Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-10 00:00:00

До суду звернувся позивач [PERSON] з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на житловий будинок до відповідача [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 11 листопада 2009 року між ним та відповідачем по справі було укладено угоду про купівлю-продаж житлового будинку № 23 по вул. Гагаріна в с. Українське, Петропавлівського району, Дніпропетровської області. Відповідно до укладеної угоди позивач сплатив відповідачці за житловий будинок грошові кошти в сумі 6000 гривень, а відповідач в свою чергу надала розписку про отримання нею грошових коштів за будинок і передала будинок у користування. З моменту укладення договору купівлі-продажу позивач користується житловим будинком, проживає в ньому, проводить ремонтні роботи, доглядає садибу. Відповідач запевнила позивача, що вона є власником будинку так як отримала його у спадок після смерті свого батька [PERSON], передала позивачеві всі документи на нього і пообіцяла посвідчити договір купівлі-продажу у нотаріальному порядку дещо пізніше, а так як йому терміново необхідно було придбати будинок він погодився з відповідачем. Згодом при ознайомленні з документами для нотаріального посвідчення угоди було встановлено, що відповідач у встановленому законом порядку не переоформила на своє імя будинок. Так на вказаний житловий будинок у порядку спадкування після смерті свого батька [PERSON], який помер 24 квітня 2003 року, відповідач отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Однак згідно вказаного свідоцтва спадкоємцями за заповітом є не лише відповідач, а і її брат [PERSON], тобто вони в рівних частках успадкували спірний житловий будинок. Проте відповідач та її брат після того як отримали у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за заповітом не зареєстрували своє право власності в органах які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна, тобто в органах БТІ. А відповідно до ст. 1299 ЦК України якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобовязаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Таким чином ні у відповідача ні у її брата [PERSON] не виникло права власності на житловий будинок № 23 по вул. Гагаріна в с. Українське, Петропавлівського району, Дніпропетровської області. 21 грудня 2009 року [PERSON] помер. Дружина померлого, [PERSON] відмовляється від своєї обовязкової частки у спадковому майні на користь відповідачки. Таким чином єдиним спадкоємцем за заповітом на майно [PERSON] залишилася відповідачка яка і продала мені житловий будинок не переоформивши його у встановленому законом порядку на своє ім'я. В подальшому на неодноразові звернення до відповідача з проханням оформити на своє ім'я спадщину та посвідчити нотаріально укладений договір, відповідачка ухиляється посилаючись кожного разу на різні обставини такі як брак часу, незадовільний стан здоров'я, відсутність коштів. Вказані вище обставини перешкоджають позивачеві законно володіти та розпоряджатися будинком, за який він сплатив гроші, а тому він змушений звернутися до суду з даним позовом. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просить його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилася, від неї надійшла заява з проханням розглянути справу без її участі, проти задоволення позову не заперечує, гроші за будинок отримала, претензій до [PERSON] не має. Третя особа в судове засідання не з'явилася, від неї надійшла заява з проханням розглянути справу без її участі, проти задоволення позову не заперечує. Вислухавши позивача, вивчивши матеріали справи суд вважає, що даний позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Судом встановлено, що житловий будинок № 23 по вул. Гагаріна в с. Українське, Петропавлівського району, Дніпропетровської області належав на праві приватної власності [PERSON], який помер 24.04.2003 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-КИ № 500200 та довідкою Павлоградського МБТІ. Спадкоємці померлого за заповітом відповідач та її брат [PERSON] в рівних частках успадкували спірний житловий будинок, про що їм було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом. Проте відповідач та її брат після того як отримали у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за заповітом не зареєстрували своє право власності в органах які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна, тобто в органах БТІ. А відповідно до ст. 1299 ЦК України якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобовязаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Таким чином ні у відповідача ні у її брата [PERSON] не виникло права власності на житловий будинок № 23 по вул. Гагаріна в с. Українське, Петропавлівського району, Дніпропетровської області. 21 грудня 2009 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка). Відповідно до ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Дружина померлого, [PERSON] відмовляється від своєї обовязкової частки у спадковому майні на користь відповідачки, що підтверджується її заявою в якій вона вказує, що проти задоволення позову не заперечує. Таким чином єдиним спадкоємцем за заповітом на майно [PERSON] залишилася відповідачка, а тому суд вважає за можливе задовольнити позов в частині визнання за відповідачем, як за спадкоємцем, права владності на спірний житловий будинок. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити певну грошову суму. Норми даної статті, а саме умови договору купівлі-продажу, сторонами виконано, тобто відповідач передала позивачеві у користування житловий будинок, а він в свою чергу розрахувалася за нього в повному обсязі сплативши відповідачці грошові кошти в сумі 6000 гривень, що підтверджується розпискою відповідача 11.11.2009 року. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Письмовим підтвердженням укладення договору суд вважає розписку від 11.11.2009 року надану відповідачем позивачу та скріплену підписом відповідача. Стаття 220 ч.2 ЦК України передбачає, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Судом встановлено, що відповідач дійсно ухилялася від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З моменту укладення договору позивач володіє будинком і ніхто її право власності до суд не оспорив. Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Згідно зі ч. 1 та 2 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці обєкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Земельна ділянка на якій розташований житловий будинок № 23 по вул. Гагаріна в с. Українське, Петропавлівського району, Дніпропетровської області не приватизована. Так як сторонами умови договору купівлі-продажу виконано повністю, позивач фактично володіє вказаними житловим будинком, проживає в ньому, відповідач претензій до нього не має, проти задоволення позову не заперечує, суд вважає, що даний позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved