Jurisdiction: civil
Date: 2009-12-24 00:00:00

Наприкінці червня 2009 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом (а.с.3-8): просить суд ви-знати недійсним договір купівлі-продажу жилого будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, укладений 1 грудня 2004 року між [PERSON], від імені якого діяла [PERSON]., та [PERSON], по-свідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №7220. Позивач просить також визнати недійсними доручення, на підставі якого 28 серпня 2002 року [PERSON] уповноважив [PERSON] володіти, користуватись та розпоряджатись всім його майном, посвідчене державним нотаріусом Пятої Київської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстроване в реєстрі за №3-1458; а також дублікат цього доручення, виданий державним нотаріусом Пятої Київської державної нотаріаль-ної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №6-845. Крім того, [PERSON] просить суд визнати дійсними договір купівлі-продажу жилого будинку з надвірни-ми будівлями та господарськими спорудами, укладений 17 серпня 2002 року між [PERSON], від імені якого діяли [PERSON] та [PERSON], та [PERSON]; а також договір купівлі-продажу жилого будинку з надвір-ними будівлями та господарськими спорудами, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений при-ватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №976. Крім того, позивач просить суд визнати дійсним договір завдатку, укладений 1 вересня 2002 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримує, на його задоволенні наполягає. Відповідач [PERSON] позов визнає, проти його задоволення не заперечує. Разом з тим, в ході розгляду справи він предявив зустрічний позов: просить суд визнати дійсними договір купівлі-продажу жилого будинку з на-двірними будівлями та господарськими спорудами, укладений 17 серпня 2002 року між [PERSON], від імені якого діяли [PERSON] та [PERSON], та [PERSON]; а також договір завдатку, укладений 1 вересня 2002 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Крім того, [PERSON] просить суд визнати за ним право власності на жилий будинок з надвірними будівля-ми та господарськими спорудами, що розташовуються в с. Гора Бориспільського району по вул. Пушкіна, 54. Представник [PERSON], який діє від імені та в інтересах відповідача [PERSON], вимоги первісного та зустрічного позову визнає, проти їх задоволення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, оскільки перебуває під вартою. Він надіслав пись-мову заяву, в якій повідомив суд, що вимоги первісного та зустрічного позовів визнає, проти їх задоволення не за-перечує. Решта відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у судове засідання також не з'явились. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] надіслали до суду письмові заяви, в яких пові-домили, що вимоги первісного та зустрічного позовів визнають, проти їх задоволення не заперечують. Крім того, просили суд розглядати справу в їх відсутності. Відповідач [PERSON] про своє ставлення до предявленого позо-ву не повідомила. Її місце знаходження за останніми відомими місцями проживання встановити не вдалось навіть після звернення до адресного бюро і органів внутрішніх справ. Тому тільки після вжиття цих заходів у виконання ч.9 ст.74 ЦПК України суд викликав [PERSON] у судове засідання через оголошення у пресі: а саме, у місцевому друкованому засобі масової інформації „Київська правда та в загальноукраїнському друкованому засобі масової ін-формації „Урядовий курєр. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], відповідача [PERSON] та представника відпо-відача [PERSON], дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до вис-новку, що первісний та зустрічний позови підлягають лише частковому задоволенню з таких підстав. З копії свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.118) та копій витягів з реєстру прав власності на не-рухоме майно №1423297 та №1423330 (а.с.119, 120) вбачається, що [PERSON] був власником жилого будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташовується в с. Гора Бориспільського району по вул. Пушкіна, 54. 28 серпня 2002 року державний нотаріус Пятої київської державної нотаріальної контори [PERSON] посвідчив доручення, зареєстроване в реєстрі за №3-1458 (а.с.9, 12), на підставі якого [PERSON] уповноважив [PERSON] управляти та розпоряджатись його майном, зокрема, відчужувати відплатно вказаний жилий буди-нок з надвірними будівлями та господарськими спорудами. З письмових заяв [PERSON] (а.с.109-110, 132) вба-чається, що з цією метою він також уповноважив [PERSON] обумовлювати істотні умови договору купівлі-про-дажу жилого будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, який [PERSON] мав намір укласти лише з [PERSON] 17 серпня 2002 року [PERSON], від імені якого діяли [PERSON] та [PERSON], уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу (а.с.19). За цим договором [PERSON], від імені якого діяли [PERSON] та [PERSON], зобовязався передати у власність [PERSON] жилий будинок з надвірними будівлями та господарсь-кими спорудами, що розташовується в с. Гора Бориспільського району по вул. Пушкіна, 54, а [PERSON], в свою чергу, зобовязався прийняти ці обєкти нерухомого майна та сплатити на користь [PERSON] через його пред-ставників [PERSON] та [PERSON] грошові кошти у розмірі 3500 доларів США, які на той час були еквіва-лентними 12500 гривням. У відповідності до ч.1 ст.227 чинного на той час ЦК України 1963 року договір купівлі-продажу жилого бу-динку, стороною якого був громадянин, потребував обовязкового нотаріального посвідчення. Недодержання цієї вимоги згідно з ч.1 ст.47 того ж Кодексу тягнуло за собою недійсність договору. Разом з тим, за правилом, запро-вадженим в ч.2 ст.47 ЦК України 1963 року, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребу-вала нотаріального посвідчення, а друга сторона ухилялась від нотаріального оформлення угоди, суд був вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагалось. З копій розписок (а.с.121-131) вбачається, що протягом 2002-2003 років [PERSON] виконав покладене на нього грошове зобовязання: передав через [PERSON] та [PERSON] на користь продавця [PERSON] грошові кошти, які становили обумовлену в договорі вартість спірного жилого будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами. Достовірність цієї обставини підтверджується також вже вказаними вище письмовими заявами [PERSON] (а.с.109-110, 132). Сам [PERSON] на той час перебував у Київському слідчому ізоля-торі №13 УДДУ ПВП в м. Києві та Київській області, а [PERSON] ухилялась від явки до нотаріальної контори. Її неявка до нотаріальної контор унеможливлювала нотаріальне посвідчення укладеного договору купівлі-продажу. Проаналізувавши ці обставини в сукупності, суд дійшов до висновку, що позов [PERSON] в частині ви-моги про визнання цього договору дійсним належить задовольнити. Жилий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами в день укладення договору купівлі-продажу був переданий у володіння [PERSON], тому за правилом ч.1 ст.128 чинного на той час ЦК України 1963 року в той же день до нього перейшло і право власності на спірне нерухоме майно. Не зважаючи на це, 1 грудня 2004 року [PERSON], від імені якого діяла [PERSON], уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №7220 (а.с.116-117). За цим договором [PERSON], від імені якого діяла [PERSON], вдруге передала жилий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташовується в с. Гора Бориспільського району по вул. Пушкіна, 54, у власність [PERSON], за що остання під час оформлення договору передала [PERSON] грошові кошти у розмірі 19500 гривень. 28 лютого 2008 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу, посвідчений приватним підприємцем Бориспільського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №976 (а.с.29). За цим договором [PERSON] передав жилий будинок з надвірними будівлями та господарськими спору-дами, що розташовується в с. Гора Бориспільського району по вул. Пушкіна, 54, у власність [PERSON], за що [PERSON] під час підписання договору сплатив [PERSON] грошові кошти у розмірі 40328 гривень. За змістом ч.1, ч.2 ст.319 та ч.1 ст.321 ЦК України 2004 року власник володіє та користується своїм майном на власний розсуд. Лише він має право на відчуження майна. Наведені права є непорушними, власник майна не може бути протиправно позбавлений їх. У відповідності до ч.3 ст.215 цього ж Кодексу одна із сторін правочину або інша заінтересована сторона має право заперечити дійсність правочину, якщо правочин суперечить закону, зокрема, ч.1, ч.2 ст.319 та ч.1 ст.321 ЦК України 2004 року. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний). Як вже вище зазначалось, після укладення договору купівлі-продажу, який цим рішенням визнаний дійсним, до [PERSON] перейшло право власності на спірне нерухоме майно, тому починаючи з 17 серпня 2002 року лише він мав право розпоряджатись жилим будинком з надвірними будівлями та господарськими спорудами. Після укла-дення договору купівлі-продажу, за яким [PERSON] відчужив жилий будинок з надвірними будівлями та гос-подарськими спорудами у власність [PERSON], право володіння, користування та розпоряджання ними пере-йшло від [PERSON] до [PERSON] У [PERSON] та його представника [PERSON] це право припи-нилось. Договір купівлі-продажу, на підставі якого [PERSON], не маючи жодних на це повноважень, передала спірне нерухоме майно у власність [PERSON], порушував право [PERSON] на розпоряджання жилим будин-ком з надвірними будівлями та господарськими спорудами та продовжує порушувати право [PERSON] на володіння та користування ними. З огляду на наведене, суд вважає, що цей договір суперечить ч.1, ч.2 ст.319 та ч.1 ст.321 ЦК України 2004 року, тому на підставі ч.3 ст.215 цього ж Кодексу його належить визнати недійсним. Разом з тим, у задоволенні решти вимог первісного та зустрічного позовів слід відмовити. Зокрема, у відповідності до ст.391 ЦК України 2004 року позов про визнання права власності на майно може предявити лише його власник. На час розгляду справи [PERSON] вже не є власником спірного жилого будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, тому з позовом про визнання права власності на них він звер-татись до суду права не має. Крім того, згідно з ч.1 ст.16 ЦК України 2004 року та ст.3 ЦПК України особа має право звернутись до суду за захистом свого права лише, якщо воно порушується. Після того, як спірний жилий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами був переданий у власність [PERSON], то повноваження [PERSON] щодо ко-ристування, володіння та розпоряджання цим нерухомим майном припинились. Адже з того часу дія доручення та його дублікату стосовно спірного жилого будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами припини-лась. Тому оспорюване доручення та його дублікат жодним чином не можуть порушувати права [PERSON], право на оспорювання їх дійсності він не має. За змістом ч.2 ст.47 ЦК України 1963 року з позовом про визнання дійсною угоди, що потребувала нотаріаль-ного посвідчення, мала право лише сторона угоди. Інші особи, зокрема, ті, права та обовязки яких могли або зале-жали від угоди, такого права не мали. [PERSON] не був стороною в договорі купівлі продажу, який був укладе-ний 17 серпня 2002 року між [PERSON], від імені якого діяли [PERSON] та [PERSON], та [PERSON] Тому, навіть не зважаючи на те, що від дійсності цього договору залежить стан прав [PERSON] на спірне нерухоме майно, він не має права на предявлення до суду позову про визнання дійсним вказаного договору. Відсутні також підстави для задоволення первісного позову [PERSON] в частині вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу, на підставі якого він набув спірний будинок з надвірними будівлями та гос-подарськими спорудами. При цьому суд виходить з того, що у відповідності до ч.2 ст.220 ЦК України 2004 року до-говір, який підлягає нотаріальному посвідченню, може бути визнаний дійсним лише за наявності наступних для цьо-го передумов: якщо при його укладенні не була дотримана обовязкову нотаріальна форма посвідчення; та одна зі сторін договору ухиляється від його нотаріального посвідчення. Судом встановлено, що при укладенні договору ку-півлі-продажу, укладеного 28 лютого 2008 року між [PERSON] та [PERSON], була дотримана обовязкова нотаріальна форма. Жодна зі сторін договору від його нотаріального посвідчення не ухилилась. З огляду на це, пра-вила ч.2 ст.220 ЦК України на ці правовідносини не поширюються. Продовжуючи цей висновок, суд звертає увагу на те, що відсутні також підстави для задоволення первісного та зустрічного позовів в частині вимог про визнання дійсним договору завдатку, укладеного 1 вересня 2002 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.17-18). При цьому суд виходить з того, що за чинним на той час цивільним законодавством договір завдатку не потребував обовязкового нотаріального посвідчення, тому він не може бути визнаний дійсним в порядку, передбаченому ч.2 ст.47 ЦК України 1963 року. Узагальнивши все вище викладене,

Outcome: partial