Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-17 00:00:00

В поданій до суду заяві позивачі вказують на те, що 16.01.2009р. між відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири №35в будинку №38 по вул.Шкільній в м.Здолбунів Рівненської області. В п.11 Договору вказано, що «своїм підписом на цьому договорі Дарувальник підтверджує, що при укладенні цього правочину не порушено права малолітніх, неповнолітніх дітей, а також інших членів сімї». Проте, при укладенні угоди, відповідач приховав той факт, що з 27.10.2004р. вони також були постійно прописані та проживали в спірній квартирі разом малолітньою дочкою [PERSON]. При цьому на житлову площу вони вселилися правомірно, як члени сімї. Також вказують на те, що відповідач [PERSON] тривалий час намагається виселити їх із вказаної квартири, про що свідчать подані ним позови до суду. Проте, позовні вимоги про виселення задоволені не були. Тому, ним було укладено фіктивний договір дарування квартири для своєї дочки для того щоб від її імені звернутися із позовом до суду про виселення. Просять суд визнати даний договір недійсним. В судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON] вимоги позову підтримали повністю та просять задовільнити його. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився. В заяві поданій до суду вимоги позову підтримав повністю, справу просить розглянути без його участі. Представник відповідачів позов не визнав та пояснив суду, що спірна квартира є особистою приватною власністю [PERSON], а не спільною сумісною власністю сторін. Просить в позові відмовити. Приватний нотаріус Здолбунівського районного нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча був повідомлений про час та місце розгляду справи. З урахуванням думки сторін суд приходить до висновку про можливість розгляду справи без його участі. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши докази по справі суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що 16 січня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений 16 січня 2009 року приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 38. В даній квартирі проживали позивачка [PERSON], [PERSON] її чоловік [PERSON] та їх малолітня дочка [PERSON], 2007р.н. Відповідно до правил ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу. Згідно із пунктами 1 та 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною 3 ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства", який є чинним з 2001 року, встановлено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріаль\-ному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Частиною 4 ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", який став чинним з 1 січня 2006 року, також встанов\-лено, що для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. З матеріалів справи безспірно вбачається, що малолітня [PERSON], 2007 р. н., хоч і не була власником або співвласником спірного майна, однак мала безумовне право на користування спірною квартирою. Тому відповідач [PERSON] міг її відчужити, а відповідачка [PERSON] відповідно набути це майно у власність, лише за умови попередньої згоди органів опіки та піклування. Оскільки сторонами при укладенні оспореного правочину зазначених вимог закону дотримано не було укладений ними договір стосовно квартири відповідно до правил ч.1 та ч.6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підлягає визнанню недійсними. Безпідставним є посилання позивачів на те, що даний договір, крім зазначеної підстави, слід визнати недійсним також і на тій підставі, що він укладений без наміру створення правових наслідків, обумовлених ним. Так, всупереч вимогам ст.60 ЦПК України позивачами не надано жодного доказу про те, що даний правочин є фіктивним. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів. З матеріалів справи вбачається, що позивачка [PERSON] не є співвласником спірної квартири. Ні в позовній заяві, ні під час розгляду справи судом нею не наведено жодного доказу порушення її прав, свобод чи інтересів укладенням оспорюваного правочину, а тому їй в позові слід відмовити.

Outcome: approved