Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-21 00:00:00

Позивач у листопаді 2008 року звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що з 14.03.1993 р. є власником 1/2 частини домоволодіння № 101/1 по вул. Тихвінській у м. Дніпропетровську, решта якого належала [PERSON], а у подальшому її сину [PERSON] У 2008 р. позивач, що з 1999 р. проживав за кордоном, повернувся до України з метою приватизації земельної ділянки під домоволодінням та зясував, що його співвласником є інша особа [PERSON], оскільки [PERSON] за договором купівлі-продажу від 29.07.2005 р. здійснив відчуження належної йому частини на її користь. Вважаючи, що при цьому відбулося порушення його переважного права на придбання зазначеного майна, позивач просив суд перевести на нього права та обовязки покупця за вищезазначеним договором від 29.07.2005 р. та визнати за ним право власності на майно, що було його предметом, поновивши строк позовної давності. У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав, на їх задоволенні наполягав. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість та збіг строку позовної давності у спірних правовідносинах (а.с. 54). У судове засідання 19.03.2010 р. не зявився, будучи належним чином повідомленим про день та час його проведення (а.с. 147), що є підставою для закінчення розгляду справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] до суду не зявилася, за місцем реєстрації не проживає (а.с. 42, 58), фактичне місце її проживання невідоме, про день та час розгляду справи була повідомлена шляхом публікації оголошення у пресі. Третя особа приватний нотаріус ДМНО [PERSON] до суду не зявився, про день та час розгляду справи був повідомлений, надав документи щодо нотаріального посвідчення оспорюваної угоди (а.с. 64, 65, 68-78). Вислухавши пояснення осіб, що приймали участь у справі, показання свідка, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 14.09.1993 р. позивач [PERSON] є зареєстрованим власником ? частини домоволодіння № 101 по вул. Тихвініській у м. Дніпропетровську (а.с. 15, 16). Решта зазначеного домоволодіння згідно договору дарування від 06.07.2004 р. належала відповідачеві [PERSON] (а.с. 71). 29.07.2005 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений та нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, на підставі якого належна продавцю частина спірного домоволодіння перейшла у власність покупця (а.с. 69). Про укладання даної угоди позивач як співвласник домоволодіння був повідомлений в порядку ст. 362 ЦК України шляхом надіслання на його адресу відповідного листа (а.с. 64, 65, 68/зв). Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд приходить до наступного. Так, згідно ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобовязаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна\~ протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може предявити до суду позов про переведення на нього прав та обовязків покупця. Одночасно позивач зобовязаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. Як випливає з матеріалів справи, позивач, будучи власником ? частини домоволодіння № 101 по вул. Тихвінській у м. Дніпропетровську та залишаючись громадянином України, фактично з 1999 р. проживає на території США, (а.с. 24) та місця реєстрації на території України не має (а.с. 89). Будь-які докази того, що співвласники спірного домоволодіння були обізнані про адресу, на яку йому може бути надіслана поштова кореспонденція за місцем фактичного проживання, або іншим чином повідомлені про те, де саме перебуває позивач та яким чином може здійснюватися звязок з ним, суду не надані. Фактично у спірному домоволодінні у період 2001-2007 р. проживала [PERSON], що на запрошення позивача за його відсутності здійснювала догляд за будинком. Будучи допитаною у судовому засіданні як свідок, остання підтвердила, що дійсно у травні 2005 р. отримувала лист від приватного нотаріуса, який залишила у будинку для того, щоб у подальшому його разом з іншою кореспонденцією забрав син позивача [PERSON] Відповідно до ст. 13 Конституції України власність зобовязує, а згідно ст. 3 ЦК України основними засадами цивільного судочинства є зокрема справедливість, добросовісність та розумність. З урахуванням положень зазначених норм суд доходить висновку про те, що до укладання спірної угоди продавцем були добросовісно вжиті у розумному обсязі всі належні заходи щодо попереднього письмового повідомлення позивача за останнім відомим місцем його проживання, що одночасно є адресою належного йому житла, про намір її укласти, а отже немає підстав для висновку про порушення відповідачами вимог ст. 362 ЦК України. Будь-які перешкоди, що виникли або могли виникнути у позивача щодо отримання інформації про наступне укладання спірної угоди, є наслідком його власної необачності або недобросовісності, а можливість їх усунення визначалася його односторонніми діями в частині інформування співвласників про своє місцезнаходження або належного контролю за своєю власністю та повязаними з нею обставинами. Крім того, у випадку задоволення позовних вимог спірне майно перейшло б у власність позивача за ціною, визначеною відповідачами у 2005 р., яка очевидно є багаторазово нижчою від його дійсної вартості, що також не може вважатися розумним та справедливим. З урахуванням викладеного суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити яку необґрунтованому, не застосовуючи наслідки збігу строку позовної давності. У звязку з відмовою у задоволенні позову згідно ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати йому не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed