Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що відповідач заборгував йому 12260 гривень, про що видав 1 березня 2007 року власноруч написану' розписку. Відповідно до складеного в цей же день договору позики, строк повернення було встановлено до 1 жовтня 2007 року. Однак в указаний строк відповідач боргу не повернув, мотивуючи скрутним матеріальним становищем за відсутністю коштів. На підставі п. 6 зазначеного договору за прострочення повернення позики відповідач зобов»язується сплатити пеню в розмірі 0.5 % від несплаченої суми за кожен день прострочення. В зв»язку з викладеним позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача 12260 гривень, пеню від простроченої суми за 670 днів - 41071 гривню, а також судові витрати. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, на задоволенні позову наполягали. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що між ним та позивачем не укладався договір позики, гроші він не отримував, оскільки влітку 2007 року під час жнив він пошкодив автомобіль позивача, за що і написав розписку під тиском позивача. Проти задоволення позову заперечував. Суд, вислухавши пояснення представників позивача, відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. На підставі ч.І ст, 526 ЦК України зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона ( позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів ( суму позики)... Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей... Згідно зі ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов»язаний сплатити суму відповідно до ст. 625 ЦК України. ч.2 ст. 625 ЦК України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 1 березня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за яким позивач передав відповідачу у власність 12260 гривень. Цей факт підтверджується наданою розпискою, власноруч написаною відповідачем, а також договором позики від 01.03.2007 року, за яким термін повернення боргу визначений - до 1 жовтня 2007 року. Однак в указаний строк борг повернуто не було, і відповідач не заперечував цей факт. Станом на момент розгляду справи в суді грошове зобов»язання відповідачем не виконано, тому суд вважає за потрібне задовольнити позовні вимоги частково. Підлягає стягненню з відповідача сума боргу за договором позики 12260 гривень. Щодо позовних вимог в частині стягнення пені за 670 днів прострочення виконання зобов»язання, то суд зазначає наступне. Відповідно до п.6 ст. 4 Закону України « Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» № 2664-ПІ від 12.07.2001 року надання коштів ( грошових) у позику є фінансовою послугою. Пункт 5 ч.І ст. 1 зазначеного закону передбачає, що фінансова послуга надається з метою отримання прибутку, різновидом якого є проценти. Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також суб»єктами підприємницької діяльності, якщо це прямо передбачено законом. В інших випадках надання грошових коштів на умовах позики зі сплатою процентів не допускається. З урахуванням викладеного та положень ст. 625 ЦК України вбачається, що позовні вимоги в частині стягнення пені задоволенню не підлягають, оскільки чинне законодавство, окрім стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, в даному випадку не передбачає такого виду забезпечення виконання зобов»язання, як пеня. Відповідно до ч.2 ст. 10 ЦПК України сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно зі ст. 60 ЦПК України сторони зобовязані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Ст.ст. 57-59 ЦПК України передбачають, що докази мають бути належними та допустимими. З урахуванням викладеного, суд вважає необгрунтованими заперечення відповідача стосовно фіктивності договору позики, оскільки позивачем надано суду оригінал розписки, та відповідач не заперечував, що ця розписка власноруч ним написана. Доказів того, що розписку відповідач написав і підписав під впливом позивача, що договір позики є фіктивним відповідачем суду не надано. Таким чином, суд приходить до висновку, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики і позивач має право на відшкодування суми боргу. Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню частково, згідно ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати: судовий збір в сумі 136,14 гривень та витрати на ІТЗ в сумі 118,3 гривень . На підставі ст.ст. 5:26, 625, 1046, 1050 ЦК України, п.6 ст. 4, п.5 ч.І ст. 1 Закону України « Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» № 2664-111 від 12.07.2001 року,

Outcome: partial