Jurisdiction: civil
Date: 2010-01-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 22.08.2009 року при отриманні квитка на автовокзалі м.Дніпропетровська з нього було стягнуто станційний збір в розмірі 5 грн. 90 коп., що відображено в квитку. Вважає вказані дії відповідача щодо стягнення станційного збору незаконними, оскільки відповідно до ст.13 п.23 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» інваліди війни звільненні від сплати зборів всіх видів. З урахуванням зазначеного, уточнивши позовні вимоги в ході розгляду справи, просив суд заборонити відповідачу стягувати станційний збір з інвалідів війни та зобовязати останнього при придбанні квитків на автовокзалах Дніпропетровської області не стягувати оплату зборів, стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 5 грн. 90 коп. Також зазначив, що внаслідок дій відповідача йому було спричинено моральну шкоду, яка виявляється в глибоких моральних та душевних стражданнях, які йому довелось перенести з приводу скоєного. З вини відповідача було заподіяно шкоду його здоровю, на протязі тривалого часу він відчуває сильні душевні страждання через втрату грошей. Таким чином, стан його здоровя та привичний ритм життя були порушені на тривалий час. З урахуванням цього просив стягнути з відповідача також моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 30000 грн. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та посилаючись на зазначені в позові підстави, просив суд задовольнити останній в повному обсязі. Представник Дніпропетровської транспортної прокуратури частково підтримала позов, зазначивши, що дії відповідача щодо стягнення станційного збору з інвалідів не відповідають вимогам ст.13 п.23 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідно до якої інваліди війни звільненні від сплати зборів всіх видів. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, зазначивши, що всупереч надання державою пільг по загальним податкам та зборам, автостанційний збір не є пільговим, оскільки є оплатою обовязкових послуг, які фактично надаються пасажирам. Таким чином, відповідно до п.2 «Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту», затверджених постановою Кабінету Міністрів України №176 від 1997 року, автостанційний збір плата за надання обовязкових послуг автостанціями, що справляється з осіб, які придбавають квитки на проїзд автобусами приміських, міжміських та міжнародних маршрутів, і включається до вартості квитка. Тому особи, що мають право на пільговий проїзд, не повинні сплачувати лише вартість самого проїзду. При цьому, автостанційний збір це фактично плата за послуги, які надає приватна комерційна організація автостанція. Останній стягується, як плата за послуги, що надаються відповідачем в сфері господарювання без прийняття та затвердження жодних рішень, а відповідно до статуту підприємства та законодавства про господарську діяльність. Також зазначила, що відповідачем не надано доказів, щодо заподіяння йому моральної шкоди внаслідок дій відповідача. Тому просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено надання пільг інвалідам війни та прирівняним до них особам. Так, відповідно до п.7 ч.1 ст.13 вказаного закону останні мають право на безплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання. Відповідно до п.23 ч.1 ст.13 закону інваліди війни та прирівняні до них особи звільняються від сплати податків, зборів і мита всіх видів та земельного податку, за виключенням ввізного мита, митних та акцизних зборів і податку на добавлену вартість з підакцизних товарів, що імпортуються. Судом встановлено, що відповідач є інвалідом ІІ групи що підтверджується копією пенсійного посвідчення (а.с.3), та має право на пільги, встановлені законодавством для ветеранів війни інвалідів війни, зокрема Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Разом з тим, 22.08.2009 року при придбанні [PERSON] квитка на автостанції відповідача в м.Дніпропетровську, з нього було стягнуто автостанційний збір в розмірі 5 грн. 90 коп. Вказана обставина не заперечувалась в судовому засіданні представником відповідача та підтверджується наданим позивачем проїздним квитком (а.с.5). Таким чином, суд вважає, що в судовому засідання знайшли своє підтвердження викладені позивачем в заяві обставини, щодо порушення вимог Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та незаконного стягнення з нього відповідачем автостанційного збору при придбанні квитка 22.08.2009 року. Посилання представника відповідача на те, що автостанційний збір всупереч надання державою пільг по загальним податкам та зборам, не є пільговим, оскільки є оплатою обовязкових послуг, які фактично надаються пасажирам та стягується, як плата за послуги, що надаються відповідачем в сфері господарювання, відповідно до статуту підприємства та законодавства про господарську діяльність, суд вважає необґрунтованими. Право позивача на безплатний проїзд та звільнення від сплати податків та зборів усіх видів закріплено в Законі України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», який є обовязковим для виконання відповідачем при здійсненні своєї діяльності. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо заборони відповідачу стягувати станційний збір з інвалідів війни, зобовязання при придбанні квитків на автовокзалах Дніпропетровської області не стягувати оплату зборів та стягнення матеріальної шкоди, слід задовольнити частково, в межах відновлення порушених прав позивача та заборонити Відкритому акціонерному товариству «Дніпропетровське обласне підприємство автобусних станцій» стягувати при продажі квитків авто-станційний збір з [PERSON], а також стягнути з відповідача на користь позивача сплачений останнім при придбанні квитка 22.08.2009 року автостанційний збір в сумі 5 грн. 90 коп. В частині позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди позивачу слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Законом України «Про захист прав споживачів», яким також регулюються правовідносини, що виникли між сторонами, зокрема п.5 ч.1 ст.4 цього Закону, передбачено відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної небезпечною для життя і здоровя людей продукцією у випадках, передбачених законодавством. В даному випадку вказаних вище наслідків дії відповідача не спричинили. Тому позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди не ґрунтуються на законі та задоволенню не підлягають. Відповідно до п.18 ст.4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» від сплати державного мита звільняються інваліди І та ІІ груп. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З урахуванням положень ст.88 ЦПК України, ст.ст.3,4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито», а також «Порядку оплати витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільних справ та їх розмірів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1258 від 21.12.2005 року, зі змінами, внесеними постановою Кабінету міністрів України №825 від 05.08.2009 року, суд вважає за необхідне тягнути з відповідача на користь держави витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн. та судовий збір в сумі 59 грн. 50 коп. (51 грн. за вимогу майнового характеру та 8 грн. 50 коп. за вимогу немайнового характеру).

Outcome: partial