2005 рік /а.с. 4, 8, 43/. На час проходження навчання [PERSON] академією був наданий ордер на зайняття житлової кімнати [ADDRESS] , який знаходиться на балансі академії, куди він вселився разом із сім`єю, дружиною та двома дітьми /а.с. 11,12/. Після закінчення навчання [PERSON] разом із сім`єю з гуртожитку не виселився та продовжує проживати в останньому, оскільки не забезпечений службовим або іншим житлом /а.с. 6, 9-10/. Вказані обставини визнані учасниками процесу в судовому засіданні та не потребують доказуванню відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЖК України, для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також для інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Відповідно до ч. 1 ст. 132 ЖК України, сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Враховуючи те, що [PERSON] припинив навчання у академії, у зв`язку з чим йому та його сім`ї надавалась кімната у гуртожитку, останній не належить до категорії осіб зазначених у ст. 125 ЖК України, тому підлягає виселенню разом з проживаючими з ним особами без надання іншого житлового приміщення. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є законними обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української PCP та іншими нормативно-правовими актами. Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства. Для військовослужбовців військова частина зобов`язана орендувати житло для забезпечення ним військовослужбовця та членів його сім`ї або за бажанням військовослужбовця виплачувати йому грошову компенсацію за піднайом (найом) жилого приміщення. Відповідно до п. 1.3. Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Міністра Оборони України № 577 від 06.10.2006 року (далі - інструкція), у разі відсутності службового житлового фонду у військовій частині для військовослужбовців військова частина зобов`язана орендувати житло з метою забезпечення ним військовослужбовців та членів їх сімей або за бажанням військовослужбовця виплачувати йому грошову компенсацію за піднайом (найом) житлового приміщення у встановленому порядку. [PERSON] є полковником ЗСУ, працює у генеральному штабі ЗСУ і перебуває на квартирному обліку у ЖК гарнізону у м. Києві у першочерговій категорії як учасник бойових дій /а.с. 44, 45/. В судовому засіданні не встановлено, що [PERSON] було забезпечено орендованим житлом або виплачувалась компенсація за піднайом житла, а також те, що йому було запропоновані відповідні варіант вирішення житлової проблеми від яких [PERSON] відмовився. [PERSON] звертався з рапортом про забезпечення його службовим житлом, яке було підтримано його командуванням /а.с. 46/. Згідно листа надісланого начальнику генерального штабу - головнокомандувачу ЗСУ генерал- полковнику Свиді І.Ю. підписаного начальником головного оперативного управління генерального штабу ЗСУ (далі - лист) вбачається, що головним квартирно - експлуатаційним управлінням ЗСУ була розглянута кандидатура полковника Ледовського В.M., але до проекту списку, який готується на затвердження Міністру оборони України з невідомих причин не внесена /а.с. 62/. Враховуючи вище наведене, суд приходить до висновку про те, що зустрічний позов є законним та обґрунтованим, виходячи з наступного. Правовідносини, що виникають в процесі реалізації права забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей службовим житлом основані на принципі юридичної визначеності. Зазначений принцип не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акта, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах. Як свідчить позиція Європейського Суду, принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в даному випадку це не забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей службовим житлом у зв`язку з його відсутністю, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протидіють якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо військовослужбовців без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у військовослужбовців стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки. З вище наведеного вбачається, що обов`язок забезпечувати військовослужбовців житлом покладається на Державу, тому суд не може прийняти до уваги доводи представника Міністерства щодо неможливості надання [PERSON] службового житла раніше, за його відсутності, оскільки на думку суду органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів або в даному випадку службового житла, як на підставу невиконання своїх зобов`язань, які встановлені ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Крім того, суд також вважає доводи представника Міністерства щодо відсутності спору між Міністерством та [PERSON] щодо надання службового житла останньому, оскільки такий спір найближчим часом вирішиться, такими, що не заслуговують на увагу, оскільки будь - яких доказів представник відповідача Міністерства з цього приводу, зокрема затверджених Міністром оборони України списків про включення [PERSON] до останніх, які б спростовували обставини викладені у листі, суду не надав. Таким чином, побоювання [PERSON] щодо продовження порушення його права на отримання службового житла є цілком обгрунтованими, а посилання представника Міністерства на неналежну підготовку до розгляду справи, як наслідок неможливості подати відповідні докази щодо внесення [PERSON] до відповідних списків на думку суду є хибними, оскільки з зворотного повідомлення, яке надійшло з поштового відділення вбачається, що Міністерство було повідомлено про час та місце судового розгляду за сім днів відповідно до вимог ч. 4 ст. 74 ЦПК України. Також, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що [PERSON] як військовослужбовець, який має вислугу більше 20 років на військовій службі відповідно до п. 1.4. інструкції, має право на надання йому та членам його сім`ї постійного житла, проте останній просить забезпечити його службовим житлом не претендуючи на постійне житло або надання йому коштів для піднайому житла на, що в свою чергу має право з підстав наведених вище. Відповідно до ст. 47 ЖК України, норма жилої площі встановлюється в розмірі 13,65 кв.м. на одну особу. Таким чином суд вважає, що вимоги [PERSON] щодо надання йому та членам його сім`ї службового житла виходячи з вимог житлового законодавства є законними, проте, на думку суду за недоцільне конкретизувати дані вимоги та визначати строк надання такого житла або пов`язувати надання такого житла з певною подією, оскільки рішення суду є обов`язковим для виконання всіма юридичними та фізичними особами на всій території України, і підстав вважати, що останнє не буде виконано або при наданні службового житла будуть порушені норми житлового законодавства відсутні. Враховуючи вище наведене та

Outcome: partial