Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-06 00:00:00

В лютому 2009р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Позивачка зазначала, що 25 квітня 2008р. її батьком - [PERSON] було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу [PERSON] Відповідно до змісту вказаного заповіту все належне спадкодавцю майно він заповідав онуку - [PERSON] Вважаючи, що при укладенні спірного заповіту мати [PERSON], її сестра - [PERSON] фактично ввела в оману [PERSON] щодо обставин, які мали істотне значення при укладенні правочину, відповідно до ст. 230 ЦК України, просила визнати вказаний заповіт недійсним. В судовому засіданні позивачка позов підтримала. В судовому засіданні відповідач позов не визнав. Заслухавши сторін, дослідивши письмові докази, суд встановив наступне. Квартира [ADDRESS] належала на праві приватної власності [PERSON] та [PERSON] по 1\\2 частині кожному на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03.01.1997р., зареєстрованого в ММБТІ за № 16618 від 03.03.1997р. [PERSON] померла 11 лютого 2008р. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 1\\2 квартири. Спадкоємцями, які прийняли спадщину після її смерті, були: [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. 30 січня 2009р. [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1\\6 зазначеної вище квартири, після смерті [PERSON]. Іншим спадкоємцям свідоцтв про право на спадщину не видавалось. 25 квітня 2008р. [PERSON] було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу [PERSON] Відповідно до змісту вказаного заповіту все належне спадкодавцю майно він заповідав онуку - [PERSON] 10 серпня 2008р. [PERSON] помер. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, яки встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України. Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст. 229 ЦК України) , такий правочин визнається судом недійсним. Правочин може бути визнаний вчинений під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою омани є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила би у правовідносин, невигідні для неї. Таким чином, саме позивач повинен довести наявність умислу зі сторони відповідача, істотність значення обставин, щодо яких було введено в оману і сам факт обману. Але позивачка не надала суду жодних доказів про наявність умислу і факту введення спадкодавця в оману. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, з урахування вищевикладеного та недоведеності підстав позовних вимог позивачки, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed