Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-08 00:00:00

28.10.2009 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя , в якому просила: поділити майно подружжя шляхом стягнення з відповідача на її користь 10718 грн.26 коп. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 06.06.2008 року вона зареєструвала з відповідачем шлюб. Фактично шлюбні відносини припинились 25.07.2009 року. До моменту реєстрації шлюбу ними було придбано автомобіль ЗАЗ ТF 699 Р , державний номер [NUMBER] , 2008 року випуску, зареєстрований 16.05.2008 року на ім.»я відповідача. З метою здійснення такої покупки було оформлено кредитний договір , також на ім.»я відповідача. Погашення основного боргу та відсотків за кредитом здійснювалось за рахунок спільних коштів в період з 06.06.2008 року по 25.07.2009 року. , в тому числі за рахунок коштів подарованих на весілля, заробітної плати позивачки , допомоги при народженні дитини та допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Автомобіль після розірвання шлюбу залишається в користуванні відповідача, тому позивачка вважає , що витрати за кредитним договором , здійснені за рахунок спільних коштів мають бути розділені між подружжям. Відповідно до довідки банку від 08.10.2009 року , загальна сума , сплачена за період з 06.06.2008 року по 25.07.2009 року складає 2686,28 доларів США, в тому числі : 1450 ,62 доларів США основного боргу та 1235,66 відсотків по кредиту. Тому , як зазначає позивачка , з відповідача на її користь має бути стягнена сума 1343,14 доларів США , що в гривнях за курсом НБУ на час подання заяви ( 7,98 грн. за 1 долар США ) складає 10718,26 гривень. У судовому засіданні позивачка збільшила позовні вимоги ( а.с. 14, 63-64) просила стягнути з відповідача 20118 гривень 26 копійок. Позивачка та її представник у судовому засіданні підтримали уточнюючі позовні вимоги , посилаючись на обставини викладені у письмових заявах та доказах , наявних у справі. Крім того, позивачка пояснила , що вона з серпня 2006 року проживала з відповідачем у цивільному шлюбі. 06.06.208 року вони уклали шлюб , а 05.09.2008 року у них народилася дитина . За 20 днів до реєстрації шлюбу , вони купити машину. Кредитний договір уклав відповідач , а вона з матір»ю відповідача уклали договір поруки. Гроші на перший внесок на машину вони позичали у сестри відповідача , її сестри , мати відповідача позичала гроші у сусідки, біля трьох тисяч було своїх грошей. Позичені гроші вони віддали із грошей , які подарили на весілля , заробітної плати позивачки , так як відповідач не працював, державної допомоги при народженні дитини , допомоги до досягнення дитиною 3-х років. Не заперечила , що у неї на момент покупки машини був кредит на мопед , але у відповідача був кредит на холодильник. Мопед після розлучення вона забрала собі , але все інше нажите за час шлюбу залишилось відповідачу : комп»ютер , куточок, кухня, спальня , половину грошей на яку дала мати відповідача. Вона пішла від відповідача , взявши тільки мопед та дитячий одяг. Відповідач добровільно відмовився дати їй половину грошей , яку вони витратили на машину , посилаючись на те , що машина куплена до шлюбу не є спільною власністю, він сплачує за неї кредит. Тому , позивачка змушена звернутись до суду за захистом свого права . У судовому засіданні відповідач та його представник заперечили проти задоволення позову , посилаючись на обставини зазначені у письмовому запереченні ( 15-18) Крім того , відповідач пояснив, що до реєстрації шлюбу спільно з позивачкою не проживав, він з нею тільки зустрічався, інколи вона залишалась у нього ночувати . Машину купляв до реєстрації шлюбу , купляв для себе особисто , гроші на машину , п»ять тисяч гривень мати позичила у себе на роботі , ще позичала гроші у сусідки, а також відповідач мав свої власні збереження. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила , що вона є матір»ю відповідача. Дала сину перед весіллям 12 тисяч гривень на машину , а на весілля позичала на роботі 3 тисячі гривень , також гроші позичала у сусідки . Для сплати кредиту за машину кожного місяця давала сину гроші. Сама сплачувала комунальні послуги . За період сімейного життя молоді до хати нічого не придбали . Спільні сімейні гроші невістка витрачала на себе. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила , що вона є рідною сестрою позивачці. Сестра проживала разом з відповідачем у нього дома з літа 2006 року. До весілля сестра виплачувала кредит на мопед , а відповідач мав не виплачений кредит на холодильник. Перед весіллям купили машину . Зі слів сестри , вони з відповідачем зібрали 2 тисячі гривень , решта грошей позичили. Вона особисто позичила сім»ї 3 тисячі гривень , які вони їй віддали в день хрестин дитини. До заміжжя сестра працювала , а відповідач ні. Він влаштувався на роботу після того , як народилась дитина. За час спільного проживання вони придбали комп»ютер , спальню, кухонний куточок. Після розлучення сестра прийшла до неї жити , взявши з собою тільки одежу дитини. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила , що вона підтримувала з позивачкою ділові стосунки , коли остання працювала у магазині. Перший раз приходила до позивачки додому осінню 2007 року. Пізніше , відвідувала її , коли вона перебувала у декретній відпустці. Будинок знаходився біля молокозаводу, приватний сектор . Позивачка зустрічала її не як гостя , вона готовила їсти , пригощала свідка. З ними спілкувався батько чоловіка. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив , що він дуже часто бував у дома відповідача , він з ним дружив з дитинства. В день , коли мати давала [PERSON] гроші на машину , він був у них дома , і може підтвердити що гроші на перший внесок давала йому мати. Речей позивачки у дома [PERSON] до реєстрації шлюбу він не бачив, вона там не проживала. Пізніше , разів три-чотири ходив з [PERSON] платити за кредит машини , і бачив , що гроші дає йому мати. Оцінюючи пояснення , допитаних в судовому засіданні , свідків [PERSON] та [PERSON] суд дає критичну оцінку , оскільки їхні покази не узгоджуються з показами самого відповідача , з матеріалами справи. Заслухавши пояснення позивача та його представника , відповідача та його представника , свідків , дослідивши матеріали справи , суд дійшов висновку , що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: 16.05.2008 року відповідач уклав з акціонерним комерційним інноваційним банком « УкрСиббанк» договір про надання споживчого кредиту ( далі Договір) в сумі 8700 ,00 доларів США на придбання автомобіля ( п.1.1, п.1.4 Договору) , з метою забезпечення виконання зобов»язань ( п.2.1 Договору) заставлений автомобіль та укладено два договори поруки: з матір»ю відповідача та [PERSON] ( а.с.28-44, 59-60) 06.06.2008 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб ( а.с. 87) Від шлюбу 05.09.2008 року у них народилася дочка , Каріна ( а.с.71). Суд вважає , що автомобіль , який куплений 16.05.2008 року є спільною сумісною власністю позивача та відповідача , так як вони з 2006 року перебували в шлюбних відносинах , спільно проживали за однією адресою : провулок Гайдара , 9 у місті Чернігові, що підтверджується поясненнями свідків, ксерокопією паспорту відповідача ( а.с.20) , медичними виписками ( а.с. 67-68), заявою анкетою відповідача на отримання кредиту ( а.с. 65), анкетою поручителя ( а.с.66). Статтями 60, 61 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов'язків по доказуванню між сторонами. За загальним правилом, установленим ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК України. Проте це загальне правило діє, якщо в нормах матеріального права відсутня вказівка про перерозподіл обов'язків доказування. Відповідно до ст. 74 СК ї України , якщо жінка та чоловік проживають однією сім»єю , але не перебувають у шлюбі між собою , майно , набуте ними за час спільного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності , якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно , що є об»єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка , які не перебувають у шлюбі між собою , поширюються положення глави 8 СК України « Право спільної сумісної власності подружжя». Згідно зі ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог п.п. 2, 4 ст. 65 Сімейного кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Тобто названі норми матеріального права припускають існування факту спільної сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя. З матеріалів справи, судом достовірно встановлено, що автомобіль був придбаний сторонами за час фактичних шлюбних відносин, за 20 днів до реєстрації шлюбу , а не подарований відповідачу матір»ю , або придбаний відповідачем особисто. Відповідач заперечує факт спільності майна , тому суд вважає , що обов'язок спростувати презумпцію спільності майна лежить на відповідачеві. Але , відповідач у судовому засіданні не надав суду достатніх та достовірних доказів того , що автомобіль не є спільним майном подружжя. Як зазначила позивачка та заперечив у судовому засіданні відповідач , фактично шлюбні відносини між ними припинились 25.07.2009 року , розірвання шлюбу зареєстровано 06.11.2009 року ( а.с.70 ) Сторони при покупці автомобіля та його оформленні заплатили 12873 грн.50 коп., про що підтвердили у судовому засіданні. За період з червня 2008 року по 31.12.2008 року ними сплачено банку 6852 грн.18 коп , за період з січня 2009 року по липень 2009 року ними сплачено 10294 грн.17 коп . Виходячи з вищевикладеного, сторони за час спільного проживання та перебуваючи у шлюбі витратили на оформлення автомобіля та виплату коштів банку - 30019 гривень 94 копійки. Тому , з відповідача на користь позивачки підлягає до стягнення - 15009 грн.94 коп. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати : судовий збір пропорційно задоволеної частини вимог та витрати на інфораційно- технічне забезпечення судового процесу підлягають стягненню з відповідача на користь держави та державного бюджету м. Чернігова .

Outcome: partial