Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-03 00:00:00

У квітні 2009 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила суд стягнути з відповідача компенсацію у зв'язку з індексацією заробітної плати в сумі 758 грн. 83 коп. Зазначала, що 31.05.2005 року Дзержинським районним судом м. Харкова у справі № 2-3515/05 було ухвалене рішення за її позовом до відповідача, відповідно до якого судом на її користь було стягнуто з відповідача 3680,80 грн. недосплаченої суми винагороди та 592 грн. заробітної плати за період простою, а всього 4209, 80 грн. Відповідач сплатив вказану суму лише через 11,5 місяців після звільнення позивача з роботи, відтак, до отримання позивачем вказаних коштів, вони, на думку позивача, знецінилися внаслідок інфляційних процесів на 11,8 %. Зважаючи на зазначене, на підставі ст. 33 Закону України Про оплату праці, позивач вважає, що сума коштів, що була присуджена їй у відповідності до рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 31.05.2005 р. повинна була бути проіндексована відповідачем на 11,8 %, що в грошовому еквіваленті складає 496 грн. 75 коп. Також позивач зазначала, що згідно з рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.08.2007 р. у справі № 2-261/07/17, відповідач зобов'язаний сплатити їй 14280 грн. вихідної допомоги. Під час розгляду справи позивач уточнювала та змінювала позовні вимоги. За останнім зміненим позовом, позивач просила суд стягнути з відповідача проіндексовану суму розміром 496 грн. 75 коп. за несвоєчасну виплату присудженої суми відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 31.05.2005 р. по справі № 2-3515/05 та поштові витрати в сумі 15,75 грн. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач в особі уповноваженого представника, який діє за довіреністю, вважав позовні вимоги безпідставними, незаконними та необгрунтованими, про що зазначив у письмових запереченнях проти позову. При цьому відповідач посилався на те, що за своєю правовою природою стягнені з відповідача відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 31.05.2005 р. по справі № 2-3515/0 суми винагороди та заробітної плати за період простою, не вважаються заробітною платою, а є санкцією за невиконання власником або уповноваженим ним органом вимог законодавства про працю щодо вчасного розрахунку з працівником. Відповідач також зазначив, що стягнені судом по справі № 2-3515/0 суми мають разовий характер, у зв»язку з чим індексації не підлягають відповідно до ст. 2 Закону України Про індексацію грошових доходів громадян. Представник відповідача, заперечуючи проти позову у судовому засіданні, посилався також на порушення позивачем строків звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, пояснення представника відповідача, дослідивши в сукупності наявні у справі докази та матеріали, надані сторонами в обгрунтування своїх вимог та заперечень, доходить висновку, що позовні вимоги законні, обгрунтовані, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, не суперечать вимогам діючого законодавства, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. При цьому суд виходив із наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 31.05.2005 року Дзержинським районним судом м. Харкова у справі № 2-3515/05 було ухвалене рішення за позовом [PERSON] до Комунального підприємства Харківський державний академічний український театр ім. Т.Г. Шевченко, відповідно до якого вимоги позивача були задоволені частково та, окрім іншого, стягнуто на користь позивача з відповідача 3680,80 грн. недосплаченої суми винагороди та 592 грн. заробітної плати за період простою, а всього 4209, 80 грн. Відповідач сплатив стягнену відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Харкова у справі № 2-3515/05 суму лише через 11,5 місяців після звільнення позивача з роботи. Відповідно до ст.ст. 94, 95 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу; заробітна плата підлягає індексації у встановленому порядку. Ст.. 2 Закону України Про індексацію грошових доходів громадян визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру. Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 24 грудня 1999 р. № 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці роз'яснив, що індексації підлягає також присуджена за рішенням суду сума заробітної плати у разі його несвоєчасного виконання. З урахуванням наведеного, суд не погоджується з доводами відповідача стосовно того, що за своєю правовою природою стягнені з відповідача відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 31.05.2005 року по справі № 2-3515/0 суми винагороди та заробітної плати за період простою, не вважаються заробітною платою. Суд вважає, що суми, про які йде мова в судовому рішенні є стягненою судом винагородою, яку власник або уповноважений ним орган був зобов'язаний сплатити працівникові за виконану роботу (ст. 94 КЗпП України), тобто заробітною платою, яка відповідно до ст. 95 КЗпП України та ст. 2 Закону України Про індексацію грошових доходів громадян підлягає індексації у встановленому порядку, оскільки не має разового характеру. Беручи до уваги те, що рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 31.05.2005 року було виконане відповідачем несвоєчасно, присуджена за рішенням суду сума заробітної розміром 4209, 80 грн. підлягає індексації. Суд погоджується з наданим позивачем розрахунком індексів інфляції за період з листопада 2004 року по жовтень 2005 року, який складає 11,8 %. Відтак, суд вважає обгрунтованим стягнення з відповідача проіндексованої суми розміром 496 грн. 75 коп. (за несвоєчасну виплату присудженої за рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 31.05.2005 року, оскільки до отримання позивачем вказаних грошових коштів відповідно до рішення суду, вони знецінелися внаслідок інфляційних процесів. Крім того, суд вважає обгрунтованим стягнення з відповідача поштових витрат в сумі 15,75 грн. Щодо посилань представника відповідача на порушення позивачем строків звернення до суду за вирішенням трудових спорів, то суд вважає їх необгрунтованими та такими, що не відповідають законодавству про працю. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до положень ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Зважаючи на те, що відповідно до положень ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів України від 21.01.1993 року № 7-93 Про державне мито позивач звільнений від сплати державного мита (судового збору), судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Враховуючи викладене,

Outcome: approved