Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-05 00:00:00

У вересні 2009 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства „Мілан" (далі - ПП „Мілан") про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної (немайнової) шкоди. В позовній заяві позивач [PERSON] зазначав, що починаючи з 12 жовтня 2006 р. працював на Приватному підприємстві „Мілан" на посаді завідуючого виробництвом. Наказом №58 від 29 лютого 2008 р. був звільнений з роботи з 01 березня 2008 р. на підставі ст.38 КЗпП України. Своє звільнення останній вважає незаконним, у зв'язку з тим, що письмову заяву про звільнення за власним бажанням не писав та продовжував працювати на вказаному підприємстві до 29 травня 2009 р. включно. На підставі викладеного, позивач [PERSON] просив позов задовольнити. Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 вересня 2009 р. до участі по справі в якості третьої особи без самостійних вимог залучено директора ПП „Мілан" [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] доповнили позовні вимоги та просили їх задовольнити. При цьому зазначали, що наказ про звільнення є грубим порушенням трудового законодавства та прав позивача, тому просили, визнати причини пропуску строку на звернення до суду поважними, поновити позивача [PERSON] на роботі на посаді завідуючого виробництвом ПП „Мілан" починаючи з 01 березня 2008 р. Зобов'язати відповідача звільнити позивача з посади завідуючого виробництвом ПП „Мілан" з 01 липня 2009 р. у зв'язку із скороченням штату працівників. Окрім того, просили стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 01 березня 2008 р. по 01 липня 2009 р. в розмірі 22 487 (двадцять дві тисячі чотириста вісімдесят сім) грн. 02 коп. та 10 000 (десять тисяч) грн, 00 коп. моральної (немайнової) шкоди. Представник відповідача та одночасно третя особа [PERSON], представник третьої особи [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, посилаючись на те, що позивач був звільнений з роботи відповідно до вимог діючого трудового законодавства. Окрім того, при ухваленні рішення по даній справі просили врахувати те, що позивач звернувся в суд із позовом з пропуском строку звернення до суду. Дослідивши та оцінивши матеріали справи у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, відповідно до вимог, передбачених ст.11 ЦПК України, судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] перебував в трудових відносинах з відповідачем ПП „Мілан" з 12 жовтня 2006 р,, що підтверджується копією трудової книжки [PERSON], яка наявна в матеріалах справах (наказ №28 від 12 жовтня 2006 р.). Наказом за №58 від 29 лютого 2008 р. позивач був звільнений з роботи з посади завідуючого виробництва з 01 березня 2008 р, на підставі ст.38 КЗпП України - за власним бажанням. У п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 06 листопада 1992 р. (з наступними змінами), зазначено, що відповідно до ст.ст.З і 221 КЗпП України в порядку, передбаченому гл. XV цього Кодексу, підлягають розглядові індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності, в тому числі членів кооперативів, їх об'єднань, членів колективних сільськогосподарських підприємств, членів інших громадських організацій, які перебували з ними в трудових відносинах, членів селянських (фермерських) господарств, осіб, які працюють за трудовим договором із фізичними особами. У будь - якому разі безпосередньо в районних (міських) судах розглядаються заяви звільнених працівників про поновлення на роботі незалежно від підстави припинення трудового договору, про зміну дати і формулювання причин звільнення, про плату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи. Відповідно до вимог ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою. Отже, за змістом норм ст.38 КЗпП України, власник має право звільнити працівника до спливу строку попередження лише за наявності поважних причин чи обставин, які свідчать про порушення роботодавцем законодавства про працю, що передбачено у ч.1 та ч.З ст.38 КЗпП України. Зазначені обставини і причини мають бути зазначені в заяві працівника. Дострокове звільнення з цих же підстав може мати місце і в разі досягнення згоди між працівником та власником про дату звільнення. Такі законодавчі обмеження є гарантією забезпечення права працівника на відзив заяви про звільнення, передбаченого ч.2 ст.38 КЗпП України. Однак, з матеріалів справи судом встановлено, що заява позивача про звільнення з роботи була втрачена, що позбавляє можливості суд встановити факт наявності згоди обох сторін щодо строку звільнення позивача з посади в день написання заяви про звільнення (з матеріалів справи та пояснень свідків встановлено, що заява була написана позивачем саме 29 лютого 2008 р.) або наявності поважних причин звільнення чи обставини, які свідчили б про порушення роботодавцем законодавства про працю. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору про поновлення на роботі в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Строки, що встановлені ст.233 КЗпП, не перериваються і не призупиняються. Але вони можуть бути поновлені судом при наявності поважних причин. Оцінку причин я* поважних робить суд. При пропуску місячного, тримісячного та річного строку встановлених ст.233 КЗпП України, суд при розгляді трудового спору повинен з'ясувати всі обставини справи. При необґрунтованості вимог працівника або власника по суті суд відмовляє позивачу в задоволенні вимог саме з цієї підстави. Якщо вимоги позивача є обґрунтованими, але строк, встановлений ст.233 КЗпП, пропущено без поважних причин, суд також відмовляє у позові, але вже з інших мотивів: у зв'язку з пропуском встановленого строку. Враховуючи, що обчислення строку з дня вручення копії наказу про звільнення або трудової книжки є лише конкретизацією загального правила про обчислення строку з дня коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його суб'єктивних прав, суд приходить до висновку, що при першій ж дії власника (наприклад направлення повідомлення про отримання трудової книжки або її видачі) працівник і дізнався про порушене права. Так, як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] відмовився від отримання розрахунку та трудової книжки, про що було складено акт від 29 лютого 2008 р. про відмову позивача від підпису щодо ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки. Окрім того, 02 березня 2008 р. позивачу був направлений лист про необхідність з'явитися до підприємства для отримання трудової книжки та остаточного розрахунку. Судом також встановлено, що за результатами перевірки державним інспектором праці, в межах наданих йому повноважень, відносно керівника підприємства [PERSON] застосовані заходи адміністративного впливу та йому надано припис на усунення виявлених порушень. Зі змісту листа Прокуратури Миколаївської області від 07 вересня 2009. р. вбачається, що 29 травня 2009 р. порушення щодо видачі належно оформленої трудової книжки та остаточного розрахунку були усунуті. За таких обставин, суд вважає, що про своє порушене право позивач дізнавався ще у травні 2009 р., проте з позовом до суду про поновлення на роботі позивач звернувся лише у вересні 2009 р., тобто з пропуском строку, встановленого ч.1 ст.233 КЗпП України (доказів протилежного суду не надано). Відповідно до ст.116 КЗпП України , при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства проводиться в день звільнення. Відповідно до наданих суду даних з позивачем [PERSON] проведено розрахунок заробітне: плати. Зокрема, відповідно до відомості на виплату грошей позивач отримав 1 177 фн. 02 коп. Підстав вважати , що проведений розрахунок є невірним у суду не має вказана' обставина сторонами не оспорювалася). Отже, враховуючи відсутність поважних причин для поновлення позивачу строку звернення до суду за захистом порушеного трудового права, оскільки позивач не зміг чітко зазначити коли саме він дізнався про своє порушене право із за яких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПП „Мілан" про поновлення на роботі та стягнення втраченого заробітку за час вимушеного прогулу слід відмовити саме у зв'язку з пропуском цього строку. За таких обставин, також не підлягають задоволенню і вимоги в стягненні відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Аргументи позивача щодо звернення ним до правоохоронних органів з метою вирішення вказаного питання в позасудовому порядку не можуть розцінюватися як поважні причини пропуску строку, оскільки не позбавляли останнього можливості одночасно звернутися до суду з позовом про поновлення на роботі. Посилання позивача щодо знаходження з відповідачем з 01 березня 2008 р. по 29 травня 2009 р. у трудових відносинах також не заслуговують на увагу, тому що не підтверджені достовірними доказами та спростовуються листом Вознесенської об'єднаної державної податкової інспекції у Миколаївській області від 16 березня 2010 р., відповідно до якого ПП „Мілан" в період з 01 жовтня 2007 р. по 29 червня 2009 р. не здійснювало господарську діяльність. На підставі викладеного, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Приватного підприємства „Мілан", третя особа без самостійних вимог - [PERSON], про поновлення на роботі, стягнення середньою заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної (немайнової) шкоди слід відмовити.

Outcome: dismissed