Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-11 00:00:00

20 серпня 2007 року позивач звернулася в суд з вищевказаним позовом до відповідача. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначила, що 14.08.2001 року вона за договором купівлі-продажу №2-202, укладеного на УТБ «Ріко-Альянс», продала відповідачу [PERSON], з яким перебувала у фактичних шлюбних стосунках, нежитлову будівлю магазин, що розташований по вул. Леніна,244 в м. Нова Одеса Миколаївської області. Зазначила, що продала магазин через те, що мала намір припинити свою підприємницьку діяльність, в звязку з переходом на державну службу, а [PERSON] мав намір отримати банківський кредит під заставу цього магазину. Також зазначила, що вони домовились з [PERSON] про те, що він поверне магазин за першою її вимогою. Після цього, в період з 04 листопада 2004 року по 19 жовтня 2006 року, вона перебувала з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі. З моменту розірвання шлюбу, так як [PERSON] відмовився повернути їй назад у власність магазин, вона, взнавши, що її право на майно порушено, звернулася до суду з позовом про визнання цієї угоди купівлі-продажу магазину недійсною. Посилаючись на те, що договір купівлі-продажу магазину, що розташований по вул. Леніна,244 в м. Нова Одеса Миколаївської області було укладено ними фіктивно, про людське око, оскільки вона продовжувала володіти і користуватися магазином, здійснюючи підприємницьку діяльність, просила суд її позов задовольнити, визнавши цей договір недійсним. Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 23.05.2008 року позов було задоволено. Договір купівлі-продажу №2-202, укладений 14.08.2001 року на УТБ «Ріко-Альянс», за яким [PERSON] продала [PERSON] нежитлове приміщення магазин, що розташований по вул. Леніна,244 в м. Нова Одеса Миколаївської області було визнано недійсним. Додатковим рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 25.07.2008 року було вирішено питання про судові витрати по справі. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 23.10.2008 року рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 23.05.2008 року та додаткове рішення того ж суду по цій же справі від 25.07.2008 року залишено без зміни. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23.09.2009 року касаційна скарга [PERSON] задоволена. Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 25.07.2008 року та ухвала апеляційного суду Миколаївської області від 23.10.2008 року скасовані, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Підставами для скасування рішень місцевого загального та апеляційного суду, як зазначено в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23.09.2009 року, було порушення судами норм матеріального і процесуального права. При новому судовому розгляді справи позивач [PERSON] уточнила свої позовні вимоги до відповідача [PERSON] В уточнених вимогах, позивач посилаючись на ті ж обставини справи та на пропущення нею строків позовної давності з поважних причин, просила суд: 1.визнати поважними причини пропуску строків позовної давності та поновити їй ці строки позовної давності, 2. визнати недійсним договір №2-202, укладений 14.08.2001 року на УТБ «Ріко-Альянс», за яким [PERSON] продала [PERSON] нежитлове приміщення магазин, що розташований по вул. Леніна,244 в м. Нова Одеса Миколаївської області, 3. визнати за нею [PERSON] право власності на нежитлове приміщення магазин, що розташований по вул. Леніна,244 в м. Нова Одеса Миколаївської області. Підтримуючи в судовому засіданні уточненні позовні вимоги позивач [PERSON] просила суд її позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні посилаючись на безпідставність позовних вимог, на законність укладеного договору та на пропуск позивачем без всяких поважних причин строку позовної давності, просили суд у задоволені позовних вимог відмовити. Представник третьої особи УТБ «Ріко-Альянс» в судове засідання за викликом суду не зявився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час, місце судового розгляду і письмово не повідомив суд про причини своєї неявки. Неявка представника третьої особи визнана судом без поважних причин і справа на підставі ст.169 ЦПК України розглянута у його відсутність. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши обставини справи та перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Цей висновок суду ґрунтується на наступному: Як вбачається з матеріалів справи, сторони 14.08.2001 року уклали між собою на УТБ «Ріко-Альянс» письмовий договір №2-202 про купівлю-продаж нежитлового приміщення магазину, що розташований по вул. Леніна,244 в м. Нова Одеса Миколаївської області, з дотриманням всіх цивільно-правових наслідків цієї угоди(а.с.5). За цим договором [PERSON] ( в даний час позивач [PERSON]М.) продала [PERSON] за 1700 гривень нежитлове приміщення магазин, що розташований по вул. Леніна,244 в м. Нова Одеса Миколаївської області. Після підписання і реєстрації договору, покупець [PERSON] зареєстрував своє право власності на придбаний магазин в Вознесенському МБТІ, про що свідчить відповідна реєстрова надпис(а.с. 5) та отримав технічний паспорт на цей нежитловий обєкт нерухомості на своє імя (а.с.6). Суд зазначає, що відповідно до вимог ст.ст.128, 153-154,224 ЦК УРСР ( в ред.1963р.), який діяв на час виникнення правовідносин між сторонами, та відповідно до умов договору у покупця [PERSON] після підписання і реєстрації договору виникло на законних підставах право власності на придбаний ним у позивача ([PERSON]М.) магазин. Посилання позивача на те, що вони домовилися з відповідачем [PERSON] і той зобовязався повернути магазин у власність позивача на першу її вимогу, суд вважає безпідставними, недоведеними. По-перше, ці обставини не визнаються і заперечуються позивачем. По-друге, ці обставини, на які посилається позивач, не були зазначені в укладеному між ними договорі №2-202 від 14.08.2001 року про купівлю-продаж магазину, а також не передбачені ніякими іншими письмовими угодами між сторонами, не доводяться ніякими доказами, а тому суд їх вважає необґрунтованими, надуманими і не доведеними. Як вбачається з досліджених в судовому засіданні обставин, після переходу магазину у власність [PERSON], сторони деякий час спільно використовували даний обєкт нерухомості, як магазин, здійснюючи торгівлю, так як перебували в фактичних шлюбних відносинах з 1996 року, а в період з 04.11.2004 року до 19.10.2006 року перебували в зареєстрованому шлюбі, хоча право власності на магазин, з 28.03.2002 року (з моменту реєстрації в МБТІ) належало відповідачу [PERSON] Відповідно до вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України, якими передбачена змагальність сторін, саме на сторони покладено обовязок доведеності тих обставин на які вони посилаються, як на предмет та підстави позову, так і можливі заперечення проти нього. Посилання позивача на фіктивність договору, як такого, що був укладений про людське око, без настання цивільно-правових наслідків, суд вважає безпідставними, такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Обставини справи свідчать про те, що зміст укладеного між сторонами договору не суперечив вимогам чинного на той час законодавства, сторони мали необхідний обсяг дієздатності для укладення цього договору і їх волевиявлення було вільним. Правочин було укладено в передбаченій законодавством формі і він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що були ним обумовлені, тобто, право власності на магазин перейшло від позивача до відповідача, що підтверджено дослідженими в судовому засіданні доказами. Посилання позивача на те, що магазин не виходив з її володіння, так як вона здійснювала в ньому господарську діяльність, суд оцінює критично, а також як такі, що не можуть бути підставою для визнання цього договору недійсним. Враховуючи, що на момент укладення цього договору сторони не були в зареєстрованому шлюбі, позивач могла розуміти і повинна була розуміти цивільно-правові наслідки укладення цього договору відчуження належного їй на правах власності нерухомого майна і, як вбачається з письмового договору купівлі-продажу магазину їй ці наслідки були зрозумілі. Суд також зазначає, що рішення суду 1-ої та апеляційної інстанцій по даній справі, були скасовані ухвалою Верховного Суду України з підстав порушення норм матеріального і процесуального права. Висновки і мотиви, викладені в ухвалі Верховного Суду України від 23.09.2009 року по цій справі є обовязковими для суду 1-ої інстанції при повторному розгляді справи(ч.4ст.338 ЦПК України) і, відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, не підлягають доказуванню. Крім того, як зазначено в ухвалі Верховного Суду України від 23.09.2009 року, судом при попередньому розгляді справи помилково зроблено висновок про те, що позивач [PERSON] дізналася про своє порушене право в жовтні 2006 року, а тому судом невірно було відмовлено в застосуванні строку позовної давності, на застосуванні якого наполягав відповідач [PERSON] При новому розгляді справи, позивач [PERSON] просила суд визнати поважними причини пропуску нею строків позовної давності, просила поновити їй строки звернення до суду за захистом порушеного права посилаючись на те, що відповідач [PERSON] нібито ніколи не заперечував і не оспорював того факту, що магазин є власністю [PERSON] і, що вона узнала про порушення її права власності тільки в жовтні 2006 року, після розірвання шлюбу з [PERSON] Але ці доводи позивача спростовуються дослідженими в судовому засіданні фактичними обставинами справи, з яких однозначно випливає, що відлік початку строку позовної давності слід рахувати з моменту укладення договору №2-202 від 14.08.2001 року про купівлю-продаж магазину та його реєстрації в органах МБТІ. Відповідно до вимог ст.ст.257, 261 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а її початок починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання недійним договору купівлі-продажу магазину 20.08.2007 року, тобто через шість років, з моменту укладення нею договору про його відчуження, про цивільно-правові наслідки якого вона не могла не знати, а навпаки знала і розуміла значення цієї угоди і її наслідки. Обставин, які б могли свідчити про зупинення, переривання, перебігу строків позовної давності під час судового розгляду справи не встановлено. На застосуванні строків позовної давності, як на додатковій підставі невизнання позову, наполягає відповідач [PERSON], що також є підставою для відмови в задоволені позову у відповідності до вимог ст.267 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed