Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-26 00:00:00

В липні 2009 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, свої вимоги обґрунтовує тим, що з 1992 року по 21 квітня 2006 року перебувала в шлюбних відносинах з відповідачем. Під час перебування в шлюбі вони з відповідачем відповідально до договору купівлі продажу № 1127 від 05.07.2000 року придбали житловий будинок № 44, розташований по вул. Шевченка в с. Бистрик Бердичівського району Житомирської області. Вартість будинку, згідно інвентаризаційної оцінки, станом на 25 червня 2009 року становила 23470 гривень. Після розлучення вони з відповідачем відносин не підтримують, угоди про спосіб виділення її частки із загального майна в добровільному порядку досягнути не можуть, тому просить розділити спільно нажите майно, виділивши їй на праві власності з жилого будинку , розташованого в с. Бистрик по вул. Шевченка, 44, Бердичівського району, Житомирської області кімнату 1-4 площею 11,2 кв.м, кімнату 1-5 площею 15,0 кв.м, ? частину погріба В, хлів Б, решту приміщень залишити відповідачу. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, зазначили, що до висновку судово технічної експертизи бажають, щоб розділ будинку було проведено за 2 варіантом . Відповідач пред»явлені до нього позовні вимоги не визнав з підстав, викладених в письмових запереченнях , які долучено до матеріалів справи ( а.с.22-23), зазначив, що позивачка пропустила трирічний строк звернення до суду, просить в позові відмовити саме з підстав пропуску нею строку позовної давності (а.с.40 ). Представник відповідача проти позову заперечив з тих же підстав, що і його довіритель. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку про задоволення позову. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1992 року по 16 березня 2006 року, що сторонами не оспорюється та стверджується ксерокопію свідоцтва про розірвання шлюбу, копією рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06.03.2006 року про розірвання шлюбу ( а.с.5, 45). Як вбачається з договору купівлі продажу від 05 липня 2000 року, позивачка придбала у власність житловий будинок та земельну ділянку, що знаходиться в селі Бистрик Бердичівського району, по вул. Шевченка, під № 44. ( а.с.6). Згідно з вимогами ст. 22 Кодексу про шлюб та сім»ю України, що був чинний на момент придбання майна та згідно до вимог ст. 60,61,63 СК України , ч.3 ст. 368 ЦК України, що є чинним на момент виникнення спору, вказаний будинок є спільною сумісною власністю сторін, кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Розірвання шлюбу, як це встановлено ч.1 ст. 68 СК України , не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Таким чином, після розірвання шлюбу в 2006 році позивачка та відповідач перестали бути подружжям, однак правовий режим житлового будинку № 44 по вул. Шевченка в с. Бистрик Бердичівського району Житомирської області, який був набутий під час шлюбу, залишається попереднім спільною сумісною власністю подружжя. Дійсна (ринкова) вартість будинку № 44 по вул. Шевченка в с. Бистрик Бердичівського району Житомирської області складає 10020 гривень, а вартість кожної відокремленої частини, згідно часток , складає 5010 гривень ( а.с.68) . Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що в 2000 році сторони придбали спірний будинок в с. Бистрик Бердичівського району Житомирської області. Позивачка в 2005 році виїхала з даного будинку і там залишився проживати відповідач, після чого більше її ніхто не бачив. Ствердили, що коли позивачка забирала майно, то пояснила їм, що залишає у власність відповідачу будинок. Свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що відповідач за власні кошти здійснив ремонт будинку, провів газове опалення, воду, вони особисто допомагали йому проводити воду до будинку та встановлювати газове опалення. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як вбачається з ч.2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Твердження свідків про те, що позивачка залишила спірний будинок у власність відповідачу свого підтвердження в матеріалах справи не знайшли, оскільки відповідач та його представник не надали суду доказів того, що між сторонами укладалися відповідні договори про поділ або виділення в натурі нерухомого майна , тощо. Згідно ст.ст. 368, 372 ЦК України зазначений будинок є спільною сумісною власністю сторін, позивачка, як співвласник вправі заявляти вимоги про поділ майна, що є у спільній сумісній власності. Відповідно до висновку експерта № 15 від 03.09.2009 року виділ у натурі частки із спільного майна за законом допускається і є можливим, експертом запропоновано 4 варіанти розподілу домоволодіння ( а.с. 57-84). Згідно з висновком відділу містобудування, архітектури та житлово комунального господарства Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області обладнання окремого входу та перепланування приміщення будинку № 44 по вул. Шевченка в с. Бистрик Бердичівського району Житомирської області є практичним за першим та другим варіантом розподілу, третій та четвертий варіанти розподілу вважаються практично недоцільними в зв»язку з відсутністю організації запропонованого входу до другої частини житлового будинку ( а.с.128). Суд, з врахуванням вимог ст.ст. 368, 372 ЦК України вважає за доцільне провести розділ будинку за четвертим варіантом розділу будинку згідно висновку експерта, оскільки даний варіант розподілу є ідентичним другому варіанту розподілу домоволодіння, найбільш доцільним з точки зору рівності часток сторін, оскільки в даному випадку господарські будівлі ( погріб та сарай) можливо розділити між сторонами, що не буде порушувати їхніх прав на користування майном в рівних частинах, а згідно другого варіанта розподілу, одна із сторін буде позбавлена можливості користуватися такою господарською будівлею, як погріб, на колодязь позивачка та її представник не претендують, оскільки у відповідності до заявлених позовних вимог, просили залишити його у власності відповідача. Також, як вбачається з висновку експерта, перелік робіт які потрібно буде виконати по переобладнанню будинку за другим та четвертим варіантами розподілу є цілком ідентичними.( а.с.71). Тому суд, з врахуванням наведеного, згідно четвертого варіанту розділу, вважає за можливе виділити позивачці у власність : житлові кімнати 1-4 площею 11,2 кв.м, 1-5 площею 15,0 кв.м, ? частину погреба «В» площею 11,85 кв.м, ? частину сараю «Г» площею 9,45 кв.м., що складає 43/100 ідеальних частин домоволодіння вартістю 4267 грн. Відповідачу за цим варіантом розділу виділяться у власність: коридор 1-1 площею 17,2 кв.м, ванну 1-2 площею 3,5 кв.м, житлову кімнату 1-3, площею 8,7 кв.м, коридор - 1 площею 3,3 кв.м., ? частину погреба « В» площею 11,85 кв.м, ? частину сараю «Г» площею 9,45 кв.м, колодязь «№ 1», що складає 57/100 ідеальних часток домоволодіння вартістю 5753 грн. За умови такого розподілу права сторін порушені не будуть, оскільки як і домоволодіння, так і господарські будівлі будуть розділені між ними в рівних частинах, грошова компенсація різниці часок складає 743 грн., які відповідач повинен буде сплатити позивачці. Хлів « Б», який просила позивачка виділити їй у власність на земельній ділянці відсутній. При виділенні відповідачу 57/100 ідеальних частин домоволодіння судом також враховано, що за час відсутності позивачки з 2005 року, він за власні кошти та власними зусиллями зробив ремонт в даному будинку, встановив газове опалення, провів воду, тому його частка відповідно є більшою ніж у позивачки. Відповідачем та його представником подано заяву про застосування позовної давності ( а.с.40). Зазначено, що відповідно до ст.ст. 257, 267 ЦК України на дані правовідносини строк позовної давності встановлений тривалістю три роки, а оскільки 03 лютого 2006 року позивачка зверталася до суду з позовом про розлучення з відповідачем, в якому зазначала, що спору про поділ спільно нажитого майна немає, то 03 лютого 2009 року строк позовної давності сплив, що є підставою для відмови в позові. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Можливість застосування позовної давності до вимог про розділ майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, відповідно до ч.2 ст. 72 СК України зумовлена розірванням шлюбу та порушенням прав на майно одним із співвласників. Після розірвання шлюбу вимога про розділ майна може бути заявлена протягом строку позовної давності у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Як ствердила в судовому засіданні позивачка в жовтні 2006 року вона надала довіреність на керування та розпорядження своїм майном своїй мамі [PERSON]І.( а.с. 4)., з 2005 року вона з відповідачем не спілкувалася, оскільки вважала, що з питанням про поділ будинку до суду повинен був звертатися відповідач. Вона особисто до відповідача з пропозицією про поділ будинку не зверталася, оскільки не може з ним спілкуватися, тому вирішити дане питання доручила своєму представнику. Як пояснила представник позивача [PERSON], 03 травня 2009 року вона звернулася до відповідача з пропозицією поділити будинок, однак, останній в категоричній формі відмовився розділити будинок в добровільному порядку, тоді ними в липні 2009 року була подана до суду позовна заява про розподіл спільного нажитого майна. Відповідачем такі доводи позивачки та її представника не спростовані, а навпаки , стверджені його особистими поясненнями суду про те, що в травні 2009 року представник позивача звернулася до нього з пропозицією звільнити їй кімнату та засадила город , що дає суду підстави прийти до висновку про відсутність підстав для застосування строків позовної давності, вимога про захист цивільного права заявлена в межах трирічного строку позовної давності. Відповідно до ст.ст. 79,81,84,88 ЦПК України на користь позивачки з відповідача підлягають стягненню судові витрати у вигляді державного мита пропорційно до суми задоволених вимог 51,00 грн., оскільки вартість будинку становить 10020,00 грн., а ? частики відповідно 5010,00 грн., тому 1% від даної суми дорівнює 50,10 грн., згідно довідки Бердичівського МБТІ від 25.06.2009 року вартість будинку є завищеною ( а.с.7); витрати на інформаційно технічне забезпечення розгляду справи в сумі 252,00 грн. та 350 грн. за надану правову допомогу при зверненні до суду, 2105,00 - витрати за проведену судову експертизу та 263,03 грн. за визначення варіантів розподілу домоволодіння ( а.с.1,12,89, 133).

Outcome: approved