Jurisdiction: civil
Date: 2010-01-18 00:00:00

Позивач (далі - товариство) звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до відповідача, про відшкодування шкоди заподіяної в результаті ДТП в порядку регресу, мотивуючи свої вимоги тим, що між товариством та [PERSON] (далі - страхувальник) було укладено договір добровільного страхування автотранспорту (далі - договір), згідно якого було застраховано транспортний засіб «ВАЗ 21150» д.н.з. [NUMBER], (далі ТЗ -1) власником якого є страхувальник. 26.11.2006 року відбулась дорожньо - транспортна пригода за участю ТЗ -1 та транспортного засобу «ШевролеЛачетті» д.н.з. [NUMBER] (далі ТЗ-2), під керуванням [PERSON], якого визнано винним у ДТП на підставі постанови судді. В подальшому позивачем було проведено експертизу пошкоджень ТЗ - 1, вартість якої становить 413 грн. та виплачено страхувальнику суму страхового відшкодування в розмірі 32 703 грн. 77 коп., у зв'язку з чим позивач просить стягнути з відповідача вище вказані суми в порядку регресної вимоги, а також судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав наведених вище. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив застосувати до даних вимог строк позовної давності, а також зазначив про те, що вимоги є незаконними, оскільки така шкода повинна відшкодовуватися з фонду страхування куди сплачуються внески, а крім того шкода була спричинена не ним, а [PERSON] Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору укладеного між позивачем та страхувальником, було застраховано ТЗ-1, належний на праві власності останньому/а.с. 14, 20,21/. В період дії договору 26.11.2006 року відбулась ДТП за участю ТЗ-1 та ТЗ-2, власником якого є відповідач /а.с. 40/. Під час ДТП ТЗ-2 керував [PERSON], якого визнаного винним у вчиненні ДТП на підставі постанови судді, що відповідно до ч. З ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню і яка відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України є обов'язковою при розгляді даної справи/а.с. 6/. В судовому засіданні відповідачем визнана обставина, яка не заперечувалась представником позивача про те, що [PERSON] керував ТЗ-2 без відповідної правової підстави на усне прохання відповідача, що відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. На підставі заяви страхувальника та звіту про оцінку ТЗ-1 останньому 23.01.2007 року було виплачено страхове відшкодування в розмірі 32 703 грн. 77 коп., крім того позивач поніс витрати пов'язані із проведенням експертизи /а.с. 4, 5, 10, 24 - 37/. Відповідно до ст. 1166 ЦК України, підставами відповідальності за завдану майнову шкоду завдану неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Пунктом 4 ППВСУ № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (із подальшими змінами) під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського віддання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо.) Відповідно до п. З ППВСУ № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (із подальшими змінами) володілець джерела підвищеної небезпеки не відповідає за шкоду, заподіяну цим джерелом, якщо доведене, що воно вибуло з його законного володіння внаслідок протиправних дій інших осіб, а не з його вини. Особи, які вчинили ці протиправні дії, відшкодовують шкоду за правилами відповідальності володільців джерел підвищеної небезпеки, а коли цьому сприяла винна поведінка володільця не була забезпечена належна охорона тощо), відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищене : небезпеки, може бути покладено на особу, що протиправно заволоділа цим джерелом і на його володільця відповідно до ступеня вини кожного. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України особа, яка керує автомобілем на підставі довіреності і вчиняє ДТП, має відповідати за завдану шкоду, оскільки є володільцем джерела підвищеної небезпеки. Проте, якщо особа керує автомобілем за відсутністю довіреності або іншої правової підстави, то володільцем джерела підвищеної небезпеки вважатиметься власник. Згідно ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Враховуючи, те що відповідачем визнано те, що ТЗ-2 належного на праві власності останньому, керувала особа без відповідної правової підстави, з його усного дозволу, доказів про те, що [PERSON] протиправно заволодів ТЗ-2 відповідачем не надано, суд дійшов висновку про те, що тягар відшкодування шкоди в порядку регресу має бути покладений на відповідача. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є законними, обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Разом з тим, суд вважає неспроможними доводи відповідача щодо застосування строку позовної давності до наявних правовідносин, оскільки трирічний строк позовної давності встановлений ст. 257 ЦПК України на час звернення позивачем до суду з позовом не сплинув, оскільки відповідне право осаннім було набуто з часу виплати страхувальнику страхового відшкодування, тобто 27.01.2007 року, а отже останній мав сплинути 27.01.2010 року, тоді як позивач зрвенувся до суду з позовом 10.06 2009 року. Крім того, суд також вважає такими, що не заслуговуються на уваги доводи відповідача щодо можливості відшкодування шкоди в порядку регресу із фонду державного страхування, оскільки порядок відшкодування такої шкоди прямо визначений законодавством наведеним вище. Також доводи відповідача про те, що даний спір вже було розглянуто судом, спростовуються наданою представниом позивача ухвалою суду про залишення позову без розгляду внаслідок неявки позивача, а отже рішення по суті спору під час розгляду справи не ухвалено /а.с. 68/. Крім того згідно ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати. Враховуючи вище наведене та

Outcome: approved