Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, прийнятих судом під час розгляду справи, просить визнати частково недійсним доручення від 05.11.2007 року, посвідчене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 8808, визнати за ним право власності на автомобіль марки BMW 318 І, 1992 року випуску, типу ТЗ легковий седан-В, реєстраційний номер [NUMBER] (далі автомобіль), звільнивши його з-під арешту. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 05.11.2007 року придбав у відповідача [PERSON] автомобіль по довіреності з послідуючим укладанням договору купівлі-продажу. Останній, в свою чергу, теж придбав зазначений автомобіль по довіреності у відповідача [PERSON] Не підозрюючи жодних недобросовісних дій з боку відчужувача транспортного засобу, після оформлення довіреності передав відповідачу [PERSON] належні йому 5\~800 доларів США за купівлю автомобіля. Маючи намір укласти письмовий нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу автомобіля, разом з відповідачем [PERSON] домовились про те, що після відновлювального ремонту автомобіля, визначать день та час для укладання договору. Однак, останній став уникати з ним зустрічей. Коли в липні 2009 року приїхав до Новоград-Волинського МРЕВ ДАІ з метою зняття автомобіля з реєстраційного обліку, оскільки термін дії довіреності мав невдовзі закінчитись, дізнався, що на автомобіль накладений арешт. Вважає, що його майнове право порушене і він не може бути позбавлений права на автомобіль, оскільки він був придбаний ним за реальну плату у вигляді оформлення розписки, яка за своєю суттю, є письмовим реальним правочином. Крім того, після оформлення довіреності на право керування автомобілем, відповідачі ніколи не предявляли та в даний час не предявляють до нього жодних претензій у встановленому законом судовому порядку щодо визнання за ними права власності на вказаний транспортний засіб, що свідчить про те, що вони визнають за ним добросовісність та правомірність набуття права власності на вказаний автомобіль. А відтак, арешт, накладений на автомобіль, теж має бути знятий. В судовому засіданні позивач та його представник уточнені позовні вимоги підтримали повністю з підстав, зазначених в позові, просили їх задовольнити. Представник ІІІ особи відділу державної виконавчої служби Новоград-Волинського міськрайонного управління юстиції не заперечила щодо задоволення позову, пояснила, що дії державного виконавця з приводу відкриття виконавчого провадження, на підставі рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь ПП [PERSON]» боргу в сумі 25\~149 грн. 05 коп., та накладення арешту на майно боржника [PERSON], а саме автомобіль, є законними та відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження». Відповідачі [PERSON], [PERSON] та ІІІ особи [PERSON], приватні нотаріуси [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не прибули, судом належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, причини неявки суду не повідомили,\~заперечення проти позову не подали. Від [PERSON] та ІІІ особи [PERSON] до суду надійшли письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечили. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що відповідач по справі [PERSON], відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, є власником автомобіля (а.с.15). Згідно довіреності, посвідченої 23.08.2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 8769, відповідач [PERSON] уповноважив відповідача [PERSON] керувати, користуватися та розпоряджатися належним йому автомобілем (а.с.10). Останній, в свою чергу, довіреністю, посвідченою 05.11.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 8808, уповноважив позивача та ІІІ особу [PERSON] керувати, користуватися та розпоряджатися автомобілем (а.с.11). 20.02.2008 року державним виконавцем ВДВС Новоград-Волинського МРУЮ при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-259, виданого 10.07.2007 року Новоград-Волинським міськрайонним судом, про стягнення з [PERSON] на користь ПП «Лілія» боргу в сумі 25\~149 грн. 05 коп., було накладено арешт на належний [PERSON] автомобіль з забороною здійснювати його відчуження. (а.с.12) Як слідує з матеріалів справи та пояснень позивача, даних ним в ході судового засідання, він мав намір придбати у відповідача [PERSON] автомобіль, для чого оформив довіреність на право ним керування, користування та розпоряджання, сплативши останньому кошти в сумі 5\~800 доларів США, про що свідчить відповідна письмова розписка (а.с.13). Тобто сторони, здійснюючи в даному випадку удаваний правочин, замаскували іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі. Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що правочин у вигляді оформлення договору доручення був вчинений сторонами для приховання іншого правочину договору купівлі-продажу, який вони насправді вчинили. Відтак відносини сторін в такому випадку регулюватимуться правилами, встановленими щодо договору купівлі-продажу, оскільки зазначений договір є: сплатним позивач сплатив відповідачеві [PERSON] вартість автомобіля у грошовому вираженні; має двосторонньозобовязуючий характер відповідач [PERSON] передав позивачу автомобіль, визначивши певну його ціну, а позивач, у свою чергу, сплатив вказану ціну, отримавши автомобіль у власність; консенсуальним права та обовязки сторін виникли уже в момент досягнення ними угоди за всіма істотними умовами. Крім того, вчинений сторонами удаваний договір купівлі-продажу автомобіля не суперечить чинному законодавству та моральним засадам суспільства. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення його з-під арешту. З врахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами та підлягають задоволенню в повному обсязі. Доручення від 05.11.2007 року слід визнати частково недійсним та визнати за позивачем право власності на автомобіль, звільнивши його з-під арешту.

Outcome: approved