Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-26 00:00:00

17.06.2008 року до суду звернувся позивач з позовом до відповідача про стягнення грошових сум, що підлягають виплаті при звільненні працівника та стягнення моральної шкоди. В позові позивач посилався на те, що з 07.11.2006 року по 11.07.2007 року він працював у відповідача оператором станків з числовим програмним забезпеченням. В день звільнення йому не була виплачена частина заборгованості по заробітній платі, що виплачується працівнику у випадку його тимчасової непрацездатності. В лютому, березні, травні і червні 2007 року йому в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю було виплачено 2436,52 грн., що становить 80 % від його середньомісячної заробітної плати. Вважає, що відповідачем невірно визначений його страховий стаж і він має право на нарахування 100% середнього заробітку за період тимчасової непрацездатності. Різниця між фактично виплаченою сумою і сумою, що підлягає сплаті склала 609,13 грн. Крім того, за період затримки виплати заборгованості строком 235 днів середньомісячний заробіток складає 9042,80 грн. Вважає, що йому спричинена моральна шкода в сумі 1500 грн. в зв`язку з його бескінечним ходінням до керівництва товариства в пошуках справедливості. Прохає стягнути з відповідача на його користь несплачені суми по тимчасовій непрацездатності в сумі 609,13 грн., відшкодування несвоєчасності їх виплат в сумі 9042,80 грн. та моральну шкоду в сумі 1500 грн., а всього 11151,93 грн. 22.07.2008 року, 04.08.08 р., 24.10.08 р., 27.11.08 р. позивач неодноразово уточнював позовні вимоги, прохає стягнути з відповідача на його користь несплачені суми по тимчасовій непрацездатності в сумі 1578,38 грн., відшкодування несвоєчасності їх виплат у сумі 14649,56 грн., моральну шкоду у сумі 1500 грн., а всього 17727,94 грн. В судовому засіданні позивач підтримав уточнені позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні визнав позовні вимоги частково в частині недоплати допомоги при тимчасовій непрацездатності в сумі 1395,03 грн., в задоволенні решти позовних вимог прохає відмовити, надавав суду письмові пояснення (а.с.39,40,63). Суд, вивчивши матеріали справи та вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних 2. підстав: Законом України “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням” від 18.01.2001 р. № 2240-ІІІ (зі змінами та доповненнями), ст. 7 визначено норму, за якою обчислюється страховий стаж. П. 2 ст. 7 передбачено зарахування до страхового стажу загального трудового стажу до введення в дію цього Закону в порядку та на умовах, передбачених законодавством, яке діяло раніше. На підставі п. 4 “Правил обчислення загального трудового стажу для призначення працівникам допомоги по тимчасовій непрацездатності”, які затверджено Постановою КМУ від 19 жовтня 1998 року № 1658 передбачено зарахування до загального трудового стажу час навчання у професійно-технічному закладі освіти. Відповідно до вимог ст. 37 зазначеного закону допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується 100 відсотків середньої заробітної плати застрахованим особам , які мають страховий стаж понад 8 років. Судом в судовому засіданні встановлено: 07.11.2006 року наказом № 187-к позивач був прийнятий на роботу відповідачем оператором станків з програмним керуванням ( а.с. 7). В період з 10.01.2007 року по 01.02. 2007 року позивач не працював в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю і йому було нараховано і оплачено за 17 днів 80% його середньомісячного заробітку, що становило 362,75 грн. В період з 02.02.2007 року по 07.03. 2007 року позивач не працював в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю і йому було нараховано і оплачено за 25 днів 80% його середньомісячного заробітку, що становило 533,46 грн. В період з 08.03.2007 року по 22.03.2007 року позивач не працював в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю і йому було нараховано і оплачено за 9 днів 80% його середньомісячного заробітку, що становило 192,10 грн. В період з 23.03.2007 року по 04.05. 2007 року позивач не працював в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю і йому було нараховано і оплачено за 28 днів 80% його середньомісячного заробітку , що становило 597,52 грн. В період з 05.05.2007 року по 09.05. 2007 року позивач не працював в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю і йому було нараховано і оплачено за 2 дні 80% його середньомісячного заробітку , що становило 42,63 грн. В період з 23.05.2007 року по 06.06. 2007 року позивач не працював в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю і йому було нараховано і оплачено за 10 днів 80% його середньомісячного заробітку , що становило 294,10 грн. В період з 07.06.2007 року по 10.07. 2007 року позивач не працював в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю і йому було нараховано і оплачено за 23 дні 80% його середньомісячного заробітку , що становило 708,06 грн. (а.с.38). Загальна сума допомоги по тимчасовій непрацездатності виплачена позивачу за всі періоди тимчасової непрацездатності склала 2730,62грн. ( а.с.38 ). 11.07.2007 року наказом №74-к розивач був звільнений з роботи за власним бажанням, за ч. 3 ст. 38 КЗпП України ( а.с. 7). Відповідач виплатив позивачу при звільненні нараховані йому суми ( а.с. 5 ). 17.07.2008 року позивач звернувся до відповідача з листом ( а.с.51 ). Судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу правильності нарахування та виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності. Із матеріалів справи встановлено, що страховий стаж позивача на дату настання непрацездатності (10.01.2007 року) становить 9 років 7 місяців 24 дні, що підтверджується листом №08-05/7113 від 17.11.2008 року виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової непрацездатності Дніпропетровського обласного відділення (а.с.80-81), записами в його трудовій книжці (а.с. 6-7), що визначений відповідно до Правил обчислення загального трудового стажу для призначення працівникам допомоги по тимчасовій непрацездатності, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1658 від 19 жовтня 1998 року. Таким чином , суд доходить висновку, що позивач відповідно до ст. 37 Закону України “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням” від 18 січня 2001 року № 3. 2240-ІІІ має право на призначення і нарахування допомоги по тимчасовій непрацездатності в розмірі 100 % середньої заробітної плати, як застрахована особа, яка має страховий стаж понад 8 років. А тому відповідач, нарахувавши позивачу допомогу по тимчасовій непрацездатності не 100% його середньомісячного зарабітку, порушив право позивача на отримання допомоги по тимчасовій непрацездатності в розмірі 100 % в його середньомісячного заробітку. Загальна сума недоплати допомоги по тимчасовій непрацездатності по вищеперелічених листках непрацездатності за періоди: з 10.01.2007 року по 01.02. 2007 року, з 02.02.2007 року по 07.03. 2007 року, з 08.03.2007 року по 22.03. 2007 року , з 23.03.2007 року по 04.05. 2007 року, з 05.05.2007 року по 09.05. 2007 року, з 23.05.2007 року по 06.06. 2007 року, з 07.06.2007 року по 10.07. 2007 року, становить 1395,03 грн. Задовольняючи позовні вимоги позивача про стягнення моральної шкоди частково суд керується ст. 237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування моральної шкоди працівнику провадиться у разі , якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає доведеним , що порушення права позивача на отримання допомоги по тимчасовій непрацездатності в розмірі 100 % його середньомісячного заробітку призвели до моральних страждань позивача, погіршився стан його здоров`я і він звертався до лікаря (а.с.8). На це вказує також характер порушення : розмір сум недоплат допомоги по тимчасовій непрацездатності і визначає її у сумі 300 грн. Суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, виходить з наступного: Ст.117 КЗпП України , відповідно до якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в ст. 116 КзпП України при відсутності спору про їх розмір підприємство , установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, не підлягає застосуванню , так як є спір про розмір нарахування та виплат по допомозі при тимчасовій непрацездатності, що не є спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні позивачу. Відповідно до п. 20 абзац 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України “Про практику застосування судами законодавства про оплату праці” від 24 грудня 1999 року №13 “Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні , спір про відрахування із заробітної плати на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу, тощо, оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку”. Крім того відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного... суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права... Із матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду про вирішення даного трудового спору 17.06.2008 року, тим самим пропустив строк звернення до суду. Відповідач борг не визнав і не обіцяв його погасити. В судовому засіданні обговорено питання про поповнення пропущеного строку, але позивач не надав суду доказів про поважність причин не звернення до суду за розглядом трудового спору. В судовому засіданні позивач пояснив, що звертався в різні інстанції, що раніше він працював і отримував допомогу по тимчасовій непрацездатності у розмірі 100%. Підстави для його поновлення відсутні, тому позов Колєсніка С.М. в частині виплати середнього заробітку задоволенню не підлягає.

Outcome: partial