Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Держави Україна та Президента України [PERSON] та, змінивши та доповнивши свої позовні вимоги в попередньому судовому засіданні, просить суд: - визнати його право власності на грошові кошти, забезпечені золотом, на рахунках у Дніпродзержинському філіалі №3293/051 Ощадбанка України в сумі 56\~987 гривень 78 коп.; - зобовязати державу Україна зобовязати державу Україна виконати взяті на себе гарантійні зобовязання по збереженню власності в реальній величині її купівельної здатності та повернути з незаконного володіння державою Україна його власність в сумі 52\~634 гривні 25 коп.(без врахування компенсації); - зобовязати державу Україна зобовязати державу Україна виплатити йому 10 000 гривень грошового вираження заподіяної моральної шкоди. Обгрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] в позовній заяві та судовому засіданні пояснив, що він має власність в Дніпродзержинському філіалі №3293/020 Сбербанка України, де його власність без його відома проіндексували в гривні на позабалансові рахунки: № 915517345 - у сумі 1859 гривень 92 коп.; № 915517359 1249 гривень 75 коп. Відповідач зобовязаний виконувати свої зобовязання по гарантії збереження його власності в реальній її величині. Коли він став відчувати гостру потребу в своїх заощадженнях, він звернувся до банку з вимогою закрити рахунки та видати йому гроші. Але йому було відмовлено. Впевнений, що йому перешкоджають в користуванні його власності і порушують його права, які захищаються Конституцією України. Вважає, що його вимоги, предявлені до держави та Президента України правомірні, так як держава відповідає перед громадянином за свою діяльність і тому може виступати відповідачем по справі. Всі ці порушення прав людини спричинили йому моральні страждання, які він оцінює в 10 000,00 гривень і також неправомірними діями йому спричинені моральні страждання, які полягають у тому, що значно погіршився його стан здоровя, потрібно купувати ліки, а грошові кошти по вкладам йому не видають. Просить його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник відповідачів держави Україна та Президента України в судове засідання Печерського райсуду м.Києва не зявився на повторний виклик, а своїм клопотанням просив розглянути справу за його відсутності. Представник залученого у якості другого відповідача ВАТ «Державний ощадний банк України», в судовому засіданні Печерського райсуду м. Києва в своїх письмових запереченнях на похзов зазначив, що повністю заперечує проти позовних вимог, та вважає їх незаконними та необґрунтованими. Інфляційні процеси в державі призвели до знецінення грошових вкладів. Було прийнято Закон України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», який передбачає зобовязання держави в майбутньому відновити знецінені інфляцією вклади громадян. Відповідно до п.9 Статуту ВАТ «Державний ощадний банк України», банк не відповідає за зобовязання держави, а держава не відповідає за зобовязаннями банку. Відповідно до Закону заощадження громадян в період 02.01.1992 року відновлюються у співвідношенні 1 карбованець заощаджень на 1,05 гривні. Держава планує поступово виплатити як компенсації втрат від знецінення заощаджень за рахунок Державного бюджету України. Цим Законом встановлено спеціальний порядок компенсації заощаджень, що має здійснюватися у межах коштів, передбачених Державним бюджетом України на певний рік. Держава зобовязується забезпечити збереження та відновлення реальної вартості заощаджень громадян і гарантує їх компенсацію у встановленому порядку. Йдеться про порядок, визначений як безпосередньо цим Законом, так і відповідності з ним іншими нормативно-правовими актами. З огляду на викладене, порушень прав позивача немає, то відповідно і відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. Просять у задоволенні позовних вимог відмовити. Представник залученого у якості другого відповідача Державного Казначейства України в судове засідання Печерського райсуду м.Києва не зявився на повторний виклик та про причину своїх неявок суд не повідомив. Суд, вислухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що у задоволенні позову повинно бути відмовлено з наступних підстав. Згідно статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно статті 95 Конституції України бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами. Виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. В силу ст.7 ч.2 Бюджетного Кодексу України повноваження на здійснення витрат бюджета повинні відповідати обєму надходжень в бюджет на відповідний бюджетний період. На підставі ст.ст.6, 7 Закона України від 21.11.1996 року «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» зі змінами згідно рішенню Конституційного Суду України від 10.10.2001 року, компенсація громадянам України втрати від знецінення грошових збережень, внесених в Ощадбанк СРСР до 02 січня 1992 року, провадиться виключно в грошовій формі за рахунок Державного бюджету України, починаючи з 1997 року. Кошти для цієї компенсації визначаються в Державному бюджеті України окремою статтею, при цьому до винесення рішення Конституційним Судом України від 10.10 2001 року порядок і розміри виплат визначались в залежності від суми вкладу і віку вкладника в межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України. В судовому засіданні встановлено, що законами України „Про державний бюджет з 1997 рік по 2009 рік щорічно передбачались суми на виплату компенсацій громадянам грошових заощаджень, які були внесені в Ощадний банк СРСР до 02 січня 1992 року, а постановами КМУ також щорічно визначались розміри сумм, які у поточному році повинні бути виплачені згідно з Законом України „Про державний бюджет України на поточний рік. Але ці суми за своїми розмірами значно менші, ніж сума позову [PERSON] та й про те, чи одержував він суми, вказані в постановах КМУ щорічно, позивач суду ніяких даних не надав. Тому суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання його права власності на грошові кошти, які знаходяться на компенсаційних рахунках ВАТ «Державний ощадний банк України» та вимоги про разове повернення цих коштів не можуть бути задоволені. Крім того, суд, постановлюючи рішення по справі, бере до уваги також те, що згідно ст. 13 Конституції України власність зобовязує і не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству, а Держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки; усі субєкти права власності рівні перед законом, - а у разі задоволення позову були б порушені права інших громадян, які отримують на протязі року виплати з державного бюджету України (міліція, армія та інші державні службовці), що було б порушенням як ст. 13 так і ст. 23 Конституції України, у якій говориться, що кожен має право на вільний розвиток своєї особистості, якщо при цьому не порушуються права і свободи інших людей, а також ст.41 Конституції України, де записано, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Заслуговують також уваги доводи відповідча про те, що вклади позивача, внесені в Ощадбанк СРСР в результаті інфляції були знецінені, стали незначними на момент проведення грошової реформи 1996 рокуі право позивача на ці кошти не оспорюється. Але кошти, які держава добровільно виділяє з бюджету для компенсації громадянам-вкладникам їх втрат, повязаних зі знеціненням вкладів, є власністю держави, а не вкладника. Тому претенції позивача про виплату йому негайно в гривнах України всіх сум, вкладених ним в рублях в Ощадбанк СРСР, не мають під собою ніяких підстав. Вирішуючи позов в частині стягнення моральної шкоди, суд приходить до висновку, що в силу ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, але в судовому засіданні доказів про те, що держава Україна або Президент України як відповідачі здійснили якісь неправомірні дії чи бездіяльність по відношенню до позивача, [PERSON] суду не надав, а тому згідно зі ст. 1167 ЦК України підстав для відповідальності за моральну шкоду суд не вбачає, а стало бути в задоволенні позову в цій частині також має бути відмовлено. Крім того, згідно п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику по справам про стягнення моральної шкоди спори про стягнення моральної шкоди розглядаються у випадках, коли право на її стягнення передбачено спеціальним Законом, а Закон України від 21.11. 1996 року «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» такого права на стягнення морально шкоди не передбачає. На підставі викладеного і ст.3, 13, 41 Конституції України, ст.ст.2, 170-174, 318-319, 386-387, 1173-1177, 1205,1207 ЦК України, Законом України від 21.11.1996 року «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» зі змінами згідно рішенню Конституційного Суду України від 10.10 2001 року, та

Outcome: dismissed