Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-04 00:00:00

ЗО березня 2010 року до суду звернулася з позовом [PERSON], в якому посилалася на те, що вона є постраждалою внаслідок аварії на ЧАЕС 1 категорії, має інвалідність II групи. Вона звернулася до УПСЗН Володарської районної державної адміністрації з проханням про проведення перерахунку та виплати їй недоотриманих коштів на оздоровлення, однак їй було відмовлено . Просить суд стягнути з УПСЗН Володарської районної державної адміністрації Київської області на її користь недоотриману допомогу на оздоровлення за 2007 - 2009 роки у порядку та розмірах встановлених статтею 48 Закону України «Про статус та соціальних захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». У судовому засіданні [PERSON] підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача позов не визнала, посилаючись на письмові заперечення, які суд приєднав до матеріалів справи . Заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON], визнана особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, що стверджено посвідченням серії А № 038517, вкладка № 172915 (а.с. 6) та має П групу інвалідності, що пов'язана із впливом аварії на ЧАЕС, що підтверджується довідкою МСЕК №011057 ( ах.6 ). Не погоджуючись з розміром отримуваної допомоги на оздоровлення [PERSON] звернулася до Управління праці та соціального захисту населення Володарської районної державної адміністрації Київської області із письмовою заявою, в якій просила провести перерахунок та виплатити недоотримані суми допомоги на оздоровлення у відповідності до чинного законодавства, проте їй в задоволенні прохання відповідачем було відмовлено (а.с. 7). В своїх запереченнях проти позову відповідач посилається на те, що згідно статті 62 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" зазначено, що роз'яснення порядку застосування цього Закону провадиться в порядку визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення якого є обов'язковими для виконання Міністерствами та іншими центральними органами державної і виконавчої влади, всіма суб'єктами господарювання незалежно від їх відомчої підпорядкованості та форм власності. Починаючи з 1996 року, у Законах України "Про встановлення розміру мінімальної заробітної плати", які приймались Верховною Радою України на відповідні роки, встановлено, що до прийняття Верховною Радою України змін до Законів, у нормах яких для розрахунків застосовується мінімальний розмір заробітної плати, не застосовувати його як розрахункову величину визначення розмірів допомоги, компенсаційних та інших виплат. Кабінету Міністрів України доручалось здійснювати застосування цих норм, зиходячи з реальних можливостей видаткової частини Державного бюджету України на відповідний рік. Стаття 63 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" закріплює норму, якою стверджується, що фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок державного бюджету. Виконання цього Закону залежить від фінансових ресурсів доходної частини Державного бюджету України. Згідно з частиною 2 статті 95 Конституції України виключно Законом України "Про державний бюджет України" визначаються будь - які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. Відповідно до п.5 статті 51 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та провадять видатки в межах бюджетних асигнувань. Згідно з бюджетними призначеннями і враховуючи вимоги статті 95 Конституції України та Бюджетного Кодексу України, Кабінет Міністрів України встановив розміри одноразової компенсації на оздоровлення визначені постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.05 року № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Тобто, норми цієї постанови не суперечать нормам Конституції України, цього Закону та інших Законів України. Виходячи з фінансових можливостей, передбачених Законами України на відповідні роки, уряд гарантував і гарантує виплати окремих видів компенсації громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, у розмірах визначених Постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 "Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та Постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 562 "Про щорічну допомогу на оздоровлення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Суд, заслухавши учасників процесу, взявши до уваги матеріали справи вважає, що при вирішенні даного спору необхідно застосовувати норми Конституції України, які є нормами прямої дії. Зокрема , ст. 19 ч. 2 Конституції України, вказує, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 3 ст. 22 Конституції України передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Відповідно до ст.48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" передбачена щорічна допомога на оздоровлення, зокрема інвалідам II групи - п'ять мінімальних заробітних плат. Розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати. Щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам за місцем їх проживання органами соціального захисту населення. Зазначена допомога на оздоровлення виплачується управлінням соцзахисту населення в тих розмірах, які встановлені постановою KM України від 26.07.1996 року за № 836 "Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та постановою KM України від 12.07.2005 року за № 562 "Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Судом встановлено, що відповідно даних постанов позивачу було виплачено на оздоровлення за 2007 та 2008 роки кошти в сумі по 120 грн., а за 2009 рік виплата здійснена не була. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За ст.113 Конституції України KM України у своїй діяльності керується Конституцією і законами України, актами Президента України. Розмір допомоги на оздоровлення, визначений вказаними вище постановами KM України, суперечить вимогам ст.48 Закону та іншим нормам Законів. Згідно ст.76 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" установлений з 1 січня 2007 року розмір мінімальної заробітної плати 400 грн. на місяць, з 1 квітня 2007 року - 420 грн., азі липня 2007 року - 440 грн., з 1 жовтня 2007 року - 460 грн. У відповідності до ст.59 Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік" установлений з 1 січня 2008 року розмір мінімальної заробітної плати 515 грн. на місяць, з 1 квітня 2008 року - 515 грн., з 1 жовтня 2008 року - 545 грн., з 1 грудня 2008 року - 605 грн. В статті 55 Закону України "Про Державний бюджет України на 2009 рік" вказано, що встановлений з 1 січня 2009 року розмір мінімальної заробітної плати становить 605 грн. на місяць, з 1 квітня 2009 року - 625 грн., з 1 липня 2009 року - 630 грн., з 1 жовтня 2009 року -650 грн., з 1 грудня 2009 року - 744 грн. Конституцією України у ст. 92 визначено сфери, зокрема бюджетну, які мають врегульовуватися виключно законом. Закон про Держбюджет є основним фінансовим документом держави. Через своє спеціальне призначення цей закон не повинен регулювати відносини в інших сферах суспільного життя. Конституція України не надає закону про Держбюджет вищої юридичної сили стосовно інших законів. Таким чином, законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх , оскільки з об'єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх не чинними мають використовуватися окремі закони. Крім того, ст.62 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", надає KM право визначати порядок застосування цього Закону, але не делегує йому повноважень щодо визначення розміру допомоги на оздоровлення, встановленої цим Законом. Відповідно до ст.71 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" дія положень цього Закону не може призупинятися іншими законами, крім законів про внесення змін до цього Закону. Між тим, визначені постановою KM № 836 розміри щорічної допомоги на оздоровлення залишалися тривалий час незмінними, хоча розмір мінімальної заробітної плати неодноразово змінювався, а з 2005 року постановою KM № 562 розмір цієї допомоги був змінений, але всупереч ст.48 Закону він також визначений у твердій грошовій сумі. Отже, оскільки закони України мають вищу юридичну силу над урядовими нормативними актами, то суд вважає, що при вирішенні даного спору підлягають застосуванню саме положення ст.48 Закону "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та положення зазначених вище Законів про встановлення розміру мінімальної заробітної плати, а не постанови KM України № 836 та № 562. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо спорів з приводу призначення, обчислення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням та інших соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, речового майна, пайків або грошової компенсації замість них. Таким чином, у суду є всі правові підстави для стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Володарської райдержадміністрації Київської області недоотриману допомогу на оздоровлення. Оскільки зупинення дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених ст. 64 Конституції України, що передбачає таке у випадках воєнного або надзвичайного стану на певний строк. Крім того , відповідно до ст.71 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" дія положень цього Закону не може призупинятися іншими законами, крім законів про внесення змін до цього Закону. Окрім того, суд вважає, що встановлення загальним законом іншого розміру відповідних виплат , ніж це передбачено спеціальним законом , є звуження обсягу гарантій у розумінні ч.З ст.22 Конституції України. У випадку зупинення правових норм спеціального закону іншим законом суди повинні вирішувати питання щодо не застосування недійсної правової норми. Отже, враховуючи наведене, управління соцзахисту населення повинно було виплачувати позивачу щорічну допомогу на оздоровлення виходячи із розміру мінімальної заробітної плати на момент виплати. На заяву позивача від управлінням соціального захисту населення Володарської районної державної адміністрації було надано офіційне письмове роз'яснення щодо виплати вказаної допомоги на оздоровлення, що підтверджено листом за № 166 від 25.02.2010 року (а.с.7). Таким чином, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення та вважає за необхідне стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Володарської райдержадміністрації недоотриману допомогу на оздоровлення із врахуванням мінімальної заробітної плати на момент виплати допомоги на користь [PERSON] Відповідач підлягає звільненню від сплати судового збору на підставі п.34 ст.4 Декрету Кабінету Міністрі України „ Про державне мито".

Outcome: approved