Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська із позовом до Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, у якому просить суд: - право спільної сумісної власності на квартиру № 221 у корпусі № 7 будинку № 11 по вулиці Мініна у місті Дніпропетровську припинити. - визначити, що частки співвласників у спільної часткової власності на квартиру № 221 у корпусі № 7 будинку № 11 по вулиці Мініна у місті Дніпропетровську є рівними та складають: частка [PERSON] 1/3 частина; частка, що увійшла до складу спадщини після смерті [PERSON] 1/3 частина; частка, що увійшла до складу спадщини після смерті [PERSON] 1/3 частина. В обґрунтування заявленого позову [PERSON] посилається на те, що 23.01.2001 року нею та її батьками - [PERSON] та [PERSON] була приватизована квартира № 221 у корпусі № 7 будинку № 11 по вулиці Мініна у місті Дніпропетровську про що Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради було видано свідоцтво про спільне (сумісне) право власності на житло. 29 січня 2009 року помер її батько - [PERSON] 08 лютого 2009 року померла її мама - [PERSON] Після смерті батьків, позивачка звернулась до нотаріальної контори із заявою для оформлення свідоцтва про право на спадщину на частку квартири, яка належала її батькам, але державним нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку квартири було відмовлено, оскільки в свідоцтві про право власності на житло не визначені частки співвласніків. Ніяких домовленостей або угод між позивачкою та батьками стосовно часток у спільній сумісній власності не було, а тому кожному з них повинно належать по 1/3 частці у спільному сумісному майні - квартирі № 221 у корпусі № 7 будинку № 11 по вулиці Мініна у місті Дніпропетровську. Посилаючись на вищевикладене позивачка просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала, та просила задовольнити їх. Представник відповідача, Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, у судове засідання не зявився по час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд до відома не поставив. Однак ним у ході розгляду справи подано заперечення проти позову згідно до яких, Управління житлового господарства позовну заяву не визнає та проти позову заперечує з наступних підстав. Щодо вимог позивача про встановлення частки в праві спільної сумісної власності, управління житлового господарства вважає себе неналежним відповідачем з огляду на ч. 2 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або судом. До того ж відповідно до п. 12 Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників є рівними. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Також необхідно зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так позивачем не додано доказів, які б підтверджували порушення, невизнання або оспорювання прав з боку міської ради. Таким чином управління вважає, що відсутній предмет спору. За таких обставин управління житлового господарства позов не визнає та просить суд відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, заслухавши доводи позивачки, вивчивши заперечення відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом по справі встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 23.01.2001 року, Виконком міської Ради народних депутатів посвідчує, що квартира яка знаходиться за адресою: вулиця Мініна, будинок № 11, корпус № 7[ADDRESS] дійсно належить на праві приватної, спільної сумісної власності гр. [PERSON] та членам її сімї [PERSON], [PERSON]. Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 48, 4 кв. м. Характеристика квартири та її обладнання наведені у Технічному паспорті, який є складовою частиною цього «Свідоцтва». Свідоцтво видане згідно з розпорядженням від 23.01.2001 року № 5/26-2001. (а. с. 06) Частиною 2 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обовязковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). В свідоцтві про право власності на квартиру № 221 за адресою: корпус 7, будинок № 11, вулиця Мініна, місто Дніпропетровськ тільки зазаначено, що приватизована квартира належить позивачці та її батькам на праві спільної сумісної власності. При приватизації квартири не були виділені частки у спільному сумісному майні. 29.01.2009 року [PERSON] помер. (а. с. 08) 08.02.2009 року [PERSON] померла. (а. с. 09) Після їх смерті відкрилася спадщина, яка складається із належних за життя на праві спільної сумісної власності часток квартири № 221 за адресою: корпус 7, будинок № 11, вулиця Мініна, місто Дніпропетровськ. Часка кожного співвласника у спільній сумісній власності на квартиру № 221 по вулиці Мініна, будинок № 11, корпус 7, місто Дніпропетровськ є рівною, оскільки позивачка та її батьки приватизували квартиру, однаково володіли та користувалися житлом, між ними не були укладені будь-які угоди стосовно власності на квартиру, тому частки є рівними. Виходячи із кількості співвласників вищевказаної квартири, частка померлого [PERSON] за життя склала 1/3 частку цієї квартири, а частка померлої [PERSON] за життя склала 1/3 частку цієї квартири. Після смерті батьків позивачка [PERSON] звернулась до нотаріальної контори із заявою для оформлення свідоцтва про право на спадщину на частку квартири, яка належала її батькам, але державним нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку квартири було відмовлено, оскільки в свідоцтві про право власності на житло не визначені частки співвласників. Відповідно до п. 224 розділ 22 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5, державний нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину після одного з власників лише після виділення часток померлого із спільного майна в судовому порядку. Статтею 370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. На підставі викладеного та

Outcome: approved