Jurisdiction: civil
Date: 2010-01-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини у 1/3 частинні від його заробітку (доходу) щомісячно, посилаючись на те, що з 21 серпня 2004 року вона з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого народився син [PERSON], [INFO]. Спільне життя не склалося, шлюбні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть, не живуть єдиною сім»єю, проживають за різними адресами з жовтня 2009 року, з тих підстав, що мають різні характери та погляди на життя. Дитина проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні, відповідач не надає матеріальної допомоги, не приймає участі в її утриманні та вихованні, тому вона бажає отримувати аліменти офіційно в примусовому порядку, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON], діючий на підставі нотаріатьно посвідченої довіреності від 13.01.2010 року (а.с.23), позовні вимоги підтримали з тих же підстав, наполягали на їх задоволенні. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю в частині розірвання шлюбу, а в частині стягнення аліментів - частково, вважаючи визначену позивачем частку аліментів необгрунтованою, просив визначити аліменти у 1/4 частці від його заробітку (доходу). Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає в частині розірвання шлюбу задоволенню, а в частині стягнення аліментів - частковому задоволенню, виходячи із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 21 серпня 2004 року, зареєстрованого у Лівобережному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім»ї, актовий запис № 955 (а.с.6), від якого мають сина [PERSON], [INFO] (а.с.7). З жовтня 2009 року сторони не підтримують шлюбно-сімейні відносини, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, проживають за різними адресами, відповідач не приймає участь у вихованні дитини, не надає матеріальної допомоги на його утримання, шлюб існує формально. Для сторін зазначений шлюб є перший. Також встановлено, що спільне життя сторін не склалося через відсутність порозуміння, різні погляди на вирішення сімейних проблем, ігноруванням сторонами налагодження сімейних відносин, що призвело де втрати почуття поваги та любові. Відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного із них. Судом встановлено, що сім»я розпалась остаточно, подальше спільне життя сторін неможливе, збереження шлюбу є недоцільним та суперечить їх інтересам, тому суд приходить до висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню. Від можливості призначення судом строку на примирення сторони відмовилися, вказавши про те, що подальше сімейне життя не є можливим, оскільки даний шлюб існує формально, тому вони свідомо прийняли рішення про його розірвання. Суд вважає, що сторони довели в судовому засіданні дійсність та незмінність волевиявлення про розірвання шлюбу. Вирішуючи питання про визначення розміру аліментів на утримання дитини, судом враховані наступні обставини: матеріальний стан позивача, яка веде окреме господарство від відповідача, має окремий бюджет, не працює, перебуваючи у декретній відпустці, та на утриманні якої знаходиться дитина, стан здоров»я дитини, її потреби, та відповідача, який працює, має стабільний заробіток (дохід) за основним місцем роботи, його стан здоров»я, те, що він інших дітей (утриманців) не має, вважає за необхідне визначити прийнятною як для стягувача, так й отримувача частку аліментів у розмірі 30% від заробітку (доходу) відповідача. Згідно статті 180 Сімейного Кодексу (далі - СК) України батьки зобов»язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини першої статті 181 СК України способи виконання батьками обов»язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Позивач просить суд призначити розмір аліментів на утримання дитини у розмірі 1/3 частини його заробітку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Суд вважає такі вимоги є частково обгрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. Підстав для відмови у задоволенні позовних вимог судом не встановлено. В разі винесення судом рішення про стягнення аліментів, згідно частини З статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (частина перша статті 183 СК України). Відповідно до частини 2 статті 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 191 СК України аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду від дня пред»явлення позову. Позивач звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на її користь на утримання дитини 18 листопада 2009 року, що підтверджується штемпелем на зазначеній позовній заяві (а.с.1). Тому із зазначеного дня підлягають відрахуванню аліменти з відповідача на користь позивача на утримання їх дитини. На підставі пункту 5 статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» від 21.01.1993 року (зі змінами та доповненнями) із одного із подружжя при отриманні свідоцтва про розірвання шлюбу необхідно стягнути кошти на користь держави у розмірі одного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, та покласти ці витрати на відповідача. При задоволенні позовних вимог з відповідача на користь держави підлягають стягненню державне мито в розмірі 8 грн. 50 коп. та 90 грн. 00 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а всього 98 грн. 50 коп., від сплати яких позивач була звільнена при зверненні до суду з даною позовною заявою, відповідно до пункту 5 статті 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» та пункту 4 частини 3 статті 81 ЦПК України. На підставі викладеного, статей 110-112, 180, 181 ч.І, 183, 184, 191 ч.І Сімейного кодексу України та,

Outcome: partial