Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що згідно з наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України в Дніпропетровській області від 17.02.1995 року №12/01-АО про перетворення орендного підприємства «Дніпроводбуд» у Відкрите акціонерне товариство «Дніпроводбуд» (далі ВАТ «Дніпроводбуд»), до статутного фонду незаконно включено та передано на баланс новоствореного ВАТ «Дніпроводбуд» у складі цілісного майнового комплексу ВАТ «Дніпроводбуд» гуртожиток, розташований за адресою: 52005, Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с.Ювілейне, вул.8 березня, будинок №19. Вважає, що наказ відповідача від 17.02.1995 року №12/01-АО про перетворення орендного підприємства «Дніпроводбуд» у ВАТ «Дніпроводбуд» в частині приватизації гуртожитку у складі цілісного майнового комплексу проведено всупереч вимогам ст.3 Закону України «Про приватизацію державного майна». Так, відповідно до ч.2 ст.3 Закону України «Про приватизацію державного майна» дія цього закону не поширюється на приватизацію обєктів державного житлового фонду. Відповідно до ч.2 ст.4 ЖК України, жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, становить державний житловий фонд. Відповідно до ст.127 ЖК України, п.3 Примірного положення про гуртожитки, гуртожитки - це спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети житлові будинки. Враховуючи, що такі гуртожитки належали підприємствам на праві повного господарського відання, то гуртожитки слід відносити до обєктів державного житлового фонду. Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управління державних підприємств, організацій, установ. Виходячи з наведеного, гуртожиток, як обєкт державного житлового фонду, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного майна» не підлягав приватизації. Таким чином, майно, яке належало державі, безпідставно було включено до статутного фонду ВАТ «Дніпроводбуд» та на теперішній час незаконно знаходиться в його володінні. Внаслідок неправомірної приватизації гуртожитку порушено його право на приватизацію квартири. В звязку з цим, просив визнати нечинним наказ відповідача від 17.02.1995 року №12/01-АО про перетворення орендного підприємства «Дніпроводбуд» у ВАТ «Дніпроводбуд» в частині приватизації у складі цілісного майнового комплексу ВАТ «Дніпроводбуд» гуртожитку, розташованого за адресою: 52005, Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с.Ювілейне, вул.8 Березня, будинок №19. В ході розгляду справи третя особа з самостійними вимогами ВАТ «Дніпроводбуд» звернулась з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України у Дніпропетровській області, [PERSON] про визнання законним наказу Регіонального відділення фонду державного майна України по Дніпропетровській області від 17.02.1995року №12/01-АО в частині приватизації у складі цілісного майнового комплексу ВАТ «Дніпроводбуд» гуртожитку, розташованого за адресою: 52005, Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с.Ювілейне, вул.8 Березня, будинок №19. В обґрунтуванні позову зазначив, що згідно з наказом про перетворення орендного підприємства «Дніпроводбуд» у ВАТ «Дніпроводбуд» від 17.02.1995 року № 12/01-АО Регіональне відділення Фонду державного майна України в Дніпропетровській області передало ВАТ «Дніпроводбуд» такий обєкт нерухомості (станом на 01.12.1994 року) гуртожиток, який ввійшов до складу цілісного майнового комплексу приватизованого ВАТ «Дніпроводбуд». Вважає, що Регіональне відділення Фонду державного майна України в Дніпропетровській області не мав жодного права визнавати позов [PERSON] Згідно Закону України «Про приватизацію державного майна» наказ не суперечить вимогам законодавства. Перетворення у відкрите акціонерне товариство здійснювалось відповідно до Указу Президента України від 15.06.1993 року №210/93 «Про корпоратизацію підприємств». Гуртожитки як обєкти державної або комунальної власності не були включені у перелік обєктів, які не підлягають приватизації, згідно п.2 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного майна». [PERSON] не має права на приватизацію кімнати у гуртожитку, так як він проживає в ній на підставі ордеру, а не відповідно до договору найму. Згідно з абз.1 п.2 Постанови УРСР від 03 червня 1986 року №208 «Про затвердження примірного положення про гуртожиток: «Гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Тобто гуртожиток є тимчасовим житлом яке надається працівникам ВАТ «Дніпроводбуд», а [PERSON] не являється робітником вказаного товариства. Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків від 01.01.2009 року: «Цей закон поширюється на громадян, які проживають у гуртожитках, призначених для тимчасового проживання у звязку з навчанням, перенавчанням чи підвищенням кваліфікації у навчальних закладах та у звязку із роботою». Тому ФДМУ передав до статутного фонду ВАТ «Дніпроводбуд» гуртожиток відповідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду в редакції від 09.04.1994 року, а отже підстав для визнання нечинним Наказу ФДМУ в частині передачі до статутного фонду товариства гуртожитку немає. Тому просив суд позовні вимоги [PERSON] визнати незаконними, визнати законним наказ Регіонального відділення фонду державного майна України по Дніпропетровській області від 17.02.1995 року №12/01 в частині приватизації у складі цілісного майнового комплексу ВАТ «Дніпроводбуд». В судовому засіданні позивач та представник останнього позовні вимоги підтримали в повному обсязі та, посилаючись на викладені в заяві підстави, просили задовольнити останню. Проти задоволення позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами заперечували, зазначивши, що остання не містить будь-яких вимог, а по суті є запереченнями на позову заяву. Також заперечували проти заяви представника третьої особи з самостійними вимогами щодо застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що відповідно до ч.4 ст.268 ЦК України строки давності на спірні правовідносини, що виникли між сторонами не поширюється. Представник відповідач в судовому засіданні позов [PERSON] визнав в повному обсязі та просив задовольнити, а проти позову ВАТ «Дніпроводбуд» заперечував та просив відмовити в його задоволенні. В письмових поясненнях до позову [PERSON] та запереченнях до позову ВАТ «Дніпроводбуд» зазначив, що наказом регіонального відділення від 17.02.1995 року №12/01-АО було прийняте рішення про перетворення орендного підприємства «Дніпроводбуд» у ВАТ «Дніпроводбуд». Відповідно до акту оцінки вартості майна орендного підприємства «Дніпроводбуд» від 29.12.1994 року та Плану приватизації, затвердженого наказом регіонального відділення від 06.02.1995 року №12/06-ПП, обєкт нерухомості, а саме гуртожиток за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с.Ювілейне, вул.8 березня, будинок №19, увійшов до статутного фонду ВАТ «Дніпроводбуд». Листом від 14.01.2004 року №12/7-120 регіональне відділення підтвердило, що гуртожиток за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с.Ювілейне, вул.8 березня, будинок №19 увійшов до статутного фонду ВАТ «Дніпроводбуд». Але разом з тим, повідомило, що зазначене майно згідно з п.1 ст.2 Закону України «Про передачу обєктів права державної та комунальної власності» від 03.03.1998 року №147/98 підлягає передачі до спільної власності відповідних територіальних громад міста. Згідно інструктивного листа Фонду державного майна України від 30.12.2005 року №10-25-21463 «Щодо гуртожитків, приватизованих у складі цілісних майнових комплексів», під час включення вартості гуртожитків до вартості цілісних майнових комплексів, що підлягають приватизації, органи приватизації застосовували Закон України «Про приватизацію державного майна» та інше законодавством, прийняте на виконання цього Закону. Але, ч.2 ст.3 Закону України «Про приватизацію державного майна» в редакції, яка діяла на момент масової приватизації гуртожитків, чітко було визначено, що дія цього Закону не поширюється на приватизацію обєктів державного земельного та житлового фондів. Гуртожитки як обєкти державного житлового фонду, не підлягали приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного майна». Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» сфера дії цього закону поширюється на громадян, які на законних підставах тривалий час не менше пяти років зареєстровані та фактично проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, та не мають іншого власного житла, а також на гуртожитки, які є обєктами права державної чи комунальної власності, та гуртожитки, які перебувають у повному господарському віданні чи в оперативному управління підприємств, установ, організацій з управління житловими фондом незалежно від форм власності, крім гуртожитків, що знаходяться на балансі військових часин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України та Міністерства внутрішніх справ України. Відповідно до п.п.1,2 ст.3 вищезазначеного закону всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад протягом трьох років з дня прийняття закону. Пунктом 3 прикінцевих положень закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» передбачено, що з метою захисту житлових прав мешканців гуртожитків, недопущення їх виселення із займаних жилих приміщень, недопущення відчуження гуртожитків, які будувалися за державні кошти, установити мораторій на відчуження (крім передачі у комунальну власність відповідних міських селищних, сільських рад) гуртожитків, які перебувають у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, організацій, установ незалежно від форм власності, або увійти до статутних фондів акціонерних чи колективних підприємств, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, протягом трьох років з дня опублікування цього Закону. Цей мораторій діє на відчуження у будь-який спосіб зазначених гуртожитків як цілісних майнових комплексів або їх окремих будівель, споруд, жилих та нежилих приміщень та іншого майна на користь фізичних чи юридичних осіб, тому вважає позовні вимоги ВАТ «Дніпроводбуд» необґрунтованими. Представник третьої особи з самостійними вимогами позовну заяву ВАТ «Дніпроводбуд» підтримав, в задоволенні позову [PERSON] просив відмовити з зазначених в позові ВАТ «Дніпроводбуд» підстав, а також з причин пропуску строку позовної давності, про застосування кого подав відповідну письмову заяву. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач разом із сімєю по теперішній час проживає в кімнаті №95 гуртожитку по вул.8 Березня, будинок №19 в с.Ювілейне на підставі ордеру №984 серії 0-19, отриманого 24.09.1991 року (а.с.63). Відповідно до наказу Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області від 17.02.1995 року № 12/01-АО орендне підприємство «Дніпроводбуд» було перетворено у ВАТ «Дніпроводбуд» (а.с.62). Згідно підтвердження №12/7-120 від 14.01.2004 року права власності на будівлю, передану у власність ВАТ «Дніпроводбуд», Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області передало ВАТ «Дніпроводбуд» такий обєкт нерухомості (станом на 01.12.1994 року) - гуртожиток на 344 місця, що розташований за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с.Ювілейне, вул.8 березня, будинок №19. Також в цьому підтвердженні ВАТ «Дніпроводбуд» повідомлено, що вказаний гуртожиток згідно п.1 ст.2 Закону України «Про передачу обєктів права державної та комунальної власності» від 03.03.1998 року №147/98, підлягає передачі до спільної власності відповідних територіальних громад міста (а.с.7). Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України «Про приватизацію державного майна», в редакції, що діяла на момент приватизації гуртожитку, зазначено, що дія цього закону не поширюється на приватизацію обєктів державного житлового фонду. Відповідно до ч.2 ст.4 ЖК України житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд). Відповідно до положень ст.127 ЖК України п.3 «Примірного положення про гуртожитки», затвердженого постановою Ради міністрів УРСР від 03.06.1986 року №208, гуртожитки - це спеціально споруджені або переобладнанні для проживання жилі будинки. Оскільки такі гуртожитки належали підприємствам на праві повного господарського відання, то їх слід відносити до обєктів державного житлового фонду. Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні, державних підприємств, організацій, установ. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» сфера дії цього закону поширюється на громадян, які на законних підставах тривалий час не менше пяти років зареєстровані та фактично проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, та не мають іншого власного житла, а також на гуртожитки, які є обєктами права державної чи комунальної власності, та гуртожитки, які перебувають у повному господарському віданні чи в оперативному управління підприємств, установ, організацій з управління житловими фондом незалежно від форм власності, крім гуртожитків, що знаходяться на балансі військових часин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України та Міністерства внутрішніх справ України. Відповідно до п.п.1,2 ст.3 вищезазначеного закону всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад протягом трьох років з дня прийняття закону. Пунктом 3 прикінцевих положень закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» передбачено, що з метою захисту житлових прав мешканців гуртожитків, недопущення їх виселення із займаних жилих приміщень, недопущення відчуження гуртожитків, які будувалися за державні кошти, установити мораторій на відчуження (крім передачі у комунальну власність відповідних міських селищних, сільських рад) гуртожитків, які перебувають у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, організацій, установ незалежно від форм власності, або увійти до статутних фондів акціонерних чи колективних підприємств, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, протягом трьох років з дня опублікування цього Закону. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), квартир у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався на адресу ВАТ «Дніпроводбуд» щодо приватизації кімнати, яку він займає разом з членами сімї в гуртожитку по вул.8 Березня, будинок №19 в с.Ювілейне (а.с.65), на що отримав відповідь ВАТ «Дніпроводбуд» про те, що відповідно до діючого законодавством України він не має право на приватизацію житлової площі. Таким чином, суд приходить до висновку, що гуртожиток по вул.8 Березня, будинок №19 в с.Ювілейне, як обєкт державного житлового фонду, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного майна» не підлягав приватизації у складі цілісного майнового комплексу ВАТ «Дніпроводбуд», наказ Регіонального відділення Фонду державного майна України у Дніпропетровській області від 17.02.1995р. №12/01-АО в частині передання до статутного фонду ВАТ «Дніпроводбуд» вказаного гуртожитку - обєкту державного житлового фонду, суперечить положенням ч.2 ст.3 Закону України «Про приватизацію державного майна», порушує передбачені ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та ст.1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» права мешканців гуртожитку, у тому числі і позивача на приватизацію займаної в гуртожитку на законних підставах жилої площі, а тому є незаконним і підлягає визнанню нечинним, а позовні вимоги [PERSON] задоволенню в повному обсязі. За вимогами ст.ст.256, 257 ЦК України особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, протягом строку передбаченого позовною давністю; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до п.п.1,4 ч.1 ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом; на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Оскільки предметом позову є визнання нечинним наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України у Дніпропетровській області в частині приватизації гуртожитку, як такого, що порушує житлові права позивача та право на приватизацію, тобто заявлені вимоги, що випливають із порушення особистих немайнових прав та про визнання незаконним правового акту органу державної влади, суд вважає, що позовна давність на виниклі між сторонами спірні правовідносини не поширюється та заява представника Відкритого акціонерного товариства «Дніпроводбуд» про застосування строку позовної давності є необґрунтованою. В звязку з задоволенням позову [PERSON], суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову ВАТ «Дніпроводбуд» про визнати законним наказ Регіонального відділення фонду державного майна України по Дніпропетровській області від 17.02.1995 року №12/01. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню судовий збір в сумі 8 грн. 50 коп. та витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в сумі 7 грн. 50 коп. (в розмірі передбаченому «Порядком оплати витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільних справ та їх розмірів», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1258 від 21.12.2005 року, в редакції, що діяла на момент звернення позивачу до суду з позовом). На підставі викладеного,

Outcome: approved