Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-01 00:00:00

У грудні 2009 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Автотрансобслуговування» про визнання незаконним наказу №70 від 05.06.2009 року про накладення на нього дисциплінарного стягнення у вигляді утримання з заробітної плати у розмірі 3296,70 грн. у подвійному розмірі; стягнення з відповідача на його користь грошових коштів утриманих з заробітної плати за період з липня по листопад 2009 року у розмірі 1348, 91 грн. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн. В позовній заяві [PERSON] зазначив, що працює водієм на КП «Автотрансобслуговування», в серпні 2009 року йому стало відомо, що 05 червня 2006 року директором підприємства було винесено наказ, про відрахування 20% його заробітку щомісячно, з тих підстав, що ним було допущено перевитрату пального у розмірі 333 літрів. Посилаючись на те, що керівництвом підприємства було порушено вимоги трудового законодавства, оскільки з ним не було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, а отже матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди він може нести тільки за рішенням суду, а також на те, що про рішення щодо стягнення з нього грошових коштів керівництвом підприємства його не було повідомлено у встановленому законом порядку, просив позов задовольнити. В обґрунтування вимог по відшкодуванню завданої йому моральної шкоди, зазначив, що у звязку з тим, що він не у повному обсязі з серпня 2009 року отримує заробітну плату, йому додатково доводиться докладати зусилля для організації життя його сімї, що призводить до порушення нормального життєвого спілкування та звичайного укладу життя. У судовому засіданні позивач та його представник просили поновити строк звернення до суду з позовною заявою за захистом порушених трудових прав та стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди, посилаючись на поважність його пропуску з тих підстав, що [PERSON] вважає, що керівництвом підприємства було порушено законодавство про оплату праці, та в даному випадку строк позовної давності відсутній. Також уточнив позовні вимоги відмовився від позову у частині визнання незаконним наказу №70 від 05.06.2009 року. Просив суд визнати незаконними дії відповідача щодо стягнення частини грошових коштів з його заробітної плати; стягнути з відповідача на його користь утриманні грошові кошти за період з липня 2009 року по лютий 2010 року у розмірі 2561,17 грн та компенсацію моральної шкоди у розмірі 10000 грн. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на те, що стягнення з [PERSON] вартості нестачі пального проводиться на підставі наказу №70, винесеного у відповідності до вимог ст..136 КЗпроП України, при цьому розмір збитків було визначено у відповідності до положень Постанови КМУ від 22.01.1996 року №116. В задоволенні позову просила відмовити у звязку з пропуском позивачем без поважних причин строку позовної давності. Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, встановив наступне. [PERSON] працює на підприємстві КП «Автотрансобслуговування» водієм другого класу з 20.05.2005 року, згідно наказу №14-О від 20.05.2005 року. Письмовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність між позивачем та підприємством не укладався. За [PERSON] закріплено транспортний засіб «Форд Скорпіо», 1989 року випуску державний номер 555-07НК. Висновком Державного автотранспортного НДПІ Міністерства транспорту та звязку України від 20.04.2006 року №1/421-3 (надалі висновок №1/421-3) встановлено тимчасову базову лінійну норму витрати палива для даного автомобіля, що знаходиться на балансі КП «Автотрансобслуговування» 8,8 літрів бензину на 100 км. 28.05.2009 року при перевірці підприємства КРУ в Миколаївській області, було проведено зняття замірів залишків пального та даних показників спідометрів транспортних засобів, які знаходяться на балансі КП «Автотрансобслуговування». За результатами перевірки було складено акт від 28.05.2009 року про нестачу пального на транспортному засобові «Форд Скорпіо», 1989 року випуску державний номер 555-07НК, яка в розрахунку, відповідно до висновку №1/421-3, склала 333 літри. 05 червня 2009 року по підприємству було видано наказ №70 на підставі якого, з заробітної плати позивача стали проводити утримання суми нестачі пального в кількості 333 літри по ціні 4,95 грн. з ПДВ та застосуванням коефіцієнту №2 у розмірі 3296,70 грн. Як вбачається з матеріалів справи, зазначений наказ було видано на підставі акту інвентаризації зняття залишків пального від 28.05.2009 року, висновку №1/421-3, пояснювальної записки головного механіка [PERSON] від 09.06.2009 року, пояснювальної самого водія [PERSON] від 15.06.2009 року, пояснювальної записки інженера по експлуатації автотранспорту [PERSON] від 10.06.2009 року та актів зняття залишків пального станом на 02.03.2009 року та 01.04.2009 року. Згідно акту від 05.06.2009 року, складеного за підписами головного механіка [PERSON], головного бухгалтера [PERSON] та бухгалтера [PERSON] [PERSON] був ознайомлений з наказом та від підпису відмовився. Однак, допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] суду пояснила, що акт було складено не 05.06.2009 року, а в інший день, після того як позивач в різні дні декілька разів відмовлявся від підпису про ознайомлення з наказом. Також суду було надано листок непрацездатності №161361, з якого вбачається, що позивач з 25.05.2009 року по 12.06.2009 року перебував на лікарняному, а отже дійсно не міг знаходитися на робочому місці 05.06.2009 року, та бути ознайомлений з наказом. При цьому показання, допитаної у судовому засіданні у якості свідка [PERSON], яка пояснювала, що [PERSON] було відкликано з лікарняного, і він був ознайомлений з наказом №70 05.06.2009 року, але від підпису відмовився, про що саме 05.06.2009 року було складено в її присутності зазначений акт, суд сприймає критично, так як вони спростовуються, як дослідженим у судовому засіданні лікарняним листом позивача, так і поясненнями свідка [PERSON] Допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] суду пояснила, що за час її роботи на підприємстві на посаді інженера по експлуатації транспорту в період з вересня 2006 року по грудень 2009 року, [PERSON] неодноразово звертався до неї та директора підприємства з усними зверненнями стосовно того, що автомобіль «Форд Скорпіо», 1989 року випуску державний номер 555-07НК витрачає більше бензину, чим встановлено висновком №1/421-3, однак звернення було проігноровано. В подальшому на підприємстві було проведено контрольні виміри витрат пального зазначеним автомобілем, та згідно акту від 25.08.2009 року встановлено, що реальна витрата пального автомобілю «Форд Скорпіо», 1989 року випуску державний номер 555-07НК більша ніж встановлено нормою, передбаченою висновком №1/421-3 на 3,2 літра. Тобто в порушення вимог ст..131 КЗпроП України керівництвом підприємства не було створено позивачу умов, необхідних для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого йому майна. З урахуванням викладених обставин, суд приходить до висновку, що директором КП «Автотрансобслуговування» при винесені наказу №70 від 05.06.2009 року, на підставі якого, з позивача проводяться відрахування з заробітної плати, було винесено з порушенням вимог діючого законодавства, оскільки відповідно до вимог ст..130 КЗпроП України матеріальна відповідальність працівника встановлюється тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. При цьому порядок покриття шкоди встановлено ст..136 КЗпроП України, відповідно до якої розпорядження власника або уповноваженого ним органу, керівника підприємства, установи, організації може бути винесено тільки стосовно покриття шкоди, що не перевищує середньомісячного заробітку працівника. У решті випадків покриття шкоди проводиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до відповідного суду. Таким чином, суд приходить до висновку, що діями відповідача по відрахуванню сум в рахунок покриття матеріальної шкоди, з заробітної плати позивача дійсно порушені права та гарантії останнього, передбачені трудовим законодавством при покладенні на працівника матеріальної відповідальності за шкоду заподіяну підприємству. Разом з тим, суд вважає, що позивачем без поважних причин було пропущено тримісячний строк звернення до суду за вирішенням зазначеного трудового спору, встановлений ст..233 КЗпроП України, оскільки, як передбачено ст..136 КЗпроП України, у разі незгоди працівника з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в поряду, передбаченому законодавством. А предмет та підстави позовних вимог [PERSON] полягають саме у незгоді з самим відрахуванням, а не з порушенням обмеження розміру відрахувань з заробітної плати. Доказів поважності причин пропуску строку позовної давності позивачем суду не надано. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed