Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-30 00:00:00

[PERSON]. пред'явила у суді зазначений позов, у якому просила стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]народження, у розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму на дитину, до досягнення нею повноліття на користь позивачки та допустити до негайного виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць, оскільки дочка проживає з нею та перебуває на її повному утриманні, а батько дитини матеріальної допомоги на утримання і виховання [PERSON] не надає, однак працює і може таку допомогу надавати. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала і пояснила, що батько дитини періодично надає допомогу, однак ця допомога не забезпечує розумні потреби дочки. Відповідач позов визнав, при цьому пояснив, що є батьком неповнолітньої [PERSON], з позивачкою проживають окремо з вересня 2008 р., матеріальну допомогу на утримання дочки надає, але таку, що не може забезпечити її потреби, однак не заперечив проти стягнення аліментів у примусовому порядку. Працює, має реальні доходи і може надавати матеріальну допомогу дочці. Третя особа - [PERSON]не заперечила в задоволенні позову і пояснила, що є першою дружиною відповідача і мають сина Віталія, на утримання якого судовим рішенням примусово стягнуто з [PERSON]. аліменти у розмірі &frac14; частини заробітку відповідача, хоча кошти на утримання сина не отримує. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Матеріалами справи встановлено, що з 2000 р. до вересня 2008 р. сторони проживали однією сім'єю, не укладаючи шлюбу, а 22 лютого 2002 р. народилася [PERSON], актовий запис № 50 (а.с. 4), батьківство якої визнано за відповідачем, актовий запис № 5 (а.с. 5). Малолітня [PERSON]проживає з матір'ю і знаходиться на її повному утриманні (а.с. 7), а відповідач вихованням та утриманням дитини займається, періодично надаючи грошову допомогу, однак така допомога не може забезпечити розумні потреби для цього, а він працює, за станом здоров'я може надавати матеріальну допомогу, тому суд вважає, що сукупність наведених фактів утворюють юридичний склад, необхідний і достатній для виникнення зазначеного аліментного зобов'язання, а аліменти підлягають примусовому стягненню. Відповідно до положень ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно вимог ч. 2 ст. 182 цього ж Кодексу мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. У відповідності до ст.. 88 цього ж Кодексу суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 51 грн.. З урахуванням викладеного та на підставі статей 179 - 183, 191 СК України,

Outcome: approved