Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-28 00:00:00

В серпні 2006 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив суд визнати удаваним договір купівлі-продажу від 31.03.2006 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстром № 8-751, а також визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 31.03.2006 року за договір дарування. В обґрунтування позову позивач вказав на те, що у власності його діла [PERSON] знаходилася квартира [ADDRESS]. [PERSON] подарував свою квартиру [PERSON], як члену своєї родини. У 2006 році його дядько [PERSON] вирішив передати спірну квартиру йому у власність, для чого вони звернулися до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори для укладення угоди, після чого 31.03.2006 року між ними був укладений договір купівлі-продажу вищевказаної квартири. 11.05.2006 року він зареєстрував право власності на вказану квартиру в ДМБТІ. Оскільки договір купівлі-продажу передбачає передачу грошей при відчуженні майна, але він ніяких грошей [PERSON] не передавав, і [PERSON] з нього їх не витребував, тому він вважає, що цей договір купівлі-продажу є удаваною угодою, а дійсно між ними був укладений договір дарування квартири. В лютому 2009 року третя особа [PERSON] звернулася до [PERSON] з самостійними вимогами, де просила суд визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS], набуту за спільні кошти та в період шлюбу з [PERSON] В обґрунтування позову вказала на те, що 08.07.1995 року вона уклала шлюб з [PERSON] 31.01.2007 року шлюб між ними було розірвано. Спірна квартира була придбана нею та її чоловіком в період шлюбу за спільні кошти. Крім того, вона була присутньою при укладенні та нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу, в присутності нотаріуса писала заяву, що не проти купівлі-продажу вказаної квартири та продавець [PERSON] повністю отримав раніше оговорену суму коштів за продану ним квартиру. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити, посилаючись на підстави зазначені в позовній заяві, а також вказав на те, що згідно свідоцтва про право на спадщину від 29.05.1999 року, спадкоємцями квартири [ADDRESS] [PERSON], померлого 07.02.1998 року є в рівних частинах кожний батько [PERSON] та дочка [PERSON] Згідно Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24.11.2004 року та додаткового рішення суду від 20.10.2005 року право власності [PERSON] на зазначену квартиру було припинено та виплачено [PERSON] їй компенсацію за її частину квартири. В 1999 році [PERSON] виїхав на постійне проживання до Німеччини та 19.06.1999 року видав на імя позивача довіреність на розпорядження частиною квартири, яка належала йому. 10.04.2001 року у звязку з закінченням терміну довіреності, [PERSON] видав ще одну довіреність на його імя. [PERSON] бажав подарувати свою квартиру позивачеві, але [PERSON] маючи довіреність від нього не міг сам переоформити на себе квартиру, тому 24.06.2003 року між [PERSON] діючого за довіреністю та його дядьком [PERSON] було укладено договір дарування, за яким [PERSON] прийняв в дар квартиру, з наміром подарувати її позивачеві. 31.03.2006 року було укладено спірний договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON], а не договір дарування, оскільки для того щоб оформити договір дарування необхідно було сплатити 5 % податку з доходів фізичних осіб. При оформленні зазначеного договору ніяких грошей не передавалося. Позивач під час укладення договору з [PERSON] не проживав. Також зазначив, що стосується самостійних вимог [PERSON], то він їх не визнає та просить відмовити в їх задоволенні. Позивач за первісним позовом в судовому засіданні був допитаний в якості свідка та вказав на те, що свої позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, посилаючись на те, що між ним та його дядьком [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, а не договір дарування, оскільки для того щоб оформити договір дарування необхідно було сплатити 5 % податку з доходів фізичних осіб, а у нього таких грошей не було. Гроші за квартиру [PERSON] не передавалися. Представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнав та просив їх задовольнити, посилаючись на те, що між [PERSON] та [PERSON] 31.03.2006 року було укладено спірний договір купівлі-продажу, а не договір дарування, оскільки для того щоб оформити договір дарування необхідно було сплатити 5 % податку з доходів фізичних осіб. При оформленні зазначеного договору ніяких грошей не передавалося. [PERSON] не заявляла ніяких претензій стосовно спірної квартири. Також зазначив, що стосується самостійних вимог [PERSON], то він їх не визнає та просить відмовити в їх задоволенні. Відповідач за первісним позовом в судовому засіданні був допитаний в якості свідка та вказав на те, що проти задоволення первісного позову не заперечує та просить його задовольнити, посилаючись на те, що між ним та його племінником [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, а не договір дарування, оскільки для того, щоб оформити договір дарування необхідно було сплатити 5 % податку з доходів фізичних осіб, а у [PERSON] таких грошей не було. Гроші за квартиру він не отримував та не мав такого наміру. Крім того [PERSON] завжди казав про те, що хоче свою квартиру залишити своєму онукові [PERSON] Представник третьої особи з самостійними вимогами в судовому засіданні підтримав самостійні вимоги [PERSON] та просив їх задовольнити, а вимоги по первісному позову не визнав та просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що спірна квартира була придбана [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти, тому вона є спільною сумісною власністю. [PERSON] була присутньою в нотаріальній конторі при укладенні договору купівлі-продажу і давала свою згоду. Гроші за квартиру передавалися [PERSON] перед укладенням договору, але де, коли саме і хто передавав гроші йому не відомо. Третя особа с самостійними вимогами була допитана в якості свідка та вказала на те, що первісний позов не визнає, просила суд задовольнити її вимоги, посилаючись на те, що вона з [PERSON] купила квартиру за спільні кошти, частину з яких вона позичила у [PERSON], але розписки не залишилося. Представник третьої особи Першої Дніпропетровської державної нотаріальна контора за первісним позовом в судове засідання не зявився, але надав заяву, в якій просив суд розглядати справу без їх участі. Вислухавши сторони, свідків та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява [PERSON]О, підлягає задоволенню, а позов третьої особи з самостійними вимогами не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 232 ЦК України - удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Таким чином, до спірного правочину слід застосовувати правила передбачені для договору дарування. Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. У судовому засіданні було встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.05.1999 року, виданого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, спадкоємцями квартири [ADDRESS] [PERSON], померлого 07.02.1998 року є в рівних частинах кожний батько [PERSON] та дочка [PERSON] (а.с. 88). 24.06.2003 року між [PERSON] діючого по дорученню від імені [PERSON] було укладено договір дарування, згідно якого він подарував, а [PERSON] прийняв в дар ? частини спірної квартири. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24.11.2004 року та Додатковим рішення суду від 20.10.2005 року право власності [PERSON] на зазначену квартиру було припинено, стягнуто з [PERSON] грошову компенсацію за ? частину квартири [PERSON] в сумі 18\~550 грн. та визнано за [PERSON] право власності на вказану квартиру (а.с. 105). Згідно договору купівлі-продажу від 31.03.2006 року, посвідченого Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, [PERSON] передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с. 9). Як вбачається з пояснень сторін, допитаних у якості свідків [PERSON] та [PERSON] гроші за квартиру не передавалися та не було такого наміру. Метою уклаження даного правочину було безоплатна передача даної квартири у власність [PERSON] Свідок [PERSON] зазначила, що [PERSON] мав намір подарувати спірну квартиру [PERSON], що також підтверджується Заповітом від 22.01.1999 року, виданого [PERSON] та посвідченого Пятою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, де зазначено, що на випадок його смерті він розпоряджається своєю частиною квартири [ADDRESS] на користь [PERSON] (а.с. 89). Крім того з оглянутої в судовому засіданні цивільної справи № 2-0657-2004 року за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю та вселення, вбачається, що [PERSON] користується квартирою з 1999 року на підставі доручення від 26.07.1999 року, виданого на його імя [PERSON]. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, щодоговір купівлі-продажу квартири є удаваною угодою, оскільки його було укладено для приховання іншого договору, який на справді було вчинено. При укладенні договору купівлі-продажу між сторонами не було факту передачі грошей, покупець гроші не передавав, а продавець не витребував, в дійсності метою даного договору була безоплатна передача даної квартири у власність [PERSON],а тому необхідно визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 31.03.2006 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстром № 8-751, удаваною угодою та визнати його як вчинений на справді договір дарування. Відповідно ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 57 СК України майно є особистою приватною власністю дружини, чоловіка якщо воно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17.01.2007 року з березня 2006 року [PERSON] та [PERSON] проживають окремо та не ведуть спільного господарства, спір майнового характеру врегульований. Рішення набрало чинності 29.01.2007 року (а.с. 90.). Що стосується посилань [PERSON] та її представника на те, що вона брала позику у [PERSON] для придбання квартири, то вони є необгрунтованими та безпідставними, оскільки доказів стосовно цього суду надано не було. Таким чином, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] не була придбана за спільні кошти, оскільки гроші за неї не передавалися, та в дійсності було укладено договір дарування, квартира не є спільною сумісною власністю, тому самостійні вимоги [PERSON] стосовно визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири, не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 79 ЦПК України з [PERSON] на користь держави необхідно стягнути недоплачені витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 119 грн. 50 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved