Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-05 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів - Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації , Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в м. Києві, Головного управління житлового забезпечення КМДА, треті особи - Київське міське БТІ , Головне управління земельних ресурсів КМДА, [PERSON], [PERSON] - про визнання права власності на самочинно збудований житловий будинок та господарські будівлі, посилаючись на наступні обставини. В 1974-1976 роках позивачка разом зі своїм чоловіком побудували літню кухню на земельній ділянці по вул. Підлипка, 16-Б у м. Києві. Не маючи де проживати , вони до літньої кухні добудували приміщення, житловою площею 49,7 кв.м. В 1997 році чоловік позивачки помер, а позивачка з дітьми - третіми особами по справі продовжує користуватись даним будинком. За користування земельною ділянкою позивачка сплачує податок на землю, також сплачує плату за користування електроенергією. Оскільки будинком користується більше 36 років, то вважає, що набула право власності на будинок та господарські будівлі за набувальною давністю. Будинок під літерою «А» по вул. Підлипка, 16-Б у м. Києві збудовано в 1974-1976 роках, тому його не можна вважати обєктом нового будівництва, на які поширюється Постанова Кабінету Міністрів України № 1243 від 22.09.2004 року, якою затверджено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів. Оскільки будівництво проводилося на земельній ділянці, що знаходилась в постійному користуванні позивачки, то відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України, позивачка просить визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок та господарські будівлі по вул. Підлипка, 16-Б, згідно з технічним паспортом на житловий будинок, житловою площею 49,7 кв.м., під літерою «А», вбиральню під літерою «Б», огорожу № 1. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити , оскільки вважає, що наявні всі правові підстави для визнання за нею права власності на самочинно збудований житловий будинок. Представник відповідача - Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в судове засідання не зявився, надав письмові заперечення на позов, в яких зазначає, що районна адміністрація не є належним відповідачем по справі. Просив розглядати справу в його відсутності. Представник відповідача - Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в м. Києві [PERSON] в дане судове засідання не зявилась, будучи належно повідомленою про час та місце розгляду справи. В попередньому судовому засіданні представник відповідач позов не визнала та вказала, що даний обєкт нерухомості є самовільним будівництвом, тому на нього не може бути визнане право власності за позивачкою. Представник відповідача - Головного управління житлового забезпечення КМДА , представники третіх осіб - Київського міського БТІ, Головного управління земельних ресурсів КМДА в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином , заперечень на позов не надали, судом визнано за можливе розглянути справу у відсутності представників відповідача та третіх осіб. Треті особи - [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивачки підтримали та просили визнати за нею право власності на вказаний будинок. Вислухавши позивачку, третіх осіб [PERSON], [PERSON], вивчивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивачка [PERSON] з 23.07.1976 року перебувала у шлюбі з [PERSON], який 17.06.1997 року помер ( а.с. 11, 13). Треті особи [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], є дітьми позивачки та покійного [PERSON] 15.10.2004 року на імя померлого [PERSON] Київським міським БТІ було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок під літерою «А» , розташований за адресою м. Київ, вул. Підлипка, 16-Б. У вказаному технічному паспорті зазначено , що будинок , побудований у 1974 році, не зданий в експлуатацію. ( а.с. 4-7). Даних про документ, що підтверджує право власності на будинок, - в технічному паспорті не зазначено. Як вбачається з реєстру земельних ділянок станом на 01.04.2009 року - витягу з бази даних Державного земельного кадастру, земельна ділянка за адресою м. Київ, вул. Підлипка, 16-6 - числиться такою, що не надана у власність чи користування. Фактичним користувачем даної земельної ділянки значиться [PERSON] В позовній заяві [PERSON] підтвердила, що земельна ділянка під забудову цього будинку не виділялась, будинок побудований самовільно, без будь-яких дозвільних документів. Відповідно до ст. 22 Земельного кодексу УРСР (1970 року) , приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється. Відповідно до ст. 105 ЦК УРСР ( 1963 року) , громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу або без належно затвердженого проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо). Пленум Верховного Суду України в п.2, 3 Постанови № 9 від 19.09.1975 року «Про практику застосування судами України статті 105 Цивільного кодексу України» надав розяснення, що вирішуючи позови про право власності на самовільно споруджені жилі будинки або прибудови, в тому числі пов'язані з купівлею-продажем, міною, даруванням, спадкуванням останніх, суди повинні враховувати, що щодо таких жилих будинків і прибудов не виникає прав і обов'язків власника ні в осіб, які їх спорудили, ні в осіб, які уклали щодо них угоди. Самовільно споруджені будинки чи прибудови не можуть бути об'єктом права приватної власності. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на- будинок» № 7 від 04.10.1991 року з відповідними змінами , у приватній власності громадян можуть перебувати жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах. Згідно з п. 9 вказаної Постанови, право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятій в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містахі селищах міського типу Української PCP, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 року ( була чинною до 13.12.1995 року), реєстрації підлягають усі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР , що належать , зокрема, громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягають реєстрації , повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих. Враховуючи викладені норми , суд вважає безпідставними твердження позивачки про те, що за нормами діючого до 2004 року цивільного законодавства не потребувалось введення будинку в експлуатацію, тому у неї виникло право власності на жилий будинок. За змістом норм ст. 328 , 331 ЦК України , право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, сам факт створення нерухомого майна за відсутності передбачених законом умов, необхідних для встановлення права власності на нього, не може бути підставою для визнання такого права. Відповідно до вимог ч. З ст. 375 ЦК України , право власника земельної ділянки на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Згідно з ч.І, 2, 3 ст. 376 ЦК України , житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Посилання позивачки на ч. 5 ст. 376 ЦК України як на підставу для задоволення позову (на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб) - є безпідставними, оскільки позивачкою не надано доказів, що вона є законним користувачем чи власником земельної ділянки по вул. Підлипка, 16-Б в м. Києві. Відповідно до звіту «НДІпроектреконструкція» від 26.01.2010 року про проведення технічного обстеження на відповідність державним стандартам, будівельним нормам і правилам, нормативним актам з пожежної безпеки, санітарному законодавству садибного житлового будинку з прибудовами по вул. Підлипка, 16-Б у Дарницькому районі м. Києва, будівля споруджена у відповідності до державних стандартів, будівельних норм і правил, що діяли на момент будівництва, за станом несучих конструкцій житловий будинок може бути введений в експлуатацію. Надані позивачкою довідка ДПІ у Дарницькому районі м. Києва про сплату [PERSON] протягом 2006-2008 років земельного податку за земельну ділянку, площею 404 кв.м.. розташовану за адресою м. Київ, вул. Підлипка , 16-Б ; довідка про стан розрахунків за спожиту електричну енергію ; звіт про проведення технічного обстеження - не підтверджують виникнення права власності у позивачки на вказаний будинок чи законність користування земельною ділянкою. Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 19.09.195 рок> передбачено, що самовільно споруджені житлові будинки не мож\\ть бути об'єктом праза приватної власності, незалежно від того, протягом якого часу вони знаходились в користуванні громадянина, який здійснив самовільне будівництво, або інших осіб. Враховуючи викладені положення, посилання позивачки на ст. 344 ЦК України щодо набуття права власності на будинок за набувальною давністю - є безпідставними. Оскільки судом встановлено, що житловий будинок по вул. Підлипка, 16-Б в м. Києві є самочинним будівництвом, документів на право користування чи право власності земельною ділянкою позивачка не має ; земельна ділянка під збудоване нерухоме майно у встановленому порядку не надавалась; будинок до експлуатації не прийнятий, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачкою [PERSON] права власності на самочинно збудоване нерухоме майно. Відповідно до норм ЦК УРСР ( 1963 року), в спадщину може передаватися лише те, що на законних підставах належало спадкодавцеві. За змістом ст. 1218 нині діючого ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Оскільки позивачкою не надано належних доказів того , що будинок належав на праві власності померлому [PERSON], тому підстави для визнання права власності за позивачкою в порядку спадкування - також відсутні. Враховуючи викладене, в задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності на самочинно збудований житловий будинок - необхідно відмовити. Крім того, відповідно до ст. З ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Однак з матеріалів справи вбачається , що відповідачі не порушують і не оспорюють права позивачки щодо індивідуального житлового будинку, отже між сторонами відсутній спір про право. На підставі викладеного, ст. 328, 331, 375, 376 , 344 , 1268 ЦК України , ст. 105, 524-526, 529, 549 ЦК УРСР ( від 18.07.1963 року) , п. 4, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 04.10.1991 року, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 19.09.1975 року «Про практику застосування судами України статті 105 Цивільного кодексу України» ,

Outcome: dismissed