Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-13 00:00:00

28.01.2010 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, з підстав, передбачених ст.ст. 71, 72, 163 ЖК УРСР та ст. ст. 317, 319 ЦК України. Посилався на непроживання відповідача у спірному житловому приміщенні протягом 6-ти місяців без поважних причин і перешкоджання реєстрацією відповідача у реалізації його повноважень власника. Вказував, що після закінчення навчання в м. Харкові син повернувся і за усним договором найму житлового приміщення був зареєстрований на умовах перереєстрації протягом місяця за місцем постійного проживання разом із матір'ю. Цих умов не виконав. В суді [PERSON] позов підтримав. Пояснив, що син проживав у спірному будинку з дитинства. Йому з бабусею у розпорядження надав половину будинку з окремим входом. На запитання головуючого щодо характеру договірних правовідносин між сторонами позивач відповів, що при наданні відповідачеві права на проживання: «напевно» ніяких умов, зобов'язань не встановлював, просто надав право на проживання. На переконання суду це свідчить про необізнаність позивача з текстом позовної заяви, викладеною в ній позицією і правовими підставами позову, які не відповідають дійсним обставинам справи. Позивач не обізнаний про ніби-то існування між сторонами договору найму житлового приміщення. Вирішили «виписати» відповідача після того, як його сина-призовника почали розшукувати представника райвійськкомату, надходили численні вимоги банків про оплату кредитів та внаслідок неоплати ним комунальних послуг. Ці обставини визначені позивачем як дійсні мотиви позову. Син проживав в будинку з дня народження. Після розлучення з його матір'ю привів іншу дружину, відповідач продовжив проживати в іншій частині будинку з бабусею. Колі сину виповнилось 16 років, отримав паспорт і зареєструвався у даному будинку. Не відомо де син навчався у м. Харкові. Післі закінчення навчання син повернувся і з його згоди, зареєструвався у спірному будинку як член сім'ї. Відомо, що син працює в м. Харкові охоронцем, позмінно. З сином не спілкується. Відповідач є його єдиним сином, визнає, що в будинку йому не тісно. Город поділений з бабусею. Син іноді допомагає їй у роботі на городі. Відповідач позов не визнав. Вказував, що виріс і жив у спірному будинку до закінчення навчання у школі. Після отримання паспорту був зареєстрований. Під час навчання у м. Харкові проживав у гуртожитку де і був зареєстрований. Закінчивши навчання повернувся додому і зі згоди позивача зареєструвався у будинку. Ніяких договорів найму не укладали, вимог про оплату комунальних послуг позивач не висував. Дійсно приходили листи з банку і його розшукували з райвійськкомату, т.я. є призовником. З часу реєстрації проживає у спірному будинку, у його окремій половині разом з бабусею. Іноді навіщає матір, яка проживає окремо. Основне, постійне місце його проживання у спірному будинку. З 15.09.2009 року працює охоронцем в м. Харкові позмінно. На відпочинок повертається додому. За характером роботи і особистим життям іноді може не ночувати вдома. В будинку у нього є своя кровать, комод, письмовий стіл, одежа, особисті речі. Харчується в основному у матері, іноді вдома з бабусею. Допомагає бабусі обробляти город. Іншого житла не має. Вважає спірний будинок своїм домом, народився у ньому і прожив усе життя. Свідок зі сторони позивача [PERSON] в суді пояснила, що проживає через 7 будинків до спірного будинку. З січня 2009 року по січень 2010 року відповідач не проживав у спірному житловому будинку, після цього хворіла і практично не виходила з дому. В січні цього року до неї додому прийшла дружина позивача [PERSON] ці запропонувала підтвердити факт непроживання відповідача у батьківському будинку щоб його «виписати». Вона з собою принесла [PERSON], т.я. хворіла, то підписала його вдома. При оформленні [PERSON] більш нікого не було. Підтвердила, що відповідач народився у спірному будинку і проживав у ньому після розлучення батьків разом з бабусею. Не бічила, щоб відповідач вивозив зі спірного будинку свої речі, не розповідав про зміну свого постійного місця проживання. Свідок зі сторони позивача [PERSON] в суді пояснив, що є сусідом через будинок. Відповідача на протязі 2-3 років практично не бічив. Акт складався у дворі позивача, сусідки [PERSON] при цьому не було. Не бічив, щоб відповідач вивозив зі спірного будинку свої речі, не розповідав про зміну свого постійного місця проживання. При складанні [PERSON] наявність особистих речей відповідача в приміщенні будинку не перевірялася. Відомо, що відповідач проживав у будинку з дитинства. Свідок зі сторони відповідача [PERSON] пояснив, що проживає у сусідньому будинку. Відповідача знає з 6-7 років, він проживає у батьківському будинку. Часто бачить його у дворі, біля колодізя, допомагає бабусі по городу, по двору. Відповідач працював у Харкові, повертався додому. Бачив його з квітня по вересень 2009 року. Потім виїхав на 3 місяці і за цей період пояснити не може, і з грудня по теперішній час відповідач постійно проживає у спірному будинку. При спілкуванні відповідач не розповідав про зміну місця проживання. Свідок зі сторони відповідача [PERSON] пояснив, що зі сторонами є сусідами. Відвовідач проживає у окрімій частині батьківського будинку разом з бабусею. Весною 2009 року разом гуляли, а влітку 2009 року разом працювали на сезонних роботах. На роботу виходили з дому, іноді заходив за відповідачем додому. У будинку були особисті речі відповідача, у гаражі зберігався його мопед. Одного разу заїздили до його окремо проживаючої матері, відповідач у неї не залишався. При спілкуванні відповідач не розповідав про зміну місця проживання. Свідок зі сторони відповідача [PERSON] пояснив, що з відповідачем товаришує з дитинства, є сусідом через 3 будинки. З осені 2009 року працюють разом в одній зміні. На відпочинок повертаються додому. Відповідач проживає у батьківському будинку разом з бабусею. Відомо, що у відповідача у будинку зберігаються особисті речі, він там харчується, купує продукти для бабусі. Він має свій мопед, зберігає його там же. До осені 2009 року працювали на сезонних роботах. На зміну продукти і речі бере від матері. Після гулянь відповідач повертається у батьківській будинок. При спілкуванні відповідач не розповідав про зміну місця проживання. Службового житла не мають. Суд, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, допитавши усіх заявлених свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши ці докази в сукупності, визнає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені обставини і визначені відповідні до них правовідносини. Позивач [PERSON] з 2003 року є власником житлового будинку № 52 по вул. Алієва м. Балаклія Харківської області а.с. 8, 9, 10-14. Окрім позивача зареєстрованими є його мати [PERSON], дружина [PERSON] з 2004 року, син (відповідач) [PERSON] з 16.04.2009 року а.с. 16-17, 39. Запис № 5 свідчить про те, що відповідач по досягненню 16 річного віку був зареєстрований 01.04.2004 року. У графі домової книги «мета приїзду і на який термін» для відповідача зазначено: «на постійне місце проживання». Прибув з м. Харкова 08.04.2009 року. На період навчання у Харківському машинобудівному коледжі з осені 2005 року до 08.04.2009 року був зареєстрований за місцем навчання у м. Харкові. Ці обставини сторонами не заперечуються. Таким чином, у відповідача право на проживання у спірному будинку виникло з моменту його реєстрації 16.04.2009 року і саме ця початкова дата має юридичне значення для вирішення спору. Відповідач народився 1987 року і до 2005 року постійно проживав і був зареєстрований у батьківському будинку, навіть після припинення батьками шлюбних відносин і приводу позивачем у будинок іншої жінки. Відповідно до [PERSON] обстеження від 20.01.2010 року, складеного депутатом Балаклійської міської ради в присутності свідків [PERSON] і [PERSON], допитаних в суді, засвідчено факт непроживання відповідача з січня 2009 року а.с. 15. При цьому з [PERSON] не убачається про присутність при його складанні власника будинку-позивача, інших зареєстрованих у ньому осіб, їхніх підписів не містить. Не проводився огляд виділеної відповідачеві частни будинку на предмет наявності його особистих речей, не бралися свідчення проживаючої у цій же частині будинку бабусі відповідача. Даний [PERSON] будучи складеним у січні 2010 року засвідчує обставини за весь попередній рік, інші [PERSON] протягом 2009 року не складалися. Таким чином, межі строку, що має юридичне значення для вирішення спору з 16.04.2009 року по 20.01.2010 року, що становить менше 1 року. З 15.09.2009 року відповідач працює у відділі охорони ВАТ «ХТЗ» за графіком сутки-трое, з яких сутки роботи, трое відпочинку і підготовки до наступного чергування а.с. 47. Доводи відповідача достатніми, допустимими доказами, не спростовані і на переконання суду є слушними. Він є дорослою людиною, має право на особисте життя, за умовами проживання цілком може іноді не ночувати вдома. За режимом роботи повинен добратися на роботу і з роботи, що займає тривалий час (тільки електропотягом більше 2.5 годин), відпочити після та перед зміною, підготуватися до неї. Тому свідчення сусідів [PERSON] і [PERSON], які об'єктивно могли з ним не бачитися тривалий час внаслідок способу життя відповідача, не спростовують його доводів. Натомість свідчення [PERSON], [PERSON], [PERSON] які є однолітками відповідача і ведуть схожий з його образ життя, мають спільні інтереси, є переконливими і кореспондуються з наявними у справі доказами. Нелогічними є доводи позивача про постійне проживання відповідача разом з його матір'ю, чого не було навіть під час його дитинства після фактичного розлучення батьків. Не убачається сенсу для відповідача переходити жити до матері у даному, дорослому віці. Підставами позову визначено невиконання відповідачем умов усного договору найму житлового приміщення і його непроживання без поважних причин протягом 6 місяців, перешкоджання реалізації прав власника. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів. Дійсно, згідно до статей 71, 72, 163 ЖК УРСР 1983р., наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, якщо не проживають в ньому без поважних причин понад 6 місяців. Натомість статею 405 ЦК України 2003 року, передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Дія данної норми права, як такої, що була прийнята пізніше і поліпшує становище особи, розповсюджується на правовідносини, що виникли між сторонами і підлягає застосуванню при вирішенні спору. Відповідно до даної норми 1-річний строк, що має юридичне значення, закінчується 16.04.2010 року, після ухвалення даного рішення. Згідно до тієї ж ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Таким чином, позивач, будучи власником будинку, дав згоду на вселення свого сина [PERSON] у спірний будинок після закінчення періоду навчання, та його реєстрацію за місцем проживання, тобто він проживав на правах члена сім'ї. Тому відповідач має право на користування цим житлом відповідно до закону. Позивач визначив для сина жиле приміщення, яке він мав право займати і займав, тому доводи позивача про перешкоджання у реалізації його прав власника судом не приймаються. Сторони реалізовували свої вищезазначені права. Відповідач іншого житла не має, не втратив зв'язку і зацікавленості до спірного будинку. Згідно ст. 10, 60 ЦПК України на засадах змагальності кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд виходить з принципів судочинства про змагальність судового процесу та ухвалення рішення судом лише на підставі доказів, наданих сторонами. Всупереч свого процесуального обов'язку позивач не довів юридично значимі для вирішення справи обставини. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати розподіляються між сторонами пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed