Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовними вимогами 07.05.2009 року. Представник позивача за дорученням [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягаючи на задоволенні позовні вимог. Відповідачі в судове засідання не з»явилися ,про час розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, причину неявки суду не сповістили. За таких обставин на підставі ч. 4 ст.169 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів (постановляє заочне рішення). Третя особа - Дзержинський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про час розгляду справи попереджена своєчасно та належним чином, звернулася до суду з клопотанням про можливість розгляду справи за відсутність представника. Вислухавши пояснення позивача , дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного: Позивач по справі АТЗТ «Харківагротеххарчопром» є по цивільній справі за позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди , заподіяною дорожньо-транспортною пригодою ,на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.06.2007 року № 2-22/84/07 з [PERSON] стягнуто на користь АТЗТ «Харківагротеххарчопром» 34156,97 гривень збитків, заподіяних дорожньо транспортною пригодою та судових витрат пов»язаних з сплатою послуг фахівця і з розглядом цивільної справи. Рішення суду набуло чинності на підставі ухвали Апеляційного Суду Харківської області від 05.09.2007 року. Після набуття рішенням суду чинності, відповідач по цивільній справі [PERSON], усвідомлюючи ті обставини, що на його майно буде звернуто стягнення, зловживаючи своїми процесуальними правами ,24.09.2007 року уклав договір дарування своєї частки в спільній сумісній власності на квартиру (1/3 квартири) №65 в будинку №72-В по пр.Перемоги в м. Харкові , який посвідчено приватним нотаріусом Харківського Міського нотаріального округу ЖАМОЙДА Г.М. та внесено в реєстр нотаріальних дій за №3178. Свою частину квартири [ADDRESS] відповідач [PERSON] подарував своїй матері ,відповідачці по справі [PERSON]. Постановою Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 29.01.2009 року відкрито виконавче провадження по виконавчому листу №2-2284/07 від 16.12.2008 року, на неодноразові виклики до Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції [PERSON] не з»явився, іншого майна для забезпечення виконання судового рішення не має, що знайшло своє підтвердження в довідці КП «ХМБТІ» від 15.04.2009 року № 4435/2 (арк..11). На підставі ст.16 Цивільного Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним з способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до правопорушення і інше. Згідно вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття ,зміну або припинення цивільних прав та обовязків, на підставі вимог ч 4 ст.202 ЦК України договір дарування є двостороннім правочином. На підставі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин , якщо його недійсність встановлена законом(нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч 3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Ст..203 ЦК України 2003 року передбачає наступне: 1)зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу ,іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2)Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності 3)Волевиявлення учаснику правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4)Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5)Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків 6)Правочин, що вчиняється батьками(усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. На підставі вимог ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру утворення правових наслідків ,які обумовлювалися би цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. На підставі вимог ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, які вони на справді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. На підставі вимог ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним право чином права та обов»язки передбачалися на лише майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Таким чином, правочин є таким правочином , в якому на підставі договору має місце обумовлення настання або зміну прав та обов»язків обставиною, щодо якої невідомо настане вона чи ні (відкладальна обставина), як передбачено ч 1 ст 212 ЦК України. Судом встановлено, що відповідач [PERSON], уклавши з відповідачкою [PERSON] договір дарування не мав наміру створити відповідні правові наслідки, він продовжує мешкати в квартирі, не зважаючи на ті обставини, що зареєструвався в квартирі свого батька за адресою : [ADDRESS], при здійсненні наміру вручення судової повістки засобами Харківського Обласного вузлу спеціального зв»язку ,батько відповідача [PERSON] пояснив, що його син в цій квартирі не мешкає, а тільки зареєстрований. Згідно вимог п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року з змінами та доповненнями, внесеними Постановами Пленуму Верховного Суду України № 13 від 25.12.1992,№ 15 від 25.05.1998 року Про судову практику в справах про визнання угод недійсними ,яка діяла на час виникнення спірних правовідносин розяснити судам, що мнима(удавана) угода, угода укладена про людське око, без наміру створити юридичні наслідки, є на підставі ч1 ст.58 ЦК України 1963 року недійсною, незалежно від мети її укладення. Оскільки сторони ніяких дій по здійсненню мнимої угоди не вчиняли, суд в таких випадках постановляє рішення тільки про визнання угоди недійсною без застосування будь-яких наслідків. На підставі п.16 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України п.б) невиконання або неналежне виконання угоди ( у тому числі договору ) не може бути підставою для визнання угоди недійсною. У цьому разі сторона вправі вимагати розірвання договору або застосування інших встановлених наслідків, а не визнання угоди недійсною. На підставі п.є) вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України визнання угоди недійсною може мати місце і після смерті громадянина, який був її учасником. Такі вимоги можуть бути заявлені другою стороною, спадкоємцями померлого, іншими заінтересованими особами або прокурором. Аналогічні роз»яснення Пленумом Верховного Суду України надані 06.11.2009 року на час розгляду справи судом: На підставі вимог п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Судам відповідно до ст 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша ст219, частина перша ст.220,частина перша ст.224 ЦК тощо), та оспорювані правочини , якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах встановлених законом (частина друга ст.222, частина друга ст.223, частина перша ст.225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.» На підставі вимог п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» « Відповідно до ст.215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину(договору)недійсним не може бути його розірвання ,оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтованості іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена ,як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права і інтереси якої порушено вчинення правочину.». В пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що « судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов»язань, які виникли із правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визначення правочину недійсним. У разі уколи правочин невиконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша ст.216 ЦК).» На підставі п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що « Згідно зі ст.217 ЦК правочин не може бути визнано недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише окремі його частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до ст.217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з»ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підставі,з яких він визнаний недійсним». На підставі вимог п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається « Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано будь яке майно, такий право чин не може бути кваліфікований як недійсний.» На підставі вимог п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається ,що « за удаваним право чином (ст.235 ЦК) сторони умисно оформляють один право чин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним право чином права та обов»язки сторін виникають , але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший право чин, суд на підставі вимог ст.235 ЦК має визнати ,що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст.216 ЦК ,можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний». Суд приходить до висновку ,що договір дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS] від 24.09.2007 року № реєстру 3178, посвідчений приватним нотаріусом Харківського Міського нотаріального округу ЖАМОЙДА Г.М. не можливо визнати фіктивним , бо за умовами договору відбулася передача майна. На підставі ст.595 ЦК України кредитор, Який притримує річ у себе, зобов»язаний негайно повідомити про це боржника. Кредитор відповідає за втрату, псування або пошкодження речі, яку він притримує в себе, якщо втрата, псування або пошкодження сталося з його вини. Кредитор не має права користуватися річчю, яку він притримує у себе. На підставі вимог ст.596 ЦК України до кредитора ,який притримує у себе річ боржника, не переходить право власності на неї. Боржник, річ якого кредитор притримує, має право розпорядитися нею ,повідомивши набувача про при тримання речі і права кредитора. Суд вважає, що договір дарування від 24.09.2007 року укладено з метою невиконання зобов»язань по сплаті боргу за рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова №2-2284/07 від 25.06.2007 року, таким чином, суд вважає за необхідне визнати договір дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS] від 24.09.2007 року № реєстру 3178, посвідчений приватним нотаріусом Харківського Міського нотаріального округу ЖАМОЙДА Г.М. недійсним , як оспорюваний правочин. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Судові витрати на підставі вимог ст.ст.81,88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача та на користь держави.

Outcome: approved