Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-20 00:00:00

В січні 2010 року Вознесенський міжрайонний прокурор в інтересах ВАТ «Ощадбанк України» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором та звернення стягнення на предмет застави в якому вказував, що 17 грудня 2007 року позивач уклав з відповідачем кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику на придбання легкового автомобіля 49 880 грн. кредиту на строк до 16 грудня 2014 року, а останній зобов'язався вчасно повернути суму кредиту відповідно до графіку погашення шляхом внесення щомісячних платежів, а також щомісячно сплачувати проценти за користування ним в розмірі 15 % на рік від суми залишку заборгованості по кредиту. Відповідно до договору наслідками порушення його умов в частині своєчасного виконання зобов'язань позичальником є право позивача вимагати від відповідача сплату неустоки - пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несплаченого платежу за кожен день прострочення та дострокового повернення всієї суми кредиту. Одночасно з укладенням кредитного договору між банком та [PERSON] було укладено договір застави придбаного за кредитні кошти автомобіля «CHERY AMULET A15», 2007 року випуску заставною вартістю за узгодженням сторін 55 423 грн.. Відповідно до умов кредитного договору та договору застави в разі порушення позичальником взятих на себе зобов'язань, банк має право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет застави. Оскільки позичальник умови договору в частині вчасного повернення кредиту, сплати процентів та внесення інших платежів за користування ним виконував не належним чином, що призвело до виникнення боргу, що станом на 09 грудня 2009 року складає 42 213,46 грн., в тому числі поточна заборгованість за кредитом - 36 647,67 грн., прострочена заборгованість за кредитом - 3 061,06 грн., прострочена заборгованість за відсотками - 2 291,29 грн., пеня запорушення умов договору - 213,44 грн., а тому прокурор просив про стягнення цієї заборгованості, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет застави. В судовому засіданні представник Вознесенської міжрайпрокуратури - Вільчак З.І. та представник позивача - [PERSON] зменшили розмір позовних вимог. Уточнені вимоги обгрунтовували тим, що відповідач після відкриття провадження по справі добровільно сплатив прострочену заборгованість за кредитом та відсотками, пеню та погасив частину поточної заборгованості за кредитом та на час розгляду справи вносить платежі згідно встановленого кредитним договором графіку. Разом з тим наполягали на достроковому стягненні всієї суми поточної заборгованості, що станом на 02 квітня 2010 року складає 33 847,13 грн. в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет застави. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказуючи на відсутність його вини в порушенні договору, яке відбулося по причині тимчасового погіршення його матеріального становища. Разом з тим звертав увагу на ту обставину, що на час розгляду справи він виконує свої зобов'язання в повному обсязі та відповідно до умов договору. Заслухавши пояснення представників Вознесенської міжрайпрокуратури та позивача, а також відповідача, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема, судом встановлено, що 17 грудня 2007 року ВАТ «Державний ощадний банк України» уклав в письмовій формі з [PERSON] кредитний договір № 776 в якому сторони узгодили всі його умови (а.с. 3-8). Відповідно до договору банк зобов'язався надати позичальнику на придбання легкового автомобіля 49 880 грн. кредиту на строк до 16 грудня 2014 року. Зі своєї сторони позичальник зобов'язався щомісячно в строк до 20-го числа (відповідно до узгодженого сторонами графіку), частинами повертати отриманий кредит та сплачувати проценти за користування ним в розмірі 15 % річних. Наслідками порушення його умов щодо своєчасного виконання зобов'язань позичальником є сплата ним банку пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, а також виникнення у позивача права вимагати від боржника дострокового повернення суми кредиту, сплати процентів та внесення інших платежів. Одночасно з укладенням кредитного договору між банком та [PERSON] було укладено договір застави придбаного за кредитні кошти автомобіля «CHERY AMULET A15», 2007 року випуску, заставною вартістю за узгодженням сторін 55 423 грн. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання відсотків встановлюється договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1049, ст. 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути кредитодавцю кредит у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов'язку виконання зобов'язання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором. Крім цього, положення ст.ст. 546, 548-551 ЦК України вказують на те, що сторони зобов'язання можуть домовитися про забезпечення його виконання. Виконання зобов'язання забезпечується зокрема неустойкою (штрафом, пенею), порядок та форма забезпечення яких встановлюється в законі або договорі. З матеріалів справи вбачається те, що підставою звернення позивача до суду стало порушення позичальником умов кредитного договору, що призвело до виникнення в нього боргу як за кредитом, так і за відсотками. Крім цього боржнику було нараховано пеню, яка також не була сплачена останнім. Разом з тим після відкриття провадження в справі та на момент її розгляду [PERSON] повністю сплатив заборгованість по простроченим платежам та нараховану неустойку, а тому станом на 02 квітня 2010 року залишився лише поточний кредит в розмірі 33 847,13 грн., що не заперечувалося сторонами в судовому засіданні та знайшло своє повне підтвердження письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи (а.с. 53-57). Однак задоволення вимог кредитора про необхідність належного виконання умов кредитного договору шляхом сплати прострочених платежів було здійснено позичальником лише під час розгляду справи судом. В той же час банк декілька разів повідомляв боржника про необхідність добровільного погашення заборгованості та в разі відмови - про можливість стягнення боргу в повному обсязі за судовим рішенням, а тому ця обставина не змінює суті п.п. 2.3, 3.2.2, 3.3.6 кредитного договору та ч. 2 ст. 1050 ЦК України щодо обов'язку боржника в разі порушення зобов'язання на вимогу банку достроково повернути всю суму кредиту, а тому вимоги прокурора в цій частині є повністю обгрунтованими та підлягають задоволенню. Посилання [PERSON] на тимчасове погіршення матеріального становища не має значення для розгляду справи, оскільки сторони не вчинили жодних дій для добровільного врегулювання цього питання шляхом зміни строків платежів, розстрочення, реструктуризації боргу, тощо. Що стосується способу задоволення вимог банку, а саме шляхом звернення стягнення на заставлене майно, то суд виходить з наступних обставин. Дійсно, можливість задоволення вимог банку шляхом звернення стягнення на предмет застави, а саме автомобіль «CHERY AMULET A15», 2007 року випуску, узгоджувався ВАТ «Ощадбанк України» та [PERSON] як в кредитному договорі, так і договорі застави транспортного засобу. Згідно умов вищезазначених договорів банк має беззастережне право ініціювати звернення стягнення на предмет застави в разі порушення позичальником своїх зобов'язань незалежно від настання строку виконання зобов'язань, реалізується банком самостійно та незалежно від волі боржника як в позасудовому порядку, так і за рішенням суду. Однак звернення стягнення на предмет застави регулюється не тільки положеннями договорів, а й нормами Закону України «Про заставу», зокрема ст. 20 цього Закону, згідно якої заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано. В той же час положення ст. 26 Закону передбачають підстави припинення звернення стягнення на заставлене майно виконанням основної вимоги. Зокрема згідно ч.ч.1-2 цієї статті заставодавець має право в будь-який час до моменту реалізації предмета застави припинити звернення стягнення на заставлене майно виконанням забезпеченого заставою зобов'язання. Якщо зобов'язання, забезпечене заставою, передбачає виконання частинами, заставодавець має право припинити звернення стягнення на предмет застави шляхом виконання простроченої частини зобов'язання. Тому, виходячи з того, що на момент розгляду справи відповідач повністю сплатив прострочену частину зобов'язання за кредитним договором, який передбачає виконання зобов'язання частинами (щомісячно), а тому суд приходить до висновку про відсутність передумов для звернення стягнення на предмет застави. Відповідно до ч. 5 ст. 81, ст. 88 ЦПК України, п. 30 ч. 1 ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» з відповідача на користь місцевого бюджету м. Вознесенська також підлягає стягненню державне мито в розмірі 338,47 грн..

Outcome: approved