Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-22 00:00:00

У позовній заяві вказується, що 29 грудня 2006 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №11105860000, за яким позивач отримав кредитні кошти в сумі 731405 швейцарських франків 11 сантимів на строк до 26 грудня 2013 року зі сплатою 8,49% річних за користування кредитом. Станом на день звернення до суду загальна заборгованість позичальника перед кредитором по договору становить 541860 731405 швейцарських франків. Починаючи з дати укладення договору позивач добросовісно виконував свої обов'язки за договором, а саме : надавав кредитору всі необхідні документи, використовував кредит за його цільовим призначенням, сплачував кредиторові передбачені відсотки, без письмового погодження з кредитором не здійснював жодних дій, які могли б вплинути на спроможність позивача вчасно і в повному обсязі виконати зобовязання. При укладанні договору позивачем було використано прогнози Кабінету Міністрів України та Національного Банку України про зростання добробуту населення, збереження та нарощування його купівельної спроможності та споживчої активності, утримання щорічного курсу інфляції в межах 10% та поступове зміцнення курсу національної валюти. Вказані обставини були істотними економічними факторами, за яких позивачем було укладено договір. Однак, протягом 2008 року перераховані показники значно відхилились від прогнозованих значень. На даний момент обставин змінилися в гіршу сторону, оскільки настала світова фінансово-економічна криза, яка виявила неготовність національної економіки до протидії цій кризі. В результаті відбулася істотна зміна економічних умов у країні, зокрема, різке зростання офіційного та комерційного курсів долара США по відношенню до національної валюти. У той же час, позичальник продовжує отримувати дохід у національній валюті України, і для виконання зобов'язань за договором вимушений здійснювати купівлю іноземної валюти за комерційним курсом українських банків, що зріс більш ніж на 70% по відношенню до курсу, який був на момент укладання договору. Позивач не міг знати про таку можливу зміну обставин, тобто, розумно передбачити можливості її настання. Із суті договору не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона, тобто сторона, яка звернулася до суду з вимогою про розірвання договору. У судовому засіданні представник позивача з указаних підстав підтримав позовні вимоги та додатково пояснив, що на сьогодні позивач з незалежних від нього причин, в звязку з істотною зміною обставин, котрі склалися в світовій економіці та економіці України та в значній мірі вплинули на платоспроможність позивача, не спроможний виконати взяті на себе зобовязання за договором. Тому, на підставі ст.ст. 626-637, 652, 1046, 1047, 1048, 1049, 1051, 1052 ЦК України, просить суд розірвати кредитний договір від 29 грудня 2006 року та встановити порядок та строки повернення коштів, переданих відповідачем позивачеві за договором про надання споживчого кредиту від 29 грудня 2006 року, а саме : позивач повертає 9031 швейцарський франк в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на день укладання первісного кредитного договору, шляхом внесення грошових коштів на вказаний відповідачем рахунок в розмірі 37388 гривень 34 копійки в останній робочий день кожного місяця протягом пяти років починаючи з наступного місяця після набрання рішення суду законної сили. Представник відповідача позовні вимоги не визнав з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Зокрема пояснив, що дія ст. 652 ЦК України на умови кредитного договору не поширюється, оскільки у момент укладення договору позивачеві було відомо про можливі валютні ризики, і він свідомо їх прийняв на себе. Стверджує, що відповідальність за валютні ризики покладена саме на позичальника, що слідує із змісту ст.ст. 1046, 1054 ЦК України. Укладаючи договір, позивач підтверджував свої наміри належним чином виконувати свої зобов'язання по договору. Договір є обов'язковим для виконання сторонами, що передбачено ст. 629 ЦК України. Кредитний договір не містить умов щодо можливості повернення кредиту в іншій валюті, ніж та, в якій він був отриманий позичальником. Просив у задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення частково. Судом встановлено, що 29 грудня 2006 між банком та позивачем було укладено кредитний договір №11105860000, за яким позивач отримав кредитні кошти в сумі 731405 швейцарських франків 11 сантимів на строк до 26 грудня 2013 року зі сплатою 8,49% річних за користувач кредитом. Сторонами не заперечувався факт часткового виконання позивачем зобовязань за умовами кредитного договору, зокрема те, що станом на день звернення до суду загальна заборгованість позичальника перед кредитором по договору становила 541860 швейцарських франків. Окрім того, стороною відповідача не заперечувалось твердження позивача про те, що при укладанні договору позивачем було використано прогнози Кабінету Міністрів України та Національного Банку України про зростання добробуту населення, збереження та нарощування його купівельної спроможності та споживчої активності, утримання щорічного курсу інфляції в межах 10% та поступове зміцнення курсу національної валюти. Зі змісту Закону України «Про першочергові заходи щодо запобігання негативним наслідкам фінансової кризи та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» 31.10.2008 року слідує, що в період після укладення кредитного договору в державі виникла економічна криза, що підтверджується також тим, що станом на момент укладення вказаного договору офіційний курс гривні до швейцарського франка становив 414,2711 грн. швейцарських франків, а станом на день винесення судом рішення - 738,0262 грн. за 100 швейцарських франки, окрім того, офіційний індекс інфляції за вказаний період перевищив 22 %. Отже, в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане. Окрім того, суд вважає, що позивач не могла усунути причини такої зміни обставин після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагались, оскільки згідно з п. 3,4 ст. 116 Конституції України саме до повноважень Кабінету Міністрів України віднесено забезпечення фінансової цінової, інвестиційної, податкової політики шляхом розробленню здійснення загальнодержавних програм економічного розвитку країни. До того ж, згідно зі ст.6 Закону України «Про Національний банк України» основною функцією Національного банку є забезпечення стабільності грошової одиниці України. На виконання своєї основної функції Національний банк сприяє дотриманню стабільності банківської системи, а також, у межах своїх повноважень, - цінової стабільності. Тому, саме вищі державні та фінансові інституції, а не позивач наділені повноваженнями впливати на фінансово-економічну стабільність держави. Як слідує із змісту кредитного договору та пояснень сторін, комерційний кредит не отримував, він не проводить експортно-імпортних операцій та не здійснює розрахунки в іноземній валюті, а тому й не може отримувати доходи в такій валюті, що в свою чергу зумовлює необхідність значного збільшення відшукання фінансових ресурсів на придбання іноземної валюти для продовження виконання зобов'язань за договором. Указана обставина вказує на те, що подальше виконання договору в умовах економічної кризи порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Правовим аналізом умов кредитного договору встановлено відсутність умов покладення ризику описаних вище кризових явищ у економіці, як обставин, що суттєво впливають на умови і обслуговування кредиту, власне на позивача та його обовязок усунути їх одноосібно. Не передбачено такого обовязку і законодавчо (ст. 1056-1 ЦК, ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). З огляду на вказане, ризик появи елементів світової економічної кризи у економіці України повинні нести усі учасники даних правовідносин, а тому ризик зміни обставин у спірній ситуації [PERSON] не може нести самостійно. Отже, наведені негативні явища в економіці є істотними настільки, що при їх існуванні в момент укладення обох кредитних договорів, на існуючих умовах, позивач не зміг би погодитись на залучення кредитних коштів, а банк не зміг би прийняти рішення про оптимальний рівень кредитного ризику - гарантованість повернення (економічне обґрунтування) та винести рішення про надання кредиту з урахуванням його окупності та безпечності. Приймаючи до уваги, що сторони не досягли між собою згоди щодо розірвання договору, враховуючи одночасну наявність визначених у пунктах 1-4 ч. 2 ст. 652 ЦК України умов, суд прийшов до висновку про задоволення позову в частині розірвання кредитного договору. Вирішуючи позов у частині встановлення порядку та строків повернення коштів, переданих відповідачем позивачеві за договором про надання споживчого кредиту, суд приймає до уваги наступне. Згідно з ч. 3 ст. 652 ЦК України, у разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у звязку з виконанням цього договору. Отже, указана норма в першу чергу закріплює принцип справедливості розподілу між сторонами зазначених витрат. Поряд з тим, задоволення указаної позовної вимоги призведе до порушення указаного принципу, оскільки після розірвання договору, відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України, у позивача перед банком припиняться зобовязання за кредитним договором, а в разі розстрочення на пять років повернення кредитних коштів, позивач отримає змогу продовжити користуватись частиною таких коштів протягом тривалого часу без сплати банку процентів за їх використання, що призведе до порушення прав банку. Окрім того, позивач вимагає встановити порядок і строки повернення коштів і не вимагає визначити наслідки розірвання договору, а тому ч. 3 ст. 652 ЦК України не підлягає застосуванню, оскільки вказана норма застосовується виключно на вимогу будь-якої із сторін. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed