Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-28 00:00:00

У липні 2009 року Міністерство юстиції України як Центральний орган у розумінні ст. 6 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 р., діючи від імені громадянина [PERSON] [PERSON], звернулося до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог було зазначено, що [PERSON] та [PERSON], постійно проживаючи на території [PERSON], з 20.05.2006 р. перебували між собою у зареєстрованому шлюбі, від якого 17.04.2007 р. народилася дитина дочка [PERSON] [PERSON]. У подальшому відносини подружжя погіршилися та судом було розпочате провадження у справі про розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини, втім відповідачка, не чекаючи закінчення судових процедур, залишила територію [PERSON] та вивезла дитину до України без дозволу батька, тим самим позбавивши останнього права на ефективне здійснення своїх прав та виконання обовязків щодо дитини. На підставі викладеного, посилаючись на ст. ст. 3, 12 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 р., позивач просив суд повернути неповнолітню [PERSON] [PERSON] до [PERSON] за адресою: 01-355, [ADDRESS]. У судовому засіданні представник Міністерства юстиції України позов підтримала, на його задоволенні наполягала з викладених у ньому підстав. Відповідачка від явки до суду ухилилася. Так, отримавши повідомлення про виклик до суду на 05.11.2009 р., [PERSON] надала заяву про відкладення розгляду справи у звязку з погіршенням стану її здоровя (а.с. 147), у подальшому медичні документи на підтвердження цього не надала, від отримання судових повісток ухилилася (а.с. 181, 185, 186), з метою переховування від судових процедур веде таємний спосіб життя (а.с. 194), змінила місце проживання, не повідомивши про це суд, у звязку з чим вручення їй судових повісток через органи внутрішніх справ виявилося неможливим (а.с. 199-202, 212-216). У звязку з цим [PERSON] про день та час розгляду справи була повідомлена шляхом публікації оголошення у пресі (а.с. 252) та згідно ч. 9 ст. 174 ЦПК України вважається належним чином повідомленою про день та час розгляду справи, що є підставою для вирішення справи у заочному порядку. У свої письмових поясненнях, наданих Центральному органу України (а.с. 26-33), відповідачка проти повернення дитини до [PERSON] заперечувала, посилаючись на те, що повернення її з дитиною до України було цілком легальним та відбулося за сприяння посольства України у [PERSON], причиною його була неправомірна поведінка [PERSON], зокрема заподіяння їй тяжких тілесних ушкоджень, позбавлення її та дитини матеріальної допомоги, погрози позбавлення її життя, а також зазначила, що [PERSON] [PERSON] є громадянкою України. Будь-які докази на підтвердження цих пояснень суду надані не були. Представником органу опіки та піклування суду надана заява, в якій він просив розглянути справу за його відсутності, проти позову заперечував (а.с. 189). Вислухавши пояснення представника Міністерства юстиції України, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 20.05.2006 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований Бюро записів актів громадянського стану м. Легіонова Мазовєцького воєводства [PERSON], при цьому дружина прийняла прізвище чоловіка (а.с. 17-19). 17.04.2007 р. від шлюбу [PERSON] та [PERSON] у м. Варшава, Республіка Польща, народилася дитина дочка [PERSON] [PERSON] (а.с. 20-22). Оскільки у подальшому відносини подружжя погіршилися, вони припинили сімейні стосунки та спільне проживання. Не будучи впевненим у своєму батьківстві, [PERSON] звернувся до Районного суду Варшави-Волі з позовом про його заперечення, втім після отримання результатів досліджень ДНК, що підтвердили, що він дійсно є батьком [PERSON] [PERSON], позов анулював та 22.01.2008 р. провадження у справі було закрите судом (а.с. 241-244). Постановою Окружного суду Варшава-Прага в Варшаві від 24.09.2007 р. з позивача були стягнуті аліменти на користь [PERSON] та [PERSON] [PERSON] у розмірі 400 злотих кожній щомісячно (а.с. 248-251). Постановою Окружного суду Варшава-Прага в Варшаві від 09.06.2008 р. постанова того ж суду від 15.10.2007 р. була змінена, позивачеві призначені зустрічі з дочкою [PERSON] [PERSON] в кожен четвер з 15:00 до 18:00 поза місцем проживання дитини за участю матері, а також кожну суботу з 15:00 до 18:00 за місцем проживання дитини за участю матері (а.с. 245-247). У липні 2008 р. [PERSON] виїхала до України та без дозволу батька вивезла з собою дитину [PERSON] [PERSON]. Рішенням Мазовєцького воєводи від 03.11.2008 р. за дитиною [PERSON] [PERSON] було визнане польське громадянство (а.с. 23-25). 04.12.2008 р. [PERSON] звернувся до Міністерства юстиції України як Центрального органу у розумінні ст. 6 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 р. з заявою про надання допомоги у поверненні дитини (а.с. 37-39). Постановою Районного суду у м. Легіоново від 06.11.2009 р. позивачеві у звязку з відсутністю інформації про місце перебування [PERSON] та [PERSON] [PERSON] за його клопотанням було дозволено виконувати аліментні зобовязання за постановою Окружного суду Варшава-Прага в Варшаві від 24.09.2007 р. шляхом внесення належних з нього коштів до судового депозиту (а.с. 248-251). Аналізуючи спірні правовідносини, суд приходить до наступного. Так, згідно ст. 12 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 р. якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачене ст. 3 Конвенції, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Розпорядження може бути видане і у тому випадку, якщо відповідні процедури розпочаті після сплину річного терміну, якщо немає даних про те, що дитина прижилася у своєму новому середовищі. Відповідно до ст. 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 р. переміщення або утримування дитини є незаконними, якщо при цьому порушуються права піклування на дитину відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування, та у момент переміщення ці права ефективно здійснювалися, або здійснювалися б, якщо не переміщення або утримування. При цьому під правами піклування розуміються відповідні повноваження, що виникають на підставі зокрема законодавчого акту, рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що тягне юридичні наслідки. Згідно ст. 13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 р. судовий або адміністративний орган запитуваної держави за будь-яких обставин не зобовязаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа чи установа, або інший орган, що заперечують проти її повернення, доведуть, що особа, установа чи інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування, або існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим чином створить для неї нестерпиму обстановку, а також у випадку, коли дитина досягла такого віку і зрілості, коли слід брати до уваги її думку, і заперечує проти повернення. Як випливає з фактичних обставин справи, позивач відповідно до ст. ст. 95-97 Сімейного кодексу [PERSON] має право та обовязок виконувати свої батьківські повноваження щодо своєї дочки [PERSON] [PERSON], зокрема виховувати її, турбуватися про її фізичний та емоційний розвиток, керувати нею. Крім того, компетентним судом [PERSON] у червні 2008 р. за ініціативою позивача був визначений порядок реалізації таких повноважень. Таким чином, у спірних правовідносинах вбачається порушення права піклування на дитину відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення, а також те, що ці права здійснювалися б, якщо не переміщення або утримування. За викладених обставин суд погоджується з посиланням позивача на те, що переміщення дитини [PERSON] [PERSON] до України було незаконним у розумінні ст. 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 р. Враховуючи, що таке переміщення мало місце у липні 2008 р., [PERSON] звернувся до Міністерства юстиції України у грудні того ж року, судові процедури були розпочаті у липні 2009 року, [PERSON] [PERSON] на підставі ст. 12 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 р. підлягає поверненню до [PERSON]. При цьому судом враховується, що заперечення відповідачки та органу опіки та піклування є голослівними і не підтверджені будь-якими доказами, а отже наявність обставин, передбачених ст. 13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 р. особами, що заперечували проти повернення дитини, доведена не була. Також приймається до уваги, що сутність процедури, визначеної даною Конвенцією, полягає виключно у примусовому поверненні незаконно переміщеної дитини до місця її постійного проживання. Будь-які інші питання, що виходять за ці межі, судом не обговорюються і не вирішуються. Метою застосування зазначеної процедури є надання сторонам можливості ефективно розвязати у компетентних органах відповідної юрисдикції, у даному випадку [PERSON], конфлікти, повязані з місцем проживання дитини, опікою над нею, спілкуванням батьків з нею тощо. Відповідачка не позбавлена можливості посилатися на обставини, наведені нею у запереченнях, та доказувати їх, обґрунтовуючи необхідність залишення дитини разом з нею, переміщення її за межі [PERSON], обмеження [PERSON] у спілкуванні з дитиною, втім ці питання підлягають вирішенню у межах встановлених процедур компетентними органами юрисдикції місця постійного проживання дитини після її повернення до такої юрисдикції на підставі Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 р. Разом з тим суд задовольняючи позов, не вважає за можливе визначити адресу місця проживання дитини в [PERSON], як на цьому наполягає позивач, оскільки за змістом преамбули та ст. 12 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 р. суд видає розпорядження лише про повернення дитини до держави її постійного проживання, а отже визначення місця проживання дитини після її повернення виходить за межі повноважень суду, визначених вищезазначеною Конвенцією. Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати у справі, від яких позивач звільнений, стягуються з відповідача в доход держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial