Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-25 00:00:00

У березні 2008 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя та про усунення перешкод у здійсненні права власності, в подальшому уточнив заявлені ним вимоги (а.с.89-92) і просив визнати за ним та за відповідачкою право власності за кожним на &frac12; частину придбаної під час шлюбу квартири [ADDRESS], надати йому у володіння та користування житлову кімнату „2” площею 15,8 кв.м., з балконом, відповідачці - дві житлові кімнати - кімнату „6” площею 14,2 кв.м. з балконом і кімнату „7” площею 9,9 кв.м., а решту приміщень залишити у спільному їх володінні та користуванні, стягнути з [PERSON] на його користь 14869,19 грн. грошової компенсації в рахунок різниці в житловій площі та витрати по оплаті послуг Ніжинського МБТІ за підготовку технічної документації на спірну квартиру та по оплаті узаконення переобладнань у спірній квартирі в архітектурному відділі Ніжинського міськвиконкому на загальну суму 532 грн.; усунути перешкоди в користуванні квартирою, зобов'язавши відповідачку надати йому ключі від вхідних дверей; поділити в натурі інше спільне майно подружжя та відшкодувати витрати, понесені в зв'язку з розглядом даної справи. Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач [PERSON] відмовився від позовних вимог в частині поділу вказаного ним в позовних заявах спільного рухомого майна, крім газової витяжної колонки (а.с.188-190), і така відмова від позовних вимог в цій частині прийнята ухвалою Ніжинського міськрайонного суду від 05 вересня 2008 р. (а.с.187), і вказана ухвала сторонами не оскаржується. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 05 вересня 2008 року позовні вимоги задоволено. За [PERSON] та [PERSON] визнано право власності за кожним на &frac12; частину квартири [ADDRESS]; у володіння та користування [PERSON] надано житлову кімнату „2” площею 15,8 кв.м. з балконом „11” площею 0,9 кв.м., вартістю 59835 грн. 06 коп., відповідачці [PERSON] - дві житлові кімнати - кімната „6” площею 14,2 кв.м. з балконом „1” площею 0,9 кв.м. і кімната „7” площею 9,9 кв.м., загальною вартістю 89573 грн. 44 коп., решту приміщень залишено у спільному їх володінні та користуванні; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 14869,19 грн. грошової компенсації в рахунок сплати за різницю в житловій площі та витрати по оплаті послуг Ніжинського МБТІ за підготовку технічної документації на спірну квартиру та по оплаті узаконення переобладнань у спірній квартирі в архітектурному відділі Ніжинського міськвиконкому на загальну суму 532 грн.; усунуто перешкоди в користуванні квартирою шляхом зобов'язання відповідачки [PERSON] надати [PERSON] ключі від вхідних дверей до зазначеної квартири; з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1160 грн. 87 коп., по оплаті інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в розмірі 30 грн., по оплаті судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 650 грн., а всього судові витрати в сумі 1840 грн. 87 коп. В апеляційній скарзі відповідач [PERSON] просить рішення Ніжинського міськрайонного суду від 05 вересня 2008 року змінити і ухвалити нове рішення про задоволення позову частково, визнавши за [PERSON] право власності на 1/6 частину, а за нею - на 5/6 частин спірної квартири, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильну оцінку доказів по справі, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права. В засіданні апеляційного суду відповідач [PERSON] підтримала апеляційну скаргу, та просила при визначенні часток у праві власності на квартиру врахувати інтереси їх неповнолітньої дочки, яка має вроджену ваду зору, а позивач виплачує аліменти в розмірі, недостатньому для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування, а в подальшому просила направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, враховуючи допущені під час розгляду справи порушення норм процесуального і матеріального права. Позивач та його представник апеляційну скаргу не визнали, і вважали рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 14869 грн.. 19 коп. в рахунок сплати грошової компенсації за різницю в житловій площі з балконом, та витрат, пов'язаних з оплатою послуг Ніжинського МБТІ за підготовку технічної документації на спірну квартиру, по оплаті узаконення переобладнань у спірній квартирі в архітектурному відділі Ніжинського міськвиконкому в розмірі 532 грн.81 коп., з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог, виходячи з наступного. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст.60 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; суд також оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст.212 ЦПК України). По справі встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 22.11.1996 р. до 02.03.2004 р. (а.с.9-12), та мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO] народження. В період зареєстрованого шлюбу, 16 лютого 1999 року на підставі договору купівлі-продажу відповідач по справі [PERSON] набула право власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.19-21). Також в період зареєстрованого шлюбу у вказаній квартирі було проведено перепланування, переобладнання (а.с.21-27) та ремонтні роботи . Зазначені факти сторонами не заперечуються. Заперечення відповідачки [PERSON] проти заявлених по даній справі позовних вимог (а.с.191-200) зводились до того, що на придбання спірної квартири було витрачено 7500 доларів США, з яких спільні сімейні кошти складали лише 2500 доларів США, а решта - це кошти, які належали їй особисто. Таким чином, за її розрахунком внесок [PERSON] у вартість квартири складає 1250 доларів США (2500:2=1250), тобто 1/6 частину (7500:1250=6). З врахуванням наведеного відповідачка [PERSON] визнавала за [PERSON] право власності на 1/6 частину спірної квартири. Суть її заперечень зводилась, зокрема, до того, що до шлюбу з [PERSON] їй на праві власності належала двокімнатна квартира, розташована по [ADDRESS], яка була нею продана 7 червня 1999 року за 5000 доларів США, і фактично за кошти, виручені нею від продажу цієї квартири, тобто її дошлюбного майна, і була оплачена більша частина коштів за придбану вже під час шлюбу трикімнатну квартиру. При цьому [PERSON] зазначала, що 16.02 1999 року одночасно укладався не один, а три договори купівлі-продажу: вони купували спірну трикімнатну квартиру [ADDRESS], у [PERSON] і [PERSON] ; [PERSON] купувала двокімнатну квартиру [ADDRESS] у [PERSON] за 4500 доларів США, а [PERSON] купував квартиру [ADDRESS] у [PERSON] За вказаними угодами гроші ними були передані [PERSON]в сумі 4500 доларів США, а решту грошей в сумі 3000 доларів, належних [PERSON] до укладення угод вони не віддавали, домовившись оформити договір в борг, з умовою розрахуватись після продажу нею її дошлюбної двокімнатної квартири. З тих 4500 доларів США, які вони віддавали [PERSON]за двокімнатну квартиру [ADDRESS] вона особисто позичала 2000 доларів США у [PERSON] Вона розрахувалась з боргами за квартиру (з [PERSON] і [PERSON]) після продажу її дошлюбної двокімнатної квартири. Відповідно до вимог ч.1 ст.60, ст.70 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності у рівних частках. Відповідно до ч.1 та 7 ст. 57 СК України, майно, набуте дружиною (чоловіком) хоча і за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто, є особистою приватною власністю дружини (чоловіка); якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. По справі незаперечно встановлено, що спірна квартира придбана подружжям [PERSON] і [PERSON] під час шлюбу. Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що [PERSON] не довела, що у придбання спірної квартири вкладено крім спільних коштів і кошти, що належали їй особисто, а тому право власності на спірну квартиру належить визнати за кожним з подружжя по &frac12; частині. Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком місцевого суду, враховуючи наступне. Двокімнатна квартира, розташована по [ADDRESS], право власності на яку [PERSON] набула до шлюбу з [PERSON] (а.с.112, 114), була нею продана 7 червня 1999 року (а.с.113), тобто майже через чотири місяці після придбання спірної трикімнатної квартири [ADDRESS], оскільки спірна квартира була придбана на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між продавцями [PERSON] та [PERSON] і покупцем [PERSON] 16 лютого 1999 року. Відповідно до умов договору, спірна квартира була придбана за 15057 гривень, які покупець, тобто [PERSON], сплатив продавцям, тобто [PERSON] та [PERSON], до підписання цього договору (а.с.20). Вказаний договір купівлі-продажу спірної квартири нотаріально посвідчений, цей договір або окремі його умови не визнані недійсними в установленому законом порядку. Сторонами в даному договорі є лише [PERSON] - з одного боку, і [PERSON] і [PERSON] з іншого боку; ні [PERSON], ні [PERSON] сторонами в даному договорі не являються. Доводи [PERSON] про те, що за вказаним договором вона передавала гроші в сумі 4500 доларів США [PERSON], а решту грошей в сумі 3000 доларів вона передала [PERSON] після продажу нею двокімнатної квартири, не можна вважати доведеними допустимими, достовірними та достатніми за даних обставин доказами. Також не доведено по справі допустимими, достовірними та достатніми за даних обставин доказами, що [PERSON] витратила саме на придбання спірної квартири 2000 доларів США коштів, які вона позичала у [PERSON] відповідно до боргової розписки від 14.02.1999 р. (а.с.115), і що вказаний борг вона повернула [PERSON] саме із коштів, виручених нею від продажу її дошлюбної двокімнатної квартири. Враховуючи наведене, висновок суду першої інстанції про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON], ґрунтується на належній оцінці доказів по справі у їх сукупності, а доводи апеляційної скарги правильності такого висновку не спростовують. Доводи апеляційної скарги в частині необхідності збільшення частки [PERSON] в спірній квартирі на підставі ч.3 ст.70 СК України з тих мотивів, що з нею проживає неповнолітня дочка, на яку вона одержує від [PERSON] аліменти в розмірі, недостатньому для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування, також по даній справі не ґрунтуються на достатніх, допустимих та достовірних доказах. Сама по собі наявність у дитини захворювання (а.с.177), не є достатньою підставою для відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Виплата аліментів на дитину з виникненням заборгованості (а.с.157,176, наданий апеляційному суду розрахунок заборгованості по аліментах від 01.04.2008 р.), яка [PERSON] на час вирішення спору погашена (що визнала і [PERSON]) також не є достатньою підставою для збільшення частки дружини у праві власності на нерухоме майно. Крім того, судом враховано інтереси неповнолітньої дитини при визначенні порядку користування спірною квартирою, оскільки саме з врахуванням інтересів дитини позивачу виділено у володіння і користування одну житлову кімнату площею 15,8 кв.м. з балконом площею 0,9 кв.м., а відповідачці - дві житлові кімнати - одна з яких площею 14,2 кв.м. з балконом площею 0,9 кв.м., а друга - площею 9,9 кв.м. Оскільки під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряю законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч.1 ст.303 ЦПК України), посилання [PERSON] вже в процесі розгляду її апеляційної скарги на її незгоду з визначеним порядком користування квартирою, не можуть перевірятись апеляційним судом, як такі, що виходять за межі доводів апеляційної скарги. Проте колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги в частині, що стосується стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 14869 грн. 19 коп. в рахунок сплати грошової компенсації за різницю в житловій площі з балконом, та витрат, пов'язаних з оплатою послуг Ніжинського МБТІ за підготовку технічної документації на спірну квартиру, по оплаті узаконення переобладнань у спірній квартирі в архітектурному відділі Ніжинського міськвиконкому в розмірі 532 грн.81 коп. Стягнувши з відповідачки на користь позивача грошову компенсацію за різницю в житловій площі, суд не зазначив норму матеріального права, на підставі якої стягнув таку компенсацію не в результаті реального розподілу майна з відхиленням від розміру часток співвласників, а при визначенні порядку користування квартирою між співвласниками, внаслідок якого їх частки у праві власності залишились незмінними - по &frac12; частині. Також необґрунтовано суд першої інстанції стягнув з відповідачки на користь позивача витрати, пов'язані з оплатою послуг Ніжинського МБТІ за підготовку технічної документації на спірну квартиру, по оплаті узаконення переобладнань у спірній квартирі в архітектурному відділі Ніжинського міськвиконкому в розмірі 532 грн.81 коп., безпідставно пославшись при цьому на положення ст.ст. 79, 88 ЦПК України, оскільки ці витрати до судових витрат, визначених ЦПК, не належать. В свою чергу позивачем не доведено, що вказані витрати є збитками або майновою шкодою, яку заподіяла йому відповідачка, і які підлягають відшкодуванню на підставі ст. 22 ЦК України. Оскільки підстави для стягнення вказаних вище сум відсутні, рішення суду першої інстанції у відповідній частині належить скасувати, а в задоволенні цієї частини позовних вимог - відмовити. Доводи відповідачки [PERSON] під час апеляційного розгляду в частині, що стосується необхідність скасування судового рішення з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції не допущено порушень норм процесуального закону, які тягнуть відповідно до положень ст. 311 ЦПК України обов'язкове скасування судового рішення з передачею справи на новий судовий розгляд, або ж призвели до неправильного вирішення справи.

Outcome: partial