Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-12 00:00:00

[PERSON] 17 липня 2007 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом та виселення. Позивач в своїх позовних вимогах, а його представник в ході судового засідання посилалися на те, що [PERSON] є власником будинку 21 по вул. Камській м. Дніпропетровська, співвласником частини цього ж будинку раніше була відповідач, але рішенням суду її право власності було припинено, вона там не мешкає і не зареєстрована. Весь будинок належить позивачеві, він бажає безперешкодно користуватися своїм житлом і власністю, провести ремонт та ін., але через відповідача, що досі претендує на частину будинку, частина житла і сам позивач не захищені. Просили усунути для [PERSON] перешкоди в користуванні будинком № 21 по вул. Камській м. Дніпропетровська з боку відповідачки та виселити [PERSON] з вказаного будинку без надання іншого житлового приміщення, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Суд вважає можливим розгляд справи без відповідача згідно ст. 169 ЦПК України і винесення заочного рішення згідно ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 06 липня 1992 року (86/100 часток), договору дарування від 13 липня 1992 року (8/100 часток) та свідоцтва про право на спадщину від 21 лютого 2004 року (6/500 часток) позивачу [PERSON] належить 476/500 часток будинку № 21 по вул. Камській м. Дніпропетровська. Співвласником цього ж будинку є відповідач [PERSON], якій на підставі свідоцтва про право на спадщину від 19 жовтня 1992 року належить 24/500 частин спірного будинку. Будинок 21 по вул. Камській м. Дніпропетровська вцілому складається з двох деревяно-мазаних будинків: А-1 житловою площею 30.6 кв.м., В-1 житловою площею 34.2 кв.м., Е- вбиральні деревяної, З- гараж, Ж- сарай, 1 10 огродження та відмостка. Будинок В-1 позивач почав будувати в 1980 році, збудував і рішенням виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська № 759 від 09 липня 1991 року введено його до експлуатації; згідно цього рішення загальна площа будинку складає 46.3 кв.м, житлова 34.2 кв.м. В цей час відповідач [PERSON] мешкала та була прописана і зареєстрована в [INFO]. Рішенням виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська № 576 від 24 квітня 1992 року за позивачем в будинку 21 по вул. Камській були визнані і закріплені сіни В, що складаються з коридора площею 5.8 кв.м, кухні площею 7.8 кв.м., санвузла площею 4.1 кв.м.; пунктом 3 вказаного рішення виконкому було затверджено акт ідеального розділу часток будинку, згідно якого за [PERSON] закріплено 86/100 часток всього будинку і в його фактичному користуванні знаходяться 1/3 частка будинку А-1, сіни а-1, будинок В-1, сіни, 1/3 частка вбиральні Л, за [PERSON] закріплено 8/100 часток будинку і в його фактичному користуванні знаходяться 1/3 частина будинку А-1, сіней а-1, 1/3 частка вбиральні Л, за [PERSON] закріплено 6/100 часток будинку і в її фактичному користуванні знаходилось 1/3 частка будинку А-1, сіней а-1, 1/3 частка вбиральні Л. В цей період часу відповідач також мешкала та була прописана на вул. Камській, 19. Відповідач [PERSON] фактично вселилась до спірного будинку в травні 1992 року і стала мешкати в будинку А-1, їй там належить 1/6 частка, що реально складає 5.1 кв.м. (прописана залишилася в будинку 19 по вул. Камській м. Дніпропетровська). [PERSON] 21 березня 2005 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про припинення права власності на частину будинку і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2005 року позовні вимоги було задоволено і припинено право власності [PERSON] на 24/500 частки будинку № 21 по вул. Камській м. Дніпропетровська та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за частку припиненої власності в розмірі 2048 грн. Додатковим рішенням від 17 квітня 2006 року право власності на вказану частину домоволодіння визнано за позивачем [PERSON] Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2006 року апеляційна скарга [PERSON] відхилена, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2005 року залишене без змін. Рішення від 23 листопада 2005 року вступило в законну силу, але [PERSON] звернулася до Верховного Суду України з касаційною скаргою. Ухвалою апеляційного суду Автономної Республіки Крим, що діяв на правах Верховного Суду України) від 07 квітня 2008 року касаційна скарга [PERSON] відхилена, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2005 року та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2006 року залишені без змін. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що на підставі вказаного рішення суду 23 листопада 2005 року позивачем на користь відповідача перераховано 2048 грн., рішення виконане. Але і після цього відповідачка в добровільному порядку не звільняє раніше їй належавши частину вказаного домоволодіння, а позивач не може через це зробити там ремонт, належним чином утримувати і обслуговувати будинок, будівлі і споруди та ін., стан домоволодіння погіршується. В добровільному порядку спір не вирішено і [PERSON] вимушений звернутися з позовом до суду про усунення перешкод в користуванні житлом і виселення. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Об'єкт права власності (спірний будинок) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в ньому регулюється нормами Житлового кодексу України. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…» Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. У відповідності зі ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується й розпоряджається приналежним йому майном. Власник має право робити відносно свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Користуючись цим правом позивач і бажає усунути для себе перешкоди в користуванні та розпорядженні будинком № 21 по вул. Камській м. Дніпропетровська з боку відповідача. На підставі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 150 ЖК України і ч. ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ГК України, при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. В судовому засіданні встановлено, що відповідачка не мешкає в спірному будинку, не зареєстрована там, не приймає участі в його ремонті, не несе комунальні та експлуатаційні витрати, житлом забезпечена і мешкає в іншому будинку. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника квартири, які проживають з ним в квартирі, яка йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування даним приміщенням. Судом встановлено, що іншої будь-якої угоди у сторін не було. Крім того, відповідач тривалий час без належного дозволу та оформлення користувалася спірною часткою вказаного будинку і не зверталася до суду або позивача з питанням про повернення начебто не законною припиненої частини власності. В судовому засіданні не знайшла свого підтвердження та обставина, що відповідач була введена в оману позивачем чи іншою особою чи інш., будь-яких належних доказів на підтвердження цього відповідач суду не надав. Згідно даних КП ДМБТІ Дніпропетровської обласної ради право власності на відповідачку припинено і зареєстровано за позивачем в цілому на все домоволодіння. Додаткове рішення суду навіть не оскаржувалося, тобто визнане відповідачкою. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно відповідача, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність таких домовленостей та зобовязань є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні житлом і виселення ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved