Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-01 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тими обставинами, що вона з вересня 2007 року до середини жовтня 2008 року працювала у відповідача на посадах старшого менеджера, керівника філії, потім знову на посаді старшого менеджера. За час роботи ніяких зауважень до неї не було, але після призначення нового керівника до неї надійшла пропозиція звільнитися за власним бажанням, на яку вона відповіла відмовою, тому відповідач 08.10.2008 оголосив їй догану за порушення трудових обов»язків, якого вона не допускала, а 10.10.2008 електронною поштою вона отримала наказ про звільнення за п.3 ст.40 КЗпП України. Вважає своє звільнення незаконним, але просить суд змінити формулювання звільнення на скорочення штату, змінити дату звільнення, так як вона отримала трудову книжку лише 06.11.2008. Так як у день звільнення і в подальшому відповідач не виплатив їй заробітну плату, просить стягнути заборгованість із заробітної плати, середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку, який і дотепер відповідач не здійснив у належному розмірі. Незаконним звільненням позивачки фактично через її вік, а не через невиконання трудових обов»язків, їй було завдано відповідачем моральну шкоду, яка полягає у неможливості працевлаштуватися, відсутності грошей, коли вона є єдиною годувальницею у сім»ї, де був тяжко онкологічно хворий. Моральну шкоду вона оцінює у піврічний свій заробіток у відповідача та просить стягнути у відшкодування моральної шкоди 24 874 грн. У судовому засіданні позивачка повністю підтримала позовні вимоги та, посилаючися на ті самі підстави, просила суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовних вимог не визнав у повному обсязі, суду пояснив, що позивачка пропустила місячний термін для звернення до суду із позовом про звільнення, заяви про поновлення строку не надала суду, тому просив суд відмовити у задоволенні вимог, пов»язаних зі звільненням. Окрім цього, суду пояснив, що відповідно до заяв позивачки видавалися накази про її прийом на роботу та відповідні переведення, а тому вимоги та викладені у позові обставини щодо записів у трудовій книжці не відповідають дійсності. Після призначення нового керівника філії, так як позивачка неналежним чином справлялася з ними, у неї почалися конфлікти зі співробітниками, вона не виконувала розпоряджень керівника та не надавала інформації щодо обслуговування клієнтів, що і стало підставою для оголошення догани від 08.10.2008. Ознайомитися з наказом під підпис позивачка відмовилася, про що було складено акт. Також позивачка пошкодила майно відповідача, зчинила тілесні ушкодження співробітнику офісу, була викликана міліція з цього приводу. Це також сталося на фоні відмови виконувати розпорядження керівника, а тому до позивачки було застосовано звільнення з роботи, так як догана їй уже оголошувалася. Відповідач повністю розрахувався з позивачкою, виплативши їй заробітну плату, а компенсацію за відпустку їй не нараховувалася відповідно до ст.3 Закону України «Про відпустки». Вважають вимоги позивачки безпідставними, такими, що не відповідають дійсності, а тому просять суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п.3 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Відповідно до ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Так як відповідачем до позивачки застосовувалася догана наказом від 08.10.2008 (а.с.29), суд вважає, що звільнення за п.3 ст.40 КЗпП України було правомірним, таким, що відповідає вимогам трудового законодавства у частині застосування дисциплінарних стягнень, про що свідчать надані відповідачем документи службового розслідування (а.с.27-31). Позивачка не надала суду доказів на підтвердження незаконності оголошення догани та подальшого звільнення, а тому вимога про зміну формулювання звільнення задоволенню не підлягає. До того ж, позивачкою пропущений строк для звернення до суду із такою позовною вимогою, заяви про поновлення строку із зазначенням причин поважності також суду не надано, що також є підставою для відмови у задоволенні саме цієї позовної вимоги. Стосовно вимоги про внесення записів у трудову книжку щодо посад позивачки, суд вважає за необхідне зазначити, що позивачкою зазначено у позовній заяві та потім підтверджено копією трудового договору, що при прийнятті на посаду встановлюється випробувальний термін, та лише після його закінчення вноситься запис до трудової книжки про прийняття на цю посаду, якщо випробувальний термін витриманий успішно; з наказів та заяв позивачки, наданих відповідачем, вбачається, що всі переведення позивачки були оформлені належним чином із виданням наказів про прийом на роботу та переведення (а.с.19-26), а тому вимога про внесення відповідних змін до трудової книжки щодо посад позивачки задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.4 ст.235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Суд враховує специфіку роботи позивачки, збереження трудових книжок у м.Києві, необхідність особисто отримати трудову книжку, а тому вважає, що затримка видачі трудової книжки сталася не з вини власника, так як позивачка не надала суду заяву про згоду на отримання рекомендованим листом трудової книжки від відповідача, а тому вимога про виплату середнього заробітку за час затримки трудової книжки задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Суд вважає на підставі виписки з карткового рахунку позивачки (а.с. 55 зворот), що остаточний розрахунок з позивачкою було проведено лише 17.11.2008, а тому відповідач має виплатити позивачці середній заробіток за час з 10.10.2008 до 17.11.2008. Згідно з довідкою відповідача (а.с.56) та відповідно до Постанови КМУ №100 «Про порядок обчислення середнього заробітку», середньоденна заробітна плата позивачки складає 185,76 грн (4504+3483,88=7987,88; 7987,88 : (21+22=43) = 185,76), кількість робочих днів затримки 26 днів, сума середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку, яка підлягає стягненню 4829,76 грн (185,76х26=4829,76). Відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що позивачка не надала суду доказів на підтвердження того, що звільнення її з роботи, яке судом не визнане незаконним, призвело до втрати її нормальних життєвих зв»язків та вимагало від неї додаткових зусиль для організації життя, що їй було відмовлено у працевлаштуванні будь-яким іншим роботодавцем через наявність запису у трудовій книжці про звільнення з ініціативи адміністрації, а тому вимога про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Outcome: partial