Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-24 00:00:00

В лютому 2007 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] в якій він просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 200 000 грн., яка була завдана йому внаслідок невиконання рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 1997 року по справі № 2-1385/1997 про зобовязання ВО ПМЗ надати ізольоване житлове приміщення., також позивач просив стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн. В обґрунтування своєї позовної заяви позивач вказав на те, що на підставі виконавчого листа Відділом ДВС Красногвардійського району 22 грудня 1997 року відкрито, а 11 січня 2000 року поновлено виконавче провадження, яке до теперішнього часу не завершене. Згідно рішення Красногвардійського районного суду від 18 листопада 1997 року на Виробниче Обєднання «Південний машинобудівний завод» покладено обовязок надати [PERSON] ізольоване житлове приміщення. Рішенням суду від 18 березня 2004 року бездіяльність ВДВС визнана незаконною. Ухвалою апеляційного суду від 20 жовтня 2004 року рішення залишено без змін. З моменту ухвалення судом рішення про неправомірну бездіяльність ВДВС сплинув строк більше двох років, але до теперішнього часу рішення суду не виконано. Протиправні дії відповідача завдали матеріальної та моральної шкоди в розмірі 210000 грн., що підтверджується наступними фактами. Так, заподіяна ВДВС матеріальна шкода полягає у неотриманні ізольованого житлового приміщення. У грошовому еквіваленті це складає 200000 грн.. Підґрунтям для визначення суми є довідка з агентства нерухомості ціни в ЗМІ. Відповідно до якого вартість однокімнатної квартири на вторинному ринку житла в м. Дніпропетровську складає 200000 грн. Моральна шкода полягає в тому, що позивач по цей час продовжує проживати в гуртожитку для самотніх осіб, про що свідчить довідка надана комендантом гуртожитку. Внаслідок відсутності нормальних житлових умов позивач не має можливості створити сімю. Крім того, умови проживання в гуртожитку, яку не можуть вважатися задовільними для людини його віку, спричиняють позивачу побутові незручності, а також моральні страждання, які виразилися в тому, що через побутові труднощі розпалась його сімя. З позивачем не можуть проживати його діти 1992 та 2001 років народження. Адміністрація гуртожитку здійснює постійний тиск з метою виселення позивача з гуртожитку. За проживання в гуртожитку (баланс іншої організації) вимагають незаконну плату, що перевищує оплату в гуртожитках ВО «ПМЗ». Відсутні звичайні комунальні зручності, важка моральна атмосфера, тому що гуртожиток це тимчасовий притулок спільного призначення. ВДВС не використовував всі можливості для виконання рішення суду, а навпаки, необґрунтовано закрив виконавче провадження. Звернення позивача до ВДВС (вх. №№ 18283, від 31.08.2005 року та вх. № 20626 від 23.11.2006 року) залишилися без відповіді. Позивач вважає, що має місце причинний звязок між бездіяльністю ВДВС Красногвардійського району м. Дніпропетровська та не отриманням ним ізольованого житлового приміщення, тому його вимоги щодо стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 210000 грн. він вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Маючи намір поновити свої порушені права позивач був вимушений звернутися до суду. Ухвалою суду у якості третьої особи по справі залучено ВО «Південний машинобудівний завод». У судовому засіданні позивач неодноразово уточнював позовні вимоги і в остаточному варіанті просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 570000 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн.(а.с. 70). Збільшення суми матеріальної шкоди позивач пояснив тим, що в даний час в будинках, збудованих відділом ПМЗ (боржник) по вул. Суворова в м. Дніпропетровську, продаються квартири. Продаж здійснюється агентством нерухомості «Інфосервіс» за адресою вул. Титова, 8 в м. Дніпропетровську. За даними відділу продажу агентства однокімнатна квартира загальною площею 50 кв.м., житловою 23 кв.м. коштує 75000 у.о., що по курсу 7,6 складає 570000 грн. Уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та в уточненій позовній заяві. Крім того, пояснив, що вже існує два рішення суду від 18.03.2004 року, у відповідності до якого визнано бездіяльність відповідача та забовязано відповідача виконати рішення Красношвардійського райооного суду м. Дніпропетровська від 18.11.1997 року та від 25.03.2008 року, у відповідності до якого також визнана незаконною бездіяльність відповідача. Таким чином, моральна шкода підтверджується і постановленими рішеннями. Представники відповідача у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог позивача та просили суд винести рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. Вони пояснили, що з боку [PERSON] відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції використані всі повноваження та зроблені всі дії направлені на виконання рішення суду. Звернули увагу на те, що виконавчий лист по справі № 2-1385/1997 від 18.11.1997 Красногвардійського районного суду про зобовязання ВО «ПМЗ» надати [PERSON] ізольоване житлове приміщення, було предявлене на виконання позивачем в 1997 році. Державна виконавча служба, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України була створена у 1999 році. Тобто 2 роки рішення не виконувалося ще судовими виконавцями. На час передачі виконавчого провадження від суду до відділу ДВС, останній був порушен не з вини ДВС, оскільки на той час вільне приміщення у боржника було відсутнє, [PERSON] було включено до черги, за якою надавалося житло працівникам. Посилалися на рішення Європейського суду з прав людини від 11 січня 2005 року, винесеного за заявою позивача проти України, що заявник невірно тлумачить рішення суду, надання переваги заявнику означало б порушення прав решти осіб у списку. В судовому засіданні представники третьої особи ВО «Південний машинобудівний завод» - [PERSON] та [PERSON] просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що у квітні 1997 року весь житловий фонд підприємства був переданий у власність області (розпорядження облдержадміністрації № 144-р від 22.04.1997 року), а будівництво житла підприємство припинило через відсутність грошових коштів. Оскільки до цього часу черговість [PERSON] не наступила (на 01.01.1997 рік був за № 86), то і житлом він забезпечений не був. 17.11.2006 року рішенням [PERSON] райвиконкому № 357/1 квартирний облік на підприємстві було ліквідовано у зв'язку з відсутністю житлового фонду. На момент ліквідації квартирного обліку черговість [PERSON] в списках позачерговиків була за № 15, що знову не дозволило б забезпечити його житловою площею, будь у підприємства житло. В грудні 2006 року, у зв'язку з ліквідацією квартирного обліку на підприємстві, всі облікові справи працівників, що перебувають на квартирному обліку по місцю роботи, були передані згідно ст. 60 ЖК України і п. 31 Правил обліку громадян, потребуючих поліпшення житлових умов, у виконавчі комітети відповідних місцевих рад за місцем проживання. Облікова справа [PERSON] також була передана по місцю його проживання в Бабушкінський райвиконком, де він рішенням виконкому № 518 від 20.07.2007 року був прийнятий на квартирний облік і включений в списки позачерговиків із збереженням попереднього часу перебування на квартирному обліку з 18.10.1989 року. В даний час його черговість в цьому списку за № 58. Після передачі підприємством гуртожитку по вул. Героїв Сталінграду, 49-б, в якому проживає [PERSON], на балансі ВПУ 17, практично всі самотні працівники підприємства, що раніше там проживали, за їх особистими заявами і клопотаннями цехів були переселені в заводські житлові будівлі. [PERSON] також неодноразово пропонувалося переселитися з гуртожитків ВПУ 17 в одну з житлових будівель підприємства (по вул. Новокримській або пров. Ялицевому на вибір) де йому буде надано відособлене житлове приміщення в якому він проживатиме один. Таким чином підприємство могло б виконати свої зобов'язання згідно з рішенням суду, але [PERSON] відмовляється від переселення у відособлене житлове приміщення. Його відмова знаходиться у виконавчій службі Красногвардійського району м. Дніпропетровська. Ствердження [PERSON] про продаж квартир в побудованих будинках по вул. Суворова не відповідає дійсності, оскільки ДП «ВО ПМЗ ім. Макарова» з агентством нерухомості «Інфосервіс» (вул. Титова, 8), в договірних відносинах з питання реалізації квартир в житлових будинках по вказаній вулиці не перебуває. Представник третьої особи - Головного управління державного казначейства України у Дніпропетровській області в судове засідання не зявився, належним чином був повідомлений, причину неявки суду не повідомив. Вислухавши позивача, представників [PERSON] відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, ВО «Південний машинобудівний завод», вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню по наступним підставам. У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2004 року встановлено, що виконавчий лист поступив на виконання 31.03.1998 року. На протязі з 1998 року виконавче виробництво знаходилося на виконанні у декількох державних виконавців, ВДВС не вжив всі заходи до виконання рішення суду, необгрунтовано припиняв виконавче провадження, не штрафував посадовців, не ставив питання про заміну порядку і способу виконання рішення суду, накладення арешту на майно, а обмежувався лише письмовими попередженнями і запитами. Вищезгаданим рішенням, визнана бездіяльність посадовців ВДВС. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2008 року визнано бездіяльність [PERSON] відділу державної виконавчої служби та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 30.05.2005 року. Ухвалою встановлено, що на протязі з 1998 року по 2005 роки державна виконавча служба в [PERSON] районі м. Дніпропетровська не прийняла всі міри для належного виконання рішення суду, необгрунтовано припиняла провадження, не ставили питання питання про заміну порядку і способу виконання рішення суду, накладення арешту на майно боржника, а обмежувався лише письмовими попередженнями і запитами. У відповідності до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю її вини. Статтею 23 ЦК України визначено поняття моральної шкоди, в чому вона полягає, порядок визначення та стягнення. Крім того, в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року є розяснення, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен зясувати, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) моральні страждання заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У звязку з тим, що в результаті тривалого виконання рішення суду (починаючи з 1997 року по теперішній час) позивачу були заподіяні незручності впродовж довгого часу, що викликало у нього переживання, нервові стреси, позивач вимушений звертатися за юридичною допомогою, звертатися до суду за захистом порушених прав, порушено його звичайний уклад життя, позивач тривалий час переживає страждання викликані порушенням його законних прав та інтересів. З урахуванням тривалості перенесених незручностей і переживань, суд оцінює моральну шкоду у розмірі 3000 грн., яку необхідно стягнути з відповідача [PERSON] відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції на користь позивача [PERSON]. Що стосується позовних вимог, щодо стягнення матеріальної шкоди, яка полягає в стягненні суми однокімнатної квартири з відповідача, то вони задоволенню не підлягають з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, рішенням суду від 18.11.1999 року забовязано відповідача ПО ЮМЗ надати [PERSON] ізольоване житлове приміщення. Дане рішення знаходиться по теперішній час на виконанні у [PERSON] відділі Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції. Необхідність негайного забезпечення скаржника житлом не була встановлена даним рішенням суду. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем по цій справі ПО ЮМЗ на теперешній час неодноразово було запропоновано отримати [PERSON] відокремлене житлове приміщення у вигляді окремої кімнати у гуртожитку, але він відмовлявся, посилаючись та той факт, що йому повинні надати однокімнатну квартиру. Після винесення рішення скаржник не звертався до суду із вимогою про розяснення цого питання, що саме є відокремленим житловим приміщенням. Тому, задоволення позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди у розмірі вартості однокімнатної квартири буде передчасним, до встановлення питання, що саме означає „ізольоване житлове приміщення. Також, оскільки виконавчий лист ще знаходиться на виконанні, виконавче провадження не закінчено, то вимога про стягнення вартості однокімнатної квартири буде дублювати рішення суду про надання позивачу ізольованого приміщення. На підставі викладеного,

Outcome: partial