Jurisdiction: civil
Date: 2010-01-27 00:00:00

Позивачі подружжя [PERSON] звернулись до суду із зазначеним позовом, в якому просять стягти з Комсомльського АТП -15347 завдану смертю їх малолітньої дитини матеріальну та моральну шкоду. Позовні вимоги, підтримані позивачами в судовому засіданні, обґрунтовуються посиланням на норми ЦК України, які регулюють відповідальність власника транспортного засобу в разі завдання смерті фізичній особі дією джерела підвищеної небезпеки, і як наслідок, заподіянням матеріальної та моральної шкоди, яку в повному обсязі позивачі просять стягнути з відповідача, як власника джерела підвищеної небезпеки. Відповідач позов не визнав. Через відсутність вини водія, що керував транспортним засобом, та з врахуванням обставин, за яких трапилась ДТП, посилається на безпідставність заявлених позовних вимог, з огляду на що просить в їх задоволенні [PERSON] та [PERSON] відмовити повністю. Третя особа по справі [PERSON] суду показав, що на момент виникнення ДТП діяв у відповідності з вимогами Правил дорожнього руху, і не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода екстреним гальмуванням, з огляду на що не вбачає правових підстав для задоволення позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідивши інші докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав: Судом встановлено, що 27 травня 2006 року о 08-40 год., водій Комсомольського АТП 15347 [PERSON]. керуючи належним підприємству автобусом марки ЛАЗ-695 Н, з реєстраційним номером 077-10 СН, під час проїзду перехрестя вул. Миру-Добровольського в м. Комсомольську здійснив наїзд на пішохода [PERSON] [INFO], внаслідок чого заподіяв дитині тяжке тілесне ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми. Чотири дні потому, від отриманих тілесних ушкоджень хлопчик помер в Комсомольській ЦМЛ (а.с.4,5) За фактом ДТП з участю водія [PERSON] слідчим відділу розслідування ДТП СУ ГУМВС України в Полтавській області була порушена кримінальна справа, провадження по якій неодноразово закривалось на підставі п.2 ст.6 КПК УКраїни (а.с. 19,32) та відновлювалось через допущені процесуальні порушення та необхідність проведення додаткових слідчих дій (а.с. 23). Востаннє постанова слідчого про закриття провадження по справі була скасована прокурором 15.10.2009 року (а.с. 33-34) з її направленням для організації додаткового розслідування. Як вбачається із змісту представлених сторонами доказів, під час проведення досудового слідства по кримінальній справі були призначені дві автотехнічні експертизи, висновки яких стосовно оцінки дій водія [PERSON] мають певні суперечності, а саме: За висновком експерта Полтавського відділення ХНДІСЄ (а.с. 41-44) визначити наявність технічної можливості у водія [PERSON] уникнути наїзду на малолітнього пішохода [PERSON] та відповідність його дій вимогам ПДР не представляється можливим. За висновком НДЄКЦ Управління МВС України в Полтавській області (а.с. 45-49) у дорожній ситуації в діях водія [PERSON] будь-яких невідповідностей з вимогами ПДР, які б з технічної точки зору знаходилися в причинному звязку з виникненням даної пригоди, не вбачається. Оцінка дій пішохода [PERSON] за висновками обох експертиз не потребує застосування спеціальних технічних знань і може бути проведена слідчим (судом) самостійно відповідно до вимог п.п.4.7,4.9,4.14 а,б ПДР України. Саме наявність згаданих висновків експертиз, в т.ч. оцінка дій пішохода [PERSON] покладені відповідачем в основу заперечень проти позову. Відсутність вини водія та порушення пішоходом ПДР, що регулюють порядок переходу проїзної частини, за посиланням відповідача, виключають правову підставу відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки. Спірні правовідносини, що виникли, регулюються главою 82 ЦК України. В даному випадку мають місце зобовязання, що виникають із завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Відповідно до розяснень, що містяться в постанові Пленуму ВСУ Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування матеріальної шкоди №6 від 27.03.92 року під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав. Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела. Як вбачається із змісту наданої довідки, [PERSON] працює в ВАТ Комсомольське АТП-15347 водієм автотранспортних засобів першого класу приміського перевезення пасажирів (а.с. 22). Та обставина, що автобус марки ЛАЗ-695 Н, з реєстраційним номером 077-10 СН значиться зареєстрованим на праві власності за ВАТ Комсомольське АТП-15347, відповідачем не заперечується. За поясненням представника відповідача, на момент ДТП відповідні договори страхування від нещасних випадків та цивільно-правової відповідальності власника наземних транспортних засобів ВАТ Комсомольське АТП-15347 укладені не були . В даній ситуації, з огляду на положення ст.1187 ЦК України, обовязок відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки покладається на володільця джерела ВАТ Комсомольське АТП-15347. Аналізуючи доводи, наведені відповідачем на обґрунтування заперечень проти позову, в т.ч. стосовно необхідності врахування вини потерпілого, суд вважає, що згадане питання /з огляду на положення ст.30, ч.2 ст.31 ЦК України/ має вирішуватися залежно від обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, тобто з врахуванням віку потерпілого (малолітні особи в віці до 14-ти років, та неповнолітні особи у віці від 14-ти до 18-ти років). В першому випадку дії малолітньої особи в цивільному праві винними не визнаються, з огляду на що і поведінка малолітнього [PERSON] в якості потерпілої особи не може прийматися до уваги при визначенні розміру заподіяної шкоди. Обґрунтовуючи розмір завданої смертю дитини матеріальної шкоди, позивачі надали суду копії касових чеків та квитанцій, згідно з якими вартість лікування дитини та витрати, повязані з похованням, становлять загальну суму 9530.47 грн. (а.с. 6-10). Покладаючи на відповідача обовязок відшкодувати заподіяну матеріальну шкоду, суд, з врахуванням положень ст.1187 ЦК України, виходить з встановленого Законом правила про те, що завдана шкода відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного: Згідно із ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода, відповідно до положень ч.2 ст.1167 ЦК України відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоду завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Розмір відшкодування моральної шкоди, відповідно до розяснень, що містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Обґрунтовуючи наявність і розмір моральної шкоди, позивачі послались на глибокі душевні страждання, яких зазнали через смерть єдиної дитини. Відчуття жахливої втрати, збентеженість, неможливість протягом тривалого часу налаштуватись на звичайний спосіб життя завдають моральних страждань і змушують вживати додаткових зусиль для організації власного життя та стосунків з оточуючими. Моральні страждання не стають меншими під впливом часу, розмір компенсації позивачі визначають по 100 000 грн. кожен відповідно. Факт заподіяння моральної шкоди на думку суду є доведеним і очевидним, оскільки є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки. Вирішуючи питання про розмір відшкодування, суд, виходячи з засад виваженості, розумності та справедливості, приймаючи до уваги обставини, за яких трапилась ДТП, відсутність прямого умислу заподіювача шкоди по відношенню до наслідків, що настали, враховуючи також реальну можливість відшкодування, суд вважає, що розмір суми, достатньої для компенсації завданої позивачам моральної шкоди має становити 50 000 грн. кожному. Питання про розподіл судових витрат вирішене судом за правилами ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial