Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-05 00:00:00

Позивач звернув ся до суду з позовом про визнання пункту договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, укладеного між сторонами, недійсним. Послався на те, що 16.12.2004 р. між сторонами був укладений договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, в якому п 2.2.11 суперечить вимогам ст. 26 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», оскільки в ньому не вказано тарифів та їх складових на кожну з додаткових послуг та не визначена їх вартість. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав, а представник відповідача позов не визнав і стверджував, що позивачу в 2008 р. вже було відмовлено у позові про визнання всього оспорюваного договору недійсним, а на даний час позивачем оплачуються послуги консьєржів, що свідчить про визнання і виконання п. 2.2.11 оспорюваного договору. Вислухавши пояснення сторін позивача та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно договору ( а.с. 6,7) та пояснення сторін, позивач є власником кв. 37 в будинку 14 по пр.. Бажана в м. Києві, а 16.12.2004 р. між сторонами був укладений договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, де в п. 2.2.11 зазначений обовязок позивача сплачувати по 0,85 грн. за кожний квадратний метр загальної площі квартири за надання додаткових послуг. Як вбачається з листів ( а.с. 8-11) позивач в 2005 та 2006 р. звернувся до відповідача з проханням надати йому інформацію стосовно переліку всіх наданих житлово-комунальних послуг, їх вартість, тарифи та норми споживання, а також привести умови оспорюваного договору у відповідність до вимог діючого Закону України «Про житлово-комунальні послуги», але відповідачем йому було в цьому по суті відмовлено. В подальшому позивач в 2008 році звертався до суду з позовом про визнання договору від 16.12.2004 року недійсним на тій підставі, що відповідач не мав права укладати цей договір, але в задоволенні цього позову йому було відмовлено. Таким чином, звертаючись з вищевказаним позовом до суду в 2009 році позивач не пропустив строк позовної давності на чому наполягала представник відповідача в своїх запереченнях. Відповідно до ст. 26 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» істотними умовами договору між виконавцем та споживачем житлово-комунальних послуг є, зокрема, вичерпний перелік таких послуг, тарифи та їх складові на кожну з цих послуг, загальна вартість послуг. Але в п.2.2.11 оспорюваного договору не зазначені тарифи та їх складові на кожну з вказаних там додаткових послуг та не визначена їх загальна вартість. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою і третьою ст. 203 цього кодексу. Відповідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актом цивільного законодавства. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню, а твердження представника відповідача в тій частині, що правомірність оспорюваного пункту договору була визнана раніше рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05.06.2009 року суд не приймає, оскільки предметом спору за вищевказаним спором була заборгованість позивача за житлово-комунальні послуги і [PERSON] не оспорював недійсність п. 2.2.11 договору на підставах зазначених в цьому позові. Вирішуючи позов таким чином, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача 128,50 грн. (120+8,50) судових витрат. На підставі викладеного, ст. 203,215 ЦК України, ст. 26 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» та

Outcome: approved