Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач позов підтримав повністю та суду пояснив, що з 1987 року по 2006 рік він перебував у шлюбі та проживав однією сім'єю з відповідачем [PERSON]. В 1997 році він разом з відповідачем [PERSON] продали спільну квартиру в місті Чернівці і вирішили переїхати до її матері - відповідача [PERSON] в місто Рівне, оскільки вона була похилого віку і потребувала догляду. Зазначив, що в 1998 році, повернувшись із закордону, він одразу ж приїхав до міста Рівне, до помешкання відповідача - [PERSON] де проживала його дружина - [PERSON]. [PERSON], запропонувала йому з дружиною залишатись проживати в її квартирі за адресою [ADDRESS], натомість просила придбати їй 2-х кімнатну квартиру неподалік, оскільки вона була пенсіонерка, грошей на ремонт власного помешкання у неї не було, в її квартирі навіть не було елементарних зручностей. Оскільки у них були гроші, адже була продана спільна з дружиною квартира у місті Чернівці, а він повернувся із заробітків, то вирішили та придбали квартиру для відповідача - [PERSON]. Таким чином, в спірному помешканні по вул. Тувинських Добровольців, буд. 39, кв.№ З залишились проживати він з дружиною [PERSON], а колишня теща переїхала у придбану ними двохкімнатну квартиру по вулиці Дозорцевій. Вказує, що одразу ж вирішили розширити їх з дружиною житлову площу, покращити житлові умови, тобто провести реконструкцію і капітальний ремонт першого поверху, добудувати в будинку туалет та ванну, підняти ще другий поверх будинку та побудувати гараж. Що і було зроблено в період з 1998 по 2004 рік. Зі старого занедбадоного будиночка він з дружиною створили гарний, сучасний двоповерховий будинок. Провели в будинок каналізацію і газ, поміняли скрізь підлогу, вікна та двері, добудували в будинку ванну і туалет, підняли другий поверх, побудували гараж, скрізь було зроблено побілку, автономне опалення, завезені меблі, побутова техніка. В 2000 році він зареєструвався в [ADDRESS], влаштувався на роботу слюсарем в підприємство «Комуненергія», м. Рівне, вул [PERSON], 27. Після чергового повернення від своїх батьків в 2006 році, він не зміг попасти до власного помешкання за адресою [ADDRESS]. У вхідних дверях були замінені замки. Пізніше йому стало відомо, що заочним рішенням Рівненського міського суду від 17.07.2006 року, його було знято з реєстрації за адресою: [ADDRESS]. Зазначив, що реконструйований і добудований будинок і гараж за адресою [ADDRESS] було створено в результаті його праці та його грошових затрат, оскільки він особисто працював на будівництві, за власні кошти купував будівельні матеріали та наймав робітників, вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя і частки їх є рівними. Просить суд, визнати за ним право власності на 1/2 частину будинку (квартири), що розташований за адресою: [ADDRESS]., та визнати свідоцтво про право власності на будинок (квартиру), що розташований за адресою: [ADDRESS], видане на ім'я [PERSON] недійсним. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, та суду пояснила, що вона дійсно перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], проте згідно актового запису № 232 шлюб між ними було розірвано 08.08.1990 р. в Першотравневому р/в РАЦС м. Чернівці. Спірна квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності її батькам [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 25 липня 1994 року. Ствердила, що після розірвання шлюбу вона з [PERSON] не проживала як подружжя, спільного господарства не вела, зазначила, що ніякої добудови до квартири [ADDRESS] спільно з [PERSON] вона не проводила. Просила в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Представник відповідача [PERSON] Г О.- [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти позову [PERSON], зазначив, що спірна квартира [ADDRESS] належить на праві власності його довірительці з 1994 року, [PERSON] не приймав ніякої участі у здійсненні добудови до спірної квартири, власних коштів у будівництво не вкладав, її донька [PERSON] не проживала з [PERSON] як подружжя і спільного господарства не вела. Просить в задоволенні позову відмовити. Оцінюючи пояснення учасників цивільного процесу, допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі, дослідивши матеріали відео спостереження, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення за таких підстав. Сукупністю досліджених в справі доказів, які неоспорені відповідачем та визнаються судом достовірними, підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому Форосною сільською радою Новоселеицього району Чернівецької області, актовий запис № 5 від 21 травня 1988 року. ( а.с. 85) Відповідно до оглянутого в судовому засіданні витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 08 серпня 1990 року у відділі реєстр рації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис № 232 ( а.с. 86-87) У відповідності до п.1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, цей кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним Кодексом України. Відповідно до п.1.4. Прикінцевих положень Цивільного Кодексу України, цей кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 року., щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Позовні вимоги [PERSON] полягають у визнанні за ним права власності на 1\\2 частину будинку ( квартири), що розташований в [ADDRESS], посилаючись на те, що протягом 1998 -2006 років він перебував у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] та разом вони здійснили невідємні поліпшення спірної квартири, а тому має право на визнання за ним права власності на 1\\2 вказаної квартири. Оскільки вказані правовідносини виникли до набуття чинності Сімейним Кодексом України, а саме до 01 січня 2004 року, то посилання позивача на ст. 60, 69, 70, 71 СК України є безпідставним. Відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб і сімю України ( 1969 року) майно нажите подружжям за час шлюбу, є його сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном Як вбачається з свідоцтва про право власності на житло від 25 липня 1994 року квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]( а.с.52) Відповідно до оглянутого в судовому засіданні витягу з реєстру прав власності 1\\2 частина квартири , яка належала [PERSON] зареєстрована за [PERSON] на підставі рішення Рівненського міського суду від 08 лютого 2007 року ( а.с.54-55). За таких підстав в судовому засіданні встановлено і дана обставина позивачем не спростована належними та допустимими доказами, що спірна квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON]. Доводи позивача в тій частині, що він спільно із [PERSON], перебуваючи у фактичних шлюбних стосунків у період з 1998 по 2004 рік провели реконструкцію і капітальний ремонт квартири [ADDRESS], побудували гараж, суд не приймає до уваги виходячи з наступного. Статтею 24 Кодексу про шлюб і сімю України ( 1969 року) передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з подружжя. Як зазначено вище, на момент придбання квартири, а саме станом на 1994 рік, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. З матеріалів справи вбачається, що 31 травня 1998 року відповідно до актового запису № 554 міськвідділу РАЦС м. Чернівців, позивач [PERSON] уклав шлюб (зазначено вперше) з гр. [PERSON], з якою розлучився 07.06.2000 р. ( а.с. 82). Таким чином, суд приходить до висновку, що твердження [PERSON], що він у в казаний період проживав однією сімєю з відповідачем [PERSON] не відповідає дійсності. Доводи позивача в тій частині, що ним спільно з [PERSON] була придбана квартира для [PERSON] за кошти виручені від продажу квартири в місті Чернівці, суд не приймає до уваги, виходячи з наступного. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечила, що продаж спільного помешкання (квартири) позивача [PERSON] та відповідача [PERSON], що знаходилось в м. Чернівці було здійснено нею за дорученням, однак, виручені кошти від продажу в сумі 6 (шість) тисяч доларів США були повернуті позивачу - [PERSON], (про що є його розписка в матеріалах справи) та за які ним була придбана інша квартира в м. Чернівці, яка оформлена на його матір ( а.с. 129). З оглянутої в судовому засіданні розписки [PERSON] від 21 серпня 1998 року вбачається, що він отримав 6000 доларів США на купівлю квартири від [PERSON] ( а.с .129). Відповідно до проведеної судової почеркознавчої експертизи від 17 листопада 2009 року, висновок експерта № 707 вбачається, що розписка датована 21 серпня 1998 року виконана [PERSON] Таким чином, в судовому засіданні, позивачем не доведено той факт, що він спільно із [PERSON] придбав для [PERSON] квартиру, а натомість, остання залишила їм квартиру [ADDRESS] Що стосується доводів позивача [PERSON] в тій частині, що ним спільно з [PERSON]М . за їх спільні кошти було здійснено реконструкцію спірної квартири [ADDRESS], вони є недоведеними в судовому засіданні. У відповідності до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини Так у відповідності з статтею 61 ЦПК України у справі № 2-5090/07 (суддя Сидорук Є.І.) було встановлено, що власником квартири [ADDRESS] є [PERSON], відповідач [PERSON] був зареєстрований у вказаній квартирі з 29 грудня 2000 року, однак з 2005 року виїхав і постійно проживає в м.Чернівці. За таких підстав, в судовому засіданні підтверджено, що з 2005 року [PERSON] не проживав у спірній квартирі. Як вбачається з наданих відповідачами та досліджених в судовому засіданні накладних № 3672 від 12 листопада 1998 року, № 3655 від 11 листопада 1998 року, № 3\~661 від 11 листопада 1998 року вбачається, що було придбано будівельні матеріали( а.с. 37-38) Таким чином, як встановлено в судовому засіданні, будівництво гаража та добудови до квартири [ADDRESS] розпочалось в 1998 році. Як зазначалось вище, саме у період з 1998 року по 2000 рік [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], з якою розлучився 07.06.2000 р. ( а.с. 82), доказів, що він проживав в цей період однією сімєю з [PERSON] та вів з нею спільне господарство він суду, у відповідності до вимог ст . 60 ЦПК України не надав. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] підтвердили, що будівництво гаража та добудови до квартири [ADDRESS] розпочалось в 1998 році виключно за кошти [PERSON] та [PERSON] і здійснювалось найманими ними працівниками. Позивач [PERSON] з дозволу відповідача [PERSON] інколи проживав в їхньому будинку та за винагороду допомагав [PERSON] або найманим працівникам. У відповідності до ст. 105 ЦК України 1963 року, чинного на час здійснення будівництва та добудови до спірної квартири громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо). Господарські і побутові будівлі та споруди, зведені громадянином без встановленого дозволу або належно затвердженого проекту, чи з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів зносяться громадянином, який провадив самовільне будівництво, або за його рахунок. З оголошеного та дослідженого в судовому припису від 17 травня 1999 року вбачається, що міська інспекція ДАБК забороняє [PERSON] виконання будівельних робіт по добудові приміщень до сараю, веранди до будинку № 39 по вул.. Т.Добровольців в місті Рівне без затвердженої управлінням містобудування та архітектури документації та дозволу на будівництво ( а.с.67) З дослідженої в судовому засіданні постанови № 95 від 26 липня 1999 року вбачається, що на [PERSON] було накладено адмінстягнення у вигляді штрафу 170 грн. за самовільно збудований гараж та добудову до квартири [ADDRESS]. ( а.с. 56) Відповідно до оглянутої в судовому засіданні довідки № 882 від 20 грудня 2006 року вбачається, що квартира [ADDRESS] самовільно проведена реконструкція [PERSON], чим самочинно зайнята прибудинкова територія міської ради ( а.с. 40) Відповідно до ст. 301 Закону від 20 квітня 2000 року № 1699-111 Про планування і забудову території, ст. 18 Закону від 16 листопада 1992 року № 2780- Х11 про основи містобудування, будівництво обєктів містобудування незалежно від форм власності здійснюється з дозволу відповідних рад, які можуть делегувати це право відповідним виконавчим органам, закінчені будівництвом обєкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України За таких підстав, в судовому засіданні встановлено та підтверджено належними та допустимими доказами, що самочинне будівництво гаражу та добудови до квартири [ADDRESS] було проведено [PERSON] Що стосується свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. то до їх свідчень суд відноситься критично, оскільки жоден з них не підтвердив, що позивач [PERSON] вкладав у будівництво свої кошти та не спростував той факт, що будувались гараж та добудова за кошти [PERSON] та [PERSON] У відповідності з вимогами закону, при вирішенні спорів про право приватної власності на майно, суди повинні виходити з того, що обєктами права приватної власності є, зокрема, жилі будинки, набуті з передбачених законом підстав. Особа, яка здійснила самочинне будівництво не набуває права власності на нього, оскільки будівництво було здійснене без дотримання передбаченого законом порядку його здійснення, а тому і не може бути законною підставою для виникнення права власності на такий обєкт. Окрім того, як зазначалась вище, одноосібним власником квартири № 3 по вул.. Тувинських Добровольців в місті Рівне, в яку входить і самочинно реконструйована частина, з 2007 року є [PERSON], яка в свою чергу, будь- яких дій щодо визнання за нею права на самочинне будівництво, не вчиняла і з відповідним позовом до суду не зверталась. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання за [PERSON] права власності на 1\\2 частину будинку ( квартири), що розташований за адресою [ADDRESS] не підлягають до задоволення. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки позовні вимоги про визнання свідоцтва про право власності на будинок ( квартиру), що розташований за адресою [ADDRESS], видане на імя [PERSON] є похідними від вимог про визнання права власності на 1\\2 частину спірної квартири, то вони задоволенню не підлягають. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України якщо сторона звільнена від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України На підставі ст. 22, 24 Кодексу про шлюб і сімю України ( 1969 року), ст.105 ЦК України 1963 року ,

Outcome: dismissed