Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-30 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до ВАТ «Державний Ощадний банк України» та Державного Казначейства України про стягнення грошового відшкодування за цінними паперами, мотивуючи позов тим, що в січні 1992 року ним до Державної трудової ощадної каси № 6262 в смт Котельва Полтавської області було передано на зберігання облігації державної позики – казначейські зобов`язання на пред’явника на суму 9 000 руб., в зв’язку з чим ним було отримано Схоронне свідоцтво № 1 про прийом облігацій державних позик на зберігання. Згідно Постанови КМУ № 336 від 1 березня 2007 року «Про виплату у 2007 році громадянам України компенсації витрат від знецінення грошових заощаджень і страхових внесків, вкладених до 2 січня 1992 року в установах Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України, та викуп облігацій Державної цільової безпроцентної позики 1990 року, сертифікатів Ощадного банку СРСР і державних казначейських зобов’язань СРС, придбаних на території УРСР», передбачалося проведення у 2007 році виплати громадянам України компенсації витрат від знецінення грошових заощаджень і страхових внесків, вкладених до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України, правонаступниками яких є відповідно ВАТ «Державний ощадний банк України» та ін. на підставі чого і просив зобов’язати відповідача провести виплату компенсації витрат від знецінення державного казначейського зобов’язання СРСР. У вересні 2008 року позивачем було подано заяву про зміни та доповнення до позовних вимог, в якій позивач просив стягнути з відповідача шляхом списання з державного бюджету України грошового відшкодування у вигляді проіндексованої суми за цінними паперами - казначейськими зобов’язаннями на суму 9 000 руб. , згідно зберігального свідоцтва (сертифіката) № 1 про прийняття Державною трудовою ощадною касою № 6263 в смт Котельва Полтавської області облігацій В судовому засіданні позивач та його представник за усним клопотанням позовні вимоги зі змінами та доповненнями підтримали в повному обсязі та уточнили розмір проіндексованої суми, який визначили в сумі 9 450 грн., та який і просили стягнути з відповідача шляхом списання з Держбюджету. Представник відповідача ВАТ «Державний Ощадний банк України» позов визнав та пояснив, що вони не мали можливості повідомити власника цінних паперів про можливість отримання компенсації за їх знецінення в зв’язку з відсутністю відомостей щодо місця проживання останнього. Представник співвідповідача Державного Казначейства України в судове засіданння не з’явився, але в надісланих до суду поясненнях до позовної заяви просять відмовити в задоволенні позову до Державного Казначейства України, оскільки свої зобов’язання та функції у відповідності до діючого законодавства Державне казначейство України виконує у повному обсязі, як юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов’язаннями, прав та охоронюваних законом інтересів позивача не порушувало, тому, законні підстави для вирішення питання про взаємовідносини між позивачем та Державним казначейством України відсутні. Представник третьої особи на стороні відповідача , що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Міністерство фінансів України в судове засідання не з’явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи вважає, що даний позов підлягає до повного задоволення за наступних підстав. Так, судом встановлено, що згідно зберігального свідоцтва (сертифіката) № 1 Державною трудовою ощадною касою № 6263 в смт. Котельва Котелевського району Полтавської області 31січня 1992 року було прийнято від [PERSON] на зберігання облігації – казначейські зобов»язання на пред’явника на суму 9 000 руб. Відповідно до вимог ст.11 ЗУ «Про цінні папери та фондовий ринок» від 23.06.2006 р. № 3480-IV казначейське зобов’язання України - це державний цінний папір, що посвідчує факт заборгованості Дербюджету перед власником казначейського зобов’язання України. Постановою КМУ № 336 від 1 березня 2007 року «Про виплату у 2007 році громадянам України компенсації витрат від знецінення грошових заощаджень і страхових внесків, вкладених до 2 січня 1992 року в установах Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України, та викуп облігацій Державної цільової безпроцентної позики 1990 року, сертифікатів Ощадного банку СРСР і державних казначейських зобов’язань СРС, придбаних на території УРСР» передбачалося проведення у 2007 році виплати громадянам України компенсації витрат від знецінення грошових заощаджень і страхових внесків, вкладених до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України, правонаступниками яких є відповідно ВАТ «Державний ощадний банк України» та ін.. Згідно підпункту 7 пункту 1 даної Постанови на викуп державних казначейських зобов»язань СРСР на дане відшкодування було виділено 38 млн. грн. З тексту даного пункту Постанови вбачається, що в ньому не було встановлено обмежень щодо суми відшкодування по даному виду цінних паперів, що свідчить про те, що грошове відшкодування на користь позивача повинно бути проведено в повному обсязі. Більше того, згідно пункту 2 даної Постанови кошти для проведення даних виплат повинні були бути перераховані ВАТ «Державним ощадним банком України» обласним управлінням відповідно до порядку здійснення у 2007 році виплат громадянам України компенсації грошових заощаджень. На підставі пункту 5 Постанови ВАТ «Державний ощадний банк України» та НАСК «Оранта» було зобов’язано забезпечити проведення виплат та викупу згідно з цією постановою до 25 грудня 2007 року. Як зазначив в судовому засіданні позивач, що не зважаючи на те, що він являється і вкладником заощаджень, які він також вклав до 1 січня 1992 року в Котелевське відділення № 6362 Ощадбанку СРСР, відповідачем не було його повідомлено про наявність коштів та початок проведення їх виплати на підставі вищевказаної постанови Кабінету Міністрів України, і що надає підстави вважати що останнім не було вжито жодних заходів по забезпеченню проведення йому в 2007 році даних виплат; на момент звернення до Котелевського відділення № 6362 ВАТ Державний Ощадний банк України, коли він дізнався про своє порушене право, а саме в травні 2008 року, йому було відмовлено відповідачем у виплаті коштів з підстав сплину строків проведення даних виплат. Дані твердження позивача підтверджуються даними повідомлення № 591 від 16.10.2008 року, наданого керуючим Котелевського відділення № 6362 ВАТ Державний ощадний банк України, згідно якого в 2007 році з виділених Міністерством фінансів України через Державне казначейство України та його територіальні відділення коштів на проведення даних виплат в розмірі 40 000 грн. - Котелевським відділенням було проведено виплату лише одній особі – в розмірі 8400 грн., а залишок суми що складав 31600 грн. в кінці бюджетного року було повернуто до Державного бюджету. В судовому засіданні представником відповідача не було надано щодних доказів на спростування даних тверджень позивача, а посилання останнього в своїх поясненнях про розміщення в приміщенні відділення та місцевій газеті оголошення про проведення даних виплат судом не приймаються до уваги, оскільки позивач не є мешканцем смт. Котельва Котелевського району Полтавської області, та не можуть бути визнані допустимими на підставі ч. 2 ст. 59 ЦПК України. Будь-яких інших доказів, що надавали б суду підстави вважати про вчинення відповідачем дій на виконання пункту 5 вказаної Постанови представником відповідача надано не було. Більше того, на вимогу суду представником відповідача так і не було надано ні реєстру вкладників заощаджень громадян ні будь-яких інших документів, на підставі яких би відповідачем здійснювався реєстр вкладників заощаджень громадян та їх виплат починаючи з 1992 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що у відповідності до п. 5 Постанови вказані в ній виплати ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі Котелевського відділення повинен був здійснити позивачу в повному обсязі до 25 грудня 2007 року, але не здійснив цього з своєї вини та без поважних на те причин. Відповідно до ст. 6 ЗУ «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» № 537/96-ВР від 21.11.1996 року (із змінами та доповненнями) компенсація громадянам України витрат від знецінення грошових заощаджень проводиться в грошовій формі за рахунок Державного бюджету України починаючи з 1997 року та інших формах відповідно до діючого законодавства, кошти для яких визначаються в Держбюджеті України окремою статтею. Поряд з цим, ч. 6 ст. 6 вказаного Закону передбачено, що Кабінет Міністрів України може залучити для проведення компенсаційних виплат позабюджетні кошти, в тому числі кошти, залучені до Держбюджету України через спеціальні податки, встановлені законами України, а також від здійснення операцій з державними цінними паперами та залучення коштів з Офіційного валютного резерву Національного Банку України. Також, вищевказані компенсаційні виплати в 2008 році передбачені Постановою КМУ від 09.01.08 р. №1 «Про виплату в 2008 році громадянам України компенсації втрат від знецінення грошових заощаджень, вкладених в установи Ощадбанку СРСР та державного страхування СРСР, що надає суду підстави вважати про наявність в 2008 році бюджетних коштів, передбачених для даного виду стягнення. Статтею 174 ЦК України передбачено, що Держава відповідає за своїми зобов’язаннями своїм майном, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення. Згідно ч. 2 ст. 198 ЦК України відмова від виконання зобов’язання, посвідченого цінним папером, з посиланням на відсутність підстави зобов’язання або його недійсність не допускається. Також, статтею 13 ЗУ «Про власність» визначено, що поряд з іншими об’єктами права власності є грошові кошти, акції, цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення, набуті з передбачених законом підстав. Відповідно до ст. 55 ЗУ «Про власність» громадянин не може бути позбавлений права власності на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України Стаття 41 Конституції України також передбачає, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Поряд з викладеним, Цивільним Кодексом України (ст. 3 ЦК України) закріплено основоположні принципи громадянського суспільства, які у повній мірі кореспондуються із загальногуманістичних підходів, закріплених у Європейській Конвенції про захист прав людини й основних свобод, яка в силу ратифікації її Україною стала невід’ємною частиною національного законодавства, а саме принцип неприпустимості позбавлення права власності, який трактується як недоторканість права власності та гарантує стабільність відносин власності, які складають базу майнового обороту. Так, ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначаючи право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном, за своєю суттю є гарантією права власності; основною метою ст. 1 Протоколу є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації; експропріації та інших порушень принципу безперешкодного користування своїм майном. Згідно ст.1 Протоколу 1 до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод наведена позиція суду у справі за рішенням цього суду від 29.11.1991 року «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» в якому розкрито зміст захисту права власності, і зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися свою власністю. Зазначені сподівання, тобто те, на що розраховував позивач, відповідачем були порушені. Підстав, передбачених законом, Конституцією України чи іншими нормативними актами, на підставі яких би позивач був позбавлений права власності на вказані цінні папери та компенсаційні виплати по ним, на час розгляду справи учасниками процесу не вказано і судом не встановлено. Посилання ж представника відповідача в судовому засіданні про неможливість проведення даних виплат позивачу в зв’язку з сплином терміну їх виплати суд вважає необгрунтованими, безпідставними і такими, що суперечать вимогам чинного законодавства України, в тому числі і Конституції України. Розмір компенсаційних виплат, що підлягають до стягнення та які вказані позивачем, визначений останнім вірно та у відповідності до вимог ст. 3 ЗУ «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України». Приймаючи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку, що вимога позивача щодо стягнення з ВАТ «Державний ощадний банк України» шляхом списання з державного бюджету України грошового відшкодування у вигляді проіндексованої суми в розмірі 9 450 грн. за цінними паперами - казначейськими зобов’язаннями на суму 9 000 руб. , згідно зберігального свідоцтва (сертифіката) № 1 про прийняття Державною трудовою ощадною касою № 6263 в смт Котельва Котелевського району Полтавської області облігацій є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved