Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рівненського міського суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. 01 лютого 2010 року позивач подав до суду заяву про зменшення позовних вимог, та просив стягнути 7000 грн. основного боргу. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги зменшили, суду пояснили, що 03 лютого 2009 року [PERSON] позичив [PERSON] 11000 гривен. На підтвердження отримання вказаної суми [PERSON] написав власноручно розписку, в якій підтвердив факт отримання в борг від [PERSON] 11000 гривен та зобов'язувався повернути вказану суму до 01 травня 2009 року. Проте, кошти повернув частково, а саме 4000 грн. Просять суд, позовні вимоги задовольнити та стягнути з [PERSON] основну суму боргу в розмірі 7000 грн, проценти від суми позики розмірі 20 %, що становить 1100 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 110 грн. і витрати на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи в суді в сумі 120 грн. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, не заперечив проти стягнення з нього боргу в розмірі 7000 грн та судових витрат, що стосується стягнення 20 % в рік від суми боргу, то зазначив, що вказані вимоги є необгрунтованими. Розписку писав власноручно. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку є кількість речей того ж роду та такої ж якості. Сукупністю досліджених в справі доказів, які неоспорені відповідачем та визнаються судом достовірними встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, згідно з яким [PERSON] отримав у борг від [PERSON] 11000 гривень, які зобов'язувався повернути до 01 травня 2009 року, про що була складена розписка. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З оглянутої в судовому засіданні оригіналу розписки вбачається, що 03 лютого 2009 року [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 11000 гривень, які зобов'язувався повернути до 01 травня 2009 року (а.с.4) Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у такій самій кількості, що були передані йому та у строк та в порядку, що встановлені договором. [PERSON] зобовязувався повернути гроші не пізніше 01 травня 2009 року. Однак, у терміни визначені у розписці гроші не повернуті. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні відповідач [PERSON] посилався на те, що розписку він писав [PERSON] не про отримання у борг коштів в сумі 11000 грн, а про те, що фактично на вказану суму передавалась сировина для переробки, проте не надав суду належні і допустимі докази, які б підтвердили цей факт. Доводи відповідача про те, що розписка не є доказом по справі, суд не приймає до уваги, оскільки згідно до ст. 59 ЦПК України вона є допустимим доказом по справі. Таким чином, оцінюючи викладене і ту обставину, що наявність розписки у позикодавця свідчить про невиконання зобовязання позичальником, доказів про повернення грошей, а також про вимушеність в її написанні під тиском відповідач суду не надав, суд приходить до переконання що між сторонами було укладено договір позики. Станом на 01 лютого 2010 року за [PERSON] рахується основна заборгованість за договором позики в сумі 7000 гривень. Відповідно до ч.І ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України, яка передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За таких обставин, зважаючи, що відповідач [PERSON] неналежно виконав свої зобовязання відповідно до укладеного договору позики, суд вважає, що до стягнення з відповідача підлягає 3% річних. Таким чином, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню три відсотки річних, що становить 247 гривень 50 копійок Таким чином, всього з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення основний борг за договором позики, що станом на 01 лютого 2010 року становить 7000 гривень, 3% річних за прострочення грошового зобовязання в сумі 247 гривень 50 копійок , всього 7247 грн 50 коп. Згідно із ст. 88 ч.1 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. А тому з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає до стягнення сума сплаченого судового збору ( державного мита) в розмірі 110 (сто десять) гривень та 120 гривень витрат на інформаційно технічне забезпечення розгляду справи в суді (а.с.2) На підставі викладеного, ст. ст.625,1047,1048,1049,1050 ЦК України, ст.ст.10,11,57-60,88, 212,213-215,218,223,294 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved