Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-21 00:00:00

У лютому 2010 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Позивач посилався на те, що 10.02.2000 року було укладено договір купівлі продажу квартири [ADDRESS], так як третя особа чинить перешкоди у користуванні квартирою відповідачці [PERSON], просить визнати недійсним договір купівлі-продажу недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину. В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідач та її представник позовні вимоги визнали у повному обсязі. Представник третьої особи заперечувала щодо задоволення позовних вимог та наполягала на застосуванні позовної давності. Вислухавши пояснення сторін та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити. 10.02.2000 року було укладено договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON] до [PERSON], який посвідчено нотаріально. Судом встановлено, що сторони усі умови вищевказаного договору купівлі-продажу нерухомого майна виконали, даний факт визнано сторонами. Згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. З урахуванням викладеного та того, що вчинення правочину відповідало справжній волі сторін, тобто нотаріальне посвідчення договору, проживання у вищезазначеній квартирі майже 10 років, тобто відбулося повне виконання договору купівлі-продажу, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити. Крім того, не приймаються судом до уваги та оцінюються критично, твердження представника позивача та позивача щодо поважної причини пропуску позовної давності, такяк відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] знаходилися у шлюбі. Суд дійшов висновку, що позивачем пропущенні строки подачі позовної заяви до суду та не заявлено клопотання, щодо поновлення строків для звернення до суду з позовом. Згідно із ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Враховуючи вищевикладене суд не знаходить підстав для задоволення позову. Згідно ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено.

Outcome: dismissed