Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду до відповідача про стягнення боргу за договором позики у сумі 100 000 грн., штрафу за невиконання договірних зобовязань у розмірі 1000, 00грн., відшкодування моральної шкоду в розмірі 2 000 грн. Обґрунтовував свої вимоги тим, що 17.10.2006 року між [PERSON] та Виробничим підрозділом «Житлово-побутовий комплекс» Державного підприємства «Завод імені Малишева» був укладений Договір позики № 39, відповідно до якого [PERSON] передав у власність ВП «Житлово-побутовий комплекс» ДП «Завод імені Малишева» грошові кошти у розмірі 100\~000грн., а відповідач зобовязався повернути вказані кошти у строк до 01.07.2007 року, але відповідач не виконав договірні зобовязання , не повернув позику. Пунктом 5.2 Договору позики №39 за порушення строку повернення позики для відповідача передбачені штрафні санкції у розмірі 1% від суми позики, тобто у розмірі 1000грн., а також просив стягнути завдану моральна шкода, яку він оцінює у сумі 2 000 грн.. Представник позивача до судового засідання зявився, стосовно позовних вимог щодо стягнення штрафних санкцій та моральної шкоди просив залишити без розгляду стосовно стягнення боргу за договором позики у розмірі 100\~000 грн. підтримав у повному обсязі. Представник відповідача, Державного підприємства «Завод імені Малишева», у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, тобто суму боргу за договором позики в розмірі 100 \~000 грн., та не заперечував проти її стягнення. Згідно з ч. 4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги стосовно стягнення боргу за договором позики у розмірі 100\~000 грн . підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), або таку ж кількість речей того ж роду і такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або іншій документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 17жовтня 2006 року між позивачем і відповідачем був укладений договір позики № 39, відповідно до якого [PERSON] передав у власність ВП «Житлово-побутовий комплекс» ДП «Завод імені Малишева» грошові кошти у розмірі 100\~000грн., а відповідач зобовязався повернути вказані кошти у строк до 01.07.2007 року (а.с. 5-6).Однак до цього часу відповідач борг не повернув, у звязку з вищевикладеним суд вважає, що з ДП «Завод імені Малишева» на користь [PERSON] підлягає стягненню заборгованість за договором позики в розмірі 100\~000 грн. Представник позивача до судового засідання надав письмову заяву в який просив стосовно позовних вимог щодо стягнення штрафних санкцій та моральної шкоди залишити без розгляду. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо позивач подав заяву про залишення позову без розгляду. Відповідно до ст.. 88 ЦК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору у розмірі 1 030 грн. і витрат на інформаційно-технічний розгляд справи у сумі 120,00 грн., а всього 1 150 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved