Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-20 00:00:00

В травні 2008 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ТОВ „ЗАМ України”, в якому просила змінити формулювання звільнення та стягнути з відповідача 339 грн. 17 коп. недоплаченої заробітної палати, 700 грн. вихідної допомоги та 15 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом по ТОВ „ЗАМ Україна” № 07-к від 02.02.2007 року вона була прийнята на роботу на посаду інспектора з кадрів. 31.01.2002 року вона в втратила свідомість і швидкою медичною допомогою була направлена в лікарню м.Славутич, потім переведена в Чернігівську міську лікарню МВС, а потім в першу міську лікарню Перебувала на лікуванні по 29.02.2008 року, вийшла на роботу 03.03.2008 року, але виконавчий директор до роботи її не допустив, їй знову стало погано. 05.03.2008 року Чернігівська обласна МСЕК. визнала її інвалідом 2 групи. Того ж дня вона подала заяву про звільнення з роботи за п.2 ст.40 КЗпП України з 05.03.2008 року, до заяви додала довідку СЕК. з трудовою рекомендацією. Наказом № 19-к від 20.03.2008 року була звільнена з роботи з 20.03.2008 року за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, який отримала поштою 21.03.2008 року. Заробітну плату і розрахунок отримала по 05.03.2008 року, а звільнена з 20.03.2008 року. Причиною погіршення стану здоров”я є порушення її трудових прав, доведення до нервового стресу, що призвело до різкого загострення хвороб, внаслідок чого попала на лікування, а після звільнення і небажання відповідача змінити формулювання звільнення постійно змушена звертатися за медичною допомогою. В липні 2008 року [PERSON] подала заяву про уточнення позовних вимог та просила змінити формулювання причини та дати звільнення, стягнути з відповідача матеріальну допомогу в розмірі середнього заробітку та 15 000 грн. моральної шкоди. Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 09 вересня 2008 року задоволено частково. Визнано [PERSON] звільненою з ТОВ „ЗАМ Україна” з посади інспектора по кадрам з 06.03.2008 року за п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України „в зв2язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров”я, який перешкоджає продовженню даної роботи”. Стягнуто з ТОВ „ЗАМ Україна” на користь [PERSON] вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку - 774 грн. 95 коп., моральну шкоду в розмірі 1000 грн. та судові витрати в сумі 7 грн. 50 коп. В решті позовних вимог [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі ТОВ „ЗАМ Україна” просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким змінити формулювання звільнення [PERSON] на п.4 ст.40 КЗпП України. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Апелянт зазначає, що звільнення на підставі ст.40 КЗпП України передбачає розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу; відповідно до Листа Міністерства праці та соціальної політики України від 01.06.1999 року №06/2-4/1 „Неналежне виконання трудових обов”язків” невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров”я, як підстава для звільнення, має бути доведена власником або уповноваженим ним органом; звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, як це просила позивач, не допускається. Також звільнення з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком СЕК. стан здоров”я працівника перешкоджає виконанню трудових обов”язків. Про проведення огляду позивачки у СЕК. відповідач повідомлений не був, як того вимагає Постанова КМУ від 22.02.1992 року №93 „Про затвердження Положення про медико-соціальну експертизу і Положення про індивідуальну програму реабілітації та адаптації інваліда” і Наказу МОЗ України від 07.04.2004 року №183 „Про затвердження Інструкції про встановлення груп інвалідності”. Апелянт вважає, що у нього були відсутні правові підставі для звільнення позивачки за п.2 ст.40 КЗпП України. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасування як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що заява позивачки з проханням звільнити її з займаної посади за станом здоров”я згідно п.2 ст.40 КЗпП України є правомірною. Проте, з таким висновком апеляційний суд погодитись не може, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] наказом по ТОВ „ЗАМ Україна” № 07-к від 02.02.2007 року була прийнята на роботу на посаду інспектора з кадрів. З 03 по 05 березня включно 2008 року, [PERSON] перебувала на лікарняному, що підтверджується копією листка непрацездатності (а.с.120) і згідно довідки МСЕК (а.с.9) позивачці 05 березня 2008 року встановлена 2 група інвалідності та до медичних рекомендацій (а.с.69-70) за станом здоров”я їй були доступні роботи без напруги органу зору. 5 березня 2008 року [PERSON] написала заяву на ім”я директора ТОВ ЗАМ „ Україна” в якій просила звільнити її за станом здоров”я по п 2. ст.40 КЗпП України на підставі довідки МСЕК з 5 березня 2008 року. Наказом № 19-К від 20 березня 2008 року позивачка була звільнена з займаної посади з 20 березня 2008 року за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Ст.40 КЗпП України передбачає розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Дане ж звільнення ініціювалось самим працівником, її волевиявлення було викладено письмово з проханням звільнити у певний строк з 5 березня 2008 року, що суперечить положенням вищезазначеної норми закону. Таким чином апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про зміну формулювання причини та дати звільнення зі ст. 38 на ч. 2 ст. 40 КЗпП України, оскільки факт стану здоров”я, що не дозволяють працівникові якісно виконувати посадові чи функціональні обов”язки , встановлюються роботодавцем і він мусить довести невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі, а тому звільнення з цих підстав належить саме до компетенції власника або уповноваженого органу. За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню, як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального права.

Outcome: dismissed