Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-18 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд із зазначеним позовом, в якому просила усунути перешкоди у користуванні належним її сараєм, який належить до квартири [ADDRESS] шляхом зобовязання [PERSON] звільнити його. Зазначені вимоги позивачки, які підтримані нею в судовому засіданні, обгрунтовуються посиланням на те, що 22.08.2007 року між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого вона отримала у користування однокімнатну квартиру №14, загальною площею 28,8 кв. м. , яка знаходиться по вул.. К.Маркса,14 в смт. Лугини Житомирської області. Відповідно до технічного паспорту на куплену квартиру в зазначеному будинку до квартири належить частина сараю загального користування, розмірами 2,15х5,65 кв.м., який разом із квартирою перейшов у її користування. Однак, скористатись своїм законним правом на користування належним її на праві власності сараєм вона не може, так як ним користується відповідач, яка всі її прохання добровільно звільнити сарай відмовляється. Відповідач та її представник позовні вимоги позивачки не визнали, суду пояснили, що зазначеним сараєм [PERSON] користувалась з дозволу [PERSON], який проживав раніше у квартирі, яку купила позивачка. Крім того, за вказаний сарай відповідачка сплатила [PERSON] 5 тис. грн. Представник третьої особи в судовому засіданні пояснив, що посилається на розсуд суду, оскільки ні Лугинській селищній раді, ні в комунальному підприємстві «Лугинське» в якого на балансі перебуває житловий фонд смт. Лугини, спірний сарай не значиться. Вислухавши пояснення сторін, представника третьої особи, та дослідивши інші докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені норами ст. ст..16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та жилої площі в гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення ( кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Під час розгляду справи судом було встановлено, що позивачка є власником квартири №14 в будинку №14, що знаходиться в смт. Лугини по вул.. Карла Маркса Житомирської області, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 22.08.2007 року, копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.10.2008 року №20683306. Однак, в судовому засіданні судом не було встановлено і позивачкою не було надано доказів того, що вона є власником сараю, який би належав до квартири [ADDRESS]. Посилання позивачки на те, що їй належить на праві власності спірний сарай, так як вона купила квартиру [ADDRESS] і відповідно до технічного паспорта на зазначену квартиру до неї належить частина сараю загального користування, розмірами 2,15х5,65 кв.м., який разом із вказаною квартирою перейшов у її користування спростовуються копією договору купівлі-продажу від 22.08.2007 року, копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.10.2008 року №20683306. Крім того, повідомленням КП «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 16.02.2010 року №256 стверджується, що вказаним підприємством попередньому власнику [PERSON] було видано свідоцтво про право власності за №57 від 07.08.1998 року на приватизовану квартиру [ADDRESS], загальною площею 27,6 кв.м. і в даному свідоцтві та в документах, які нотаріально посвідчені в подальшому по даній квартирі сарай ніде не значиться. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed