Jurisdiction: civil
Date: 2010-01-24 00:00:00

В позовній заяві, що надійшла в суд 17 червня 2009 року, [PERSON] вказує, що працювала на посаді провідного спеціаліста з продажу роздрібних послуг клієнтам заступника керівника Березнівського відділення закритого акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк». Наказом від 18 травня 2009 року її було звільнено з роботи згідно з пунктом 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до нього раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. А 21 травня 2009 року адміністрацією було видано наказ про звільнення її з роботи за п.1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обовязків. Вважає звільнення незаконним, а дійсною причиною його те, що вона відмовилася прийняти справи після звільнення з роботи попереднього керівника відділення, а також написала заяву про звільнення за власним бажанням. Змінити формулювання причини звільнення з одноразового грубого порушення трудових обовязків на звільнення за власним бажанням просить на підставі ст. 235 КЗпП України, а також в силу ст. 2371 КЗпП України стягнути моральну шкоду, що полягає в позбавленні її конституційного права на працю, моральних стражданнях, понесених через це, оцінює її в сумі 5000 гривень. В судовому засіданні [PERSON] в повному обсязі підтримала заявлені вимоги. Пояснила, що 18 травня 2009 року подала заяву про звільнення за власним бажанням, відмовилася приймати справи після звільнення з ініціативи адміністрації начальника відділення [PERSON], натомість її фактично було звільнено двічі: в день подання заяви про звільнення наказом № Э.RO-УВ-2009-112-п по п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне порушення трудових обовязків, а вже 21 травня 2009 року наказом № Э.RO.0.0.0.0/17-127 по п.1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обовязків. Вважає, що в обох випадках у власника не було підстав для її звільнення з роботи з ініціативи адміністрації. Вона не допусткала як систематичного порушення своїх трудових обовязків, так і одноразового грубого їх порушення. Вказує, що за час виконання нею обовязків керівника відділення після переходу [PERSON] на роботу в Рівненську філію «Приватбанку», а саме в період з 19 грудня 2007 року по 17 грудня 2008 року, працівниками відділення дійсно було допущено ряд порушень, що привели до безпідставного списання коштів з рахунків клієнтів банку. Їй особисто про це не було відомо до звернення зі скаргами власників рахунків та проведення в установі перевірки управлінням Національного банку в Рівненській області. Мотивує це тим, що в кожного з працівників банку є свої паролі (логіни), а тому доступу до проведення цих операцій вона не мала, їй також не було відомо про те, що працівники банку працюють під чужими паролями і логінами, маючи, таким чином, доступ до програм інших працівників. В даний час по факту незаконного списання коштів з рахунків клієнтів банку порушено кримінальну справу, проти неї справу порушено не було, її допитано як свідка, вона дала на слідстві аналогічні пояснення. Просить задоволити її вимоги відповідно до поданої позовної заяви. Представник відповідача [PERSON] позовних вимог [PERSON] не визнав. Показав, що позивачку звільнено за п.1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обовязків, яке полягає, на його думку, в безконтрольності з боку [PERSON] за роботою підлеглих їй працівників, результатом чого стало привласнення коштів працівниками банку на сотні тисяч гривень. Ким саме з них, покаже досудове слідство. Зазначені порушення знайшли своє відображення в довідці управління Національного банку України в Рівненській області від 23 квітня 2009 року. Що стосується наказу № Э.RO-УВ-2009-112-п від 18 травня 2009 року про звільнення [PERSON] за ч.3 ст. 40 КЗпП України, то він втратив чинність. Адже після цього було видано наказ № Э.RO.0.0.0.0/17-127 про звільнення позивачки по п.1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обовязків. Крім цього, це звільнення не підтверджене її трудовою книжкою, подібний запис у ній відсутній. Наявність підпису в ньому директора філії пояснив тим, що документи в електронному варіанті іноді можуть містити помилкову інформацію, внести виправлення у них вже є неможливим. Просить в позові [PERSON] відмовити повністю. Допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які дали пояснення аналогічні тим, що й [PERSON], показали, що їм невідомо, яким чином списувалися кошти з рахунків клієнтів банку, [PERSON] же пояснила, що вона оформляла в банку договір депозиту, вносила в банк кошти, про що їй було видано документ, повертати суму внесених в банк коштів змушена була через суд, оскільки в банку жодних відомостей про внесення нею грошей на депозит не виявилося. Свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що з вини керівників Березнівського відділення Приватбанку в Рівненську його філію несвоєчасно здавалися юридичні справи клієнтів відділення, завдання, які доводилися з цього приводу, не виконувалися. Змушені були заблокувати фінансовим менеджерам [PERSON] та [PERSON] їх паролі та доступ до відповідних програм. Крім цього, списання коштів з рахунків клієнтів банку стало можливим через невиконання [PERSON] обовязку проводити щоденну звірку каси. Вислухавши сторін, допитавши свідків, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що звільнення [PERSON] з посади провідного спеціаліста з продажу роздрібних послуг клієнтам заступника керівника Березнівського відділення закритого акціонерного товариства «Приватбанк» було проведено з порушенням вимог законодавства про працю. Її позов має бути частково задоволений. Суд змінює формулювання причини звільнення її з роботи на ст. 38 КЗпП України, стягує середній заробіток за час вимушеного прогулу, вважаючи доведеним, що через безпідставне формулювання причини звільнення за п.1 ст. 41 КЗпП України вона не мала можливості працевлаштуватися, розмір же спричиненої їй у звязку з цим моральної шкоди визначає в сумі 500 гривень. При цьому приходить до висновку, що [PERSON] як заступник, виконуючи обовязки керівника відділення, в порушення вимог п. 3.1 Положення про Березнівське відділення Рівненської філії ЗАТ «КБ Приватбанк» дійсно допустила безконтрольність за роботою підлеглих їй працівників. Однак, це не давало власнику підстав звільнити її по п.1 ст. 41 КЗпП України. Адже вказана норма закону передбачає можливість звільнення керівника за одноразове грубе порушення трудових обовязків. Зі змісту названої норми КЗпП України слідує, що порушення має бути одноразовим і грубим, тобто таким, що давало б підстави для розірвання з ним трудового договору саме за п.1 ст. 41 КЗпП України. Порушення, які наведені в довідці управління Національного банку України в Рівненській області від 23 квітня 2009 року допущені працівниками відділення, доказів того, що котресь із них вчинила [PERSON], власник не надав. А тому її фактично звільнено за безконтрольність за роботою підлеглих, що не охоплюється п.1 ст. 41 КЗпП України. Доводи представника відповідача [PERSON] про те, що наказ № Э.RO-УВ-2009-112-п від 18 травня 2009 року про звільнення [PERSON] за п.3 ст. 40 КЗпП України не набув чинності жодними доказами не стверджуються. В зазначеному наказі на а. с.11 є електронний підпис керівника філії, відсутні зауваження керівників її структурних підрозділів. А тому його слід вважати таким, що не скасований. Разом з тим суд приходить до висновку, що він має бути визнаний незаконним, виходячи з наступного. Відповідач не повязує з ним звільнення [PERSON], після його видання прийняв новий наказ про її звільнення з інших підстав. Запис про звільнення позивачки за ч.3 ст. 40 КЗпП України не внесений до трудової книжки. Крім цього, не знайшли свого ствердження доказами в судовому засіданні фактичні обставини, в ньому викладені. Суд не вбачає в діях [PERSON] систематичного порушення своїх трудових обовязків. Наказом від 14 травня 2009 року (а. с. 8) вимагалося передачу справ провести 15 травня 2009 року. Зробити це згідно з цим наказом зобовязані були керівник відділення [PERSON] та провідний спеціаліст по продажу роздрібних послуг клієнтам Березнівського відділення [PERSON] Це при тому, що [PERSON] ще 5 травня 2009 року була звільнена з роботи за п.3 ст. 40 КЗпП України, а [PERSON] справ після неї не приймала. 15 травня 2009 року [PERSON] оголошується догана, а вже 18 травня 2009 року, після встановленого додаткового трьохденного строку, видається наказ про її звільнення Тоді ж, 18 травня 2009 року, вона подала заяву про звільнення за власним бажанням, в якій є електронний підпис керівника філії. Таким чином, у власника не було достатніх підстав для видання наказу про звільнення [PERSON] за систематичне порушення нею трудових обовязків, а його прийняття не дало їй можливості використати своє право на звільнення за власним бажанням. Суд стягує з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного формулювання причини звільнення з роботи, вважаючи доведеним, що воно перешкоджало позивачці влаштуватися на роботу, беручи до уваги, що вона не ставить питання про поновлення її на попередньому місці роботи. Згідно довідки відповідача від 28 жовтня 2009 року середній заробіток [PERSON] за березень квітень 2009 року становить 4653 гривні 44 копійки. Виходячи з цієї суми її середній заробіток за період з 21 травня 2009 року по 25 січня 2010 року становитиме 33\~433 гривні ( 4563,44 грн. х 6 міс. + 1838,69 грн. (232,67 грн.( 4653,4 : 20 роб. днів травня у 2009 р. х 7 роб. днів травня) + 3673.8 грн.(244,92грн.(4653,4: 19 роб. днів у січні 2010 року х 15 роб. січня). З врахуванням встановленого, виходячи з вимог п.2 ч.1 ст. 23 ЦК України, суд оцінює її душевні страждання в розмірі 500 гривень. Таку ж суму стягує з відповідача в якості правової допомоги адвоката з врахуванням тривалості та інтенсивності його участі в процесі. Суд також покладає на відповідача судові витрати в доход держави в розмірі 1 відсотка від стягнутих на користь [PERSON] суми 34\~433 гривні (33\~433+500+500), що становитиме 344 гривні 33 копійки. Рішення суду в частині присудження позивачці виплати заробітної плати за один місяць на підставі п. 2 ст. 367 ЦПК України суд допускає до негайного виконання. Бере до уваги пояснення представника відповідача [PERSON] про те, що ЗАТ. КБ «Приватбанк» змінив форму акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство.

Outcome: approved