Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-22 00:00:00

Підприємець [PERSON] предявив позов до відділу Державної виконавчої служби Галицького районного управління юстиції, державного виконавця державної виконавчої служби Галицького районного управління юстиції [PERSON], [PERSON] та підприємця [PERSON] і просить визнати за ним право власності на телевізор марки «ТОМСОН» - сірого кольору №28 DF - 170 G 628 В/ТХ 807 CS, який вказаний у акті опису й арешту майна від 27 січня 2010 року, виключити його з акту опису та зняти арешт з телевізора. [PERSON] посилається на ті обставини, що він 01 січня 2007 року передав в оренду підприємцю [PERSON] Л, належне йому приміщення по вул. Коновальця, 4 у м. Галичі, а 14 жовтня 2009 року від [PERSON] надійшла заява про розірвання договору оренди і 15 жовтня 2009 року вона згідно акта передала йому приміщення. В звязку з тим, що в приміщенні залишився нереалізований товар, між ними було укладено договір купівлі - продажу товару і ним проведено оплату згідно виданої підприємцем [PERSON] квитанції. 27 січня 2010 року у його приміщення прийшли працівники Державної виконавчої служби і повідомили, що майно підприємця [PERSON] буде описано. На його зауваження, що у приміщенні належного підприємцю [PERSON] майна немає, державні виконавці не реагували і наклали арешт на телевізор, який він придбав у [PERSON] та внесли його до складеного акту опису. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав і пояснив, що розірвав договір оренди з відповідачем [PERSON] і придбав всі залишки її товару, оскільки вона припинила підприємницьку діяльність, а він в свою чергу зареєструвався як субєкт підприємницької діяльності. За придбаний товар він розрахувався повністю і йому було видано квитанцію, яка підтверджує оплату. Тому він є законним власником описаного і арештованого майна і державні виконавці в ході виконання судового рішення про стягнення коштів з підприємця [PERSON] неправомірно включили телевізор до акту опису й арешту майна та наклали арешт на нього. Просить позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відділу Державної виконавчої служби Галицького районного управління юстиції та державний виконавець Гордійчук Р. В. не визнали позовних вимог і пояснили, що в ході виконання рішення суду по справі за позовом [PERSON] до підприємця [PERSON] було проведено опис майна за місцем здійснення підприємницької діяльності боржника і при накладенні арешту на спірне майно від позивача дійсно не надходило будь - яких зауважень. Це дає підстави вважати, що договір купівлі - продажу укладений після опису майна і має на меті уникнення від виконання рішення суду. Вважають, що позовні вимоги до задоволення не підлягають. [PERSON] та підприємець [PERSON] в судове засідання не зявилися, хоча були повідомлені про час та місце розгляду справи. При цьому підприємець [PERSON] подала суду заяву про визнання позову та про розгляд справи без її участі. В свою чергу [PERSON] звернувся до суду із заявою, у якій виклав свої заперечення проти позову і, зокрема послався на те, що договір купівлі - продажу, укладений між сторонами про купівлі - продаж залишку товару підприємця [PERSON] С Л. є фіктивним, оскільки ціни у ньому не відповідають дійсності. Так вартість спірного телевізора становить три гривні. Також у договорі вказано, що він набирає чинності з моменту підписання, тобто з 15 жовтня 2009 року і діє до 31 грудня 2008 року. Крім цього у акті опису майна позивач не зробив будь - яких зауважень з приводу дій державних виконавців по накладенню арешту на спірне майно, не представив їм договорів купівлі - продажу та накладних. Відповідач [PERSON] просить справу розглядати без його участі. Заслухавши в судовому засіданні доводи позивача, відповідача та представника відповідача, дослідивши представлені на обґрунтування позовних вимог докази, суд вважає, що позовні вимоги до задоволення не підлягають. Згідно з рішенням Галицького районного суду від 04 червня 2009 року, яке відповідно до ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Івано - Франківської області набуло законної сили 29 вересня 2009 року, з підприємця [PERSON] підлягали стягненню на користь [PERSON] , як споживача, 1957 гривень вартості неякісного товару (телевізора). На виконання вказаного рішення суду було видано виконавчий лист, який направлено у відділ Державної виконавчої служби Галицького районного управління юстиції для виконання. В звязку з виконанням рішення суду державним виконавцем Гордійчуком Р. В. проведено опис майна за місцем здійснення підприємницької діяльності боржника (підприємця [PERSON] Л.) і накладено арешт на телевізор марки «ТОМСОН» - сірого кольору №28 DF - 170 G 628 В/ТХ 807 CS. Наведені факти підтверджуються в судовому засіданні поясненням сторін; договором купівлі - продажу приміщення по вул. Коновальця, 4 у м. Галичі укладеним 24 квітня 2002 року між Галицьким районним споживчим товариством та [PERSON] Л; Договором оренди від 01 січня 2007 року; копією акту опису й арешту майна від 27 січня 2010 року. Як вбачається з договору купівлі - продажу від 15 жовтня 2009 року, укладеного між підприємцями [PERSON] та [PERSON], накладної від 15 жовтня 2009 року, сторони уклали угоду про купівлі - продаж товару згідно накладної в тому числі і спірного телевізора за ціною три гривні. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається іншою особою та у випадку відсутності документа, який посвідчує право власності. Також згідно із ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з - під арешту. Разом з тим слід наголосити на наступному. Однією із умов чинності правочину у відповідності до ст. 203 ЦК України є відповідність його змісту нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства і недодержання у момент вчинення правочину цієї умови є підставою для його недійсності (ст. 215 ЦК України). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Зокрема, відповідно до ст. 228 ЦК України нікчемним є правочин, який порушує публічний порядок, тобто спрямований на порушення конституційних прав, свобод людини і громадянина. Також під дію вказаної статті можуть підпадати і правочини, які суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемні правочини є недійсними з моменту їх вчинення і правові наслідки, передбаченні ст. 216 ЦК України, наступають без визнання таких правочинів недійсними судом. За змістом ст. 228 ЦК України для нікчемності правочину необхідною умовою є його спрямованість на порушення прав і свобод громадян, передбачених ст. ст. 21 - 68 Конституції України. Статтею 41 Конституції України встановлено право кожного громадянина на майно, якого він не може бути протиправно позбавлений. Майном в розумінні ст. 190 ЦК України є, окрім речей, і майнові права особи. Враховуючи встановлені судом обставини справи, доводи сторін, представлені сторонами докази і зокрема, зміст документів про купівлю - продаж, довідку підприємця [PERSON] про вартість спірного майна, суд вважає, що угода купівлі - продажу майна, укладена 15 жовтня 2009 року між підприємцями [PERSON]JI. та [PERSON] є нікчемною, оскільки спрямована на порушення майнових прав [PERSON], які виникли у нього на підставі рішення Галицького районного суду про стягнення у його користь коштів. Тому вказана угода не може бути підставою для виникнення у підприємця [PERSON] прав на спірне майно, в звязку з чим суд не приймає викладене письмово визнання відповідачем [PERSON] С, Л. позовних вимог, так як таке визнання суперечить законові і порушує майнові права [PERSON] 1. И.. Крім цього, як вбачається із змісту акту опису й арешту майна, на час проведення виконавчих дій від позивача будь - яких зауважень не поступало. В звязку з вищевикладеним в задоволенні позову слід відмовити. З позивача відповідно до ст. 88 ЦПК України слід стягнути в доход держави державне мито та витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільних справ, які не були в повній мірі сплачені при подачі позовної заяви з врахуванням майнової вимоги, тобто в сумі 51 гривні недоплаченого судового збору та 83 гривні недоплачених витрата інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільних справ. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 190, 203, 215, 216, 228, 236, 392 ЦК України та

Outcome: approved