Jurisdiction: civil
Date: 2008-12-16 00:00:00

26.04.2004 року Товариство з обмеженою відповідальністю “ [PERSON] ” (надалі-ТзОВ “ [PERSON] ”) звернулось в суд з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Покликається на те, що 23.07.2002 року керівник виконавчого органу ТзОВ “ [PERSON] ”- [PERSON] , всупереч волі вищого органу власників нерухомого майна-зборів учасників ТзОВ “ [PERSON] ”, на підставі недійсних документів, пред'явлених приватному нотаріусу Луцького районного нотаріального округу [PERSON] , від свого імені вчинив по фіктивній довіреності на свою користь відчуження квартири [ADDRESS], яка є власністю ТзОВ “ [PERSON] ”. Означений договір купівлі-продажу вважає недійсним з наступних підстав. Договір суперечить цілям діяльності юридичної особи ст.50 ЦК України (в редакції 1963 року). Власником нерухомості-об'єкту договору купівлі-продажу є ТзОВ “ [PERSON] ”. За статутом товариства вищим органом товариства є збори учасників. 18.06.2002 року збори учасників винесли на порядок денний питання стосовно продажу належної ТзОВ “ [PERSON] ” квартири [ADDRESS]. Однак, остаточне рішення щодо істотних умов продажу-ціни і покупця збори учасників не прийняли. Поза зборами учасників, без наступного затвердження зборами учасників остаточного рішення невідомою особою у протоколі зборів дописано, що ніби-то збори учасників в той же день 18.06.2002 року, прийняли рішення собі на шкоду-продати квартиру за балансовою вартістю. Також вказує на те, що угода не відповідає вимогам закону ч.3 ст.62, ст.48 ЦК. Директор ТзОВ “ [PERSON] ” [PERSON] , який в силу наданих статутом та наказом про призначення його директором повноважень виступає представником ТзОВ “ [PERSON] ”, не вправі укладати угоди від імені ТзОВ “ [PERSON] ” у відношенні себе особисто, так само і передоручати своєму повіреному право укладати угоду з довірителем в інтересах довірителя. Довіреність №2 від 20.07.2002 року, що видана громадянці [PERSON] директором [PERSON] без зазначення правових підстав, на яких діє директор [PERSON] , на вчинення угоди у відношенні особисто [PERSON] та в інтересах [PERSON] , суперечить ст.62 ЦК України, свідчить про перевищення директором [PERSON] своїх повноважень, які в подальшому не схвалені зборами учасників. Довіреність є недійсною, згідно ст.ст.62, 48 ЦК України. Позивач також вказує на те, що договір укладений внаслідок помилки та всупереч ст.56 ЦК України. Приватний нотаріус [PERSON] , всупереч Закону України “Про нотаріат” (ст.ст.2,4,5,7,39,42,44,46,47,49,51,54,55) нотаріально посвідчила угоду, що не відповідала вимогам Закону. Неправильно прийняла для посвідчення угоди довіреність №2 від 20.07.2002 року, протокол зборів учасників, що містив незастережні дописки, не витребувала від продавця правовстановлюючих документів на спірку квартиру, засвідчила повну сплату покупцем продавцю суми договору до підписання договору, не перевіривши та не витребувавши жодних платіжних документів. Також, нотаріус неправильно прийняла для посвідчення договору довідку-характеристику, яка на день посвідчення договору не підлягала застосуванню, згідно Наказу Мінюсту №7/5 від 07.02.2002 року та Наказу Мінюсту №18/5 від 18.06.1994 року. Окрім того, на думку позивача, договір купівлі-продажу квартири укладений внаслідок обману-ст.57 ЦК України. Представивши нотарісу недійсні документи, [PERSON] вдався до обманних дій та є удаваним-ст.58 ЦК України. У п.3 договору купівлі-продажу квартири зазначено, що продаж вчинено за суму 124000 грн., які покупець сплатив повністю продавцю до підписання договору. Проте, жодних документів про оплату ціни товару покупцем не представлялось. На підставі наведеного, просить визнати недійсним та скасувати як такий, що не відповідає вимогам закону-ст.48 ЦК України, суперечить цілям юридичної особи-ст.50 ЦК України, укладений внаслідок обману-ст.57 ЦК України, удаваним-ст.58 ЦК України договір купівлі-продажу квартири від 23.07.2002 року. 05.04.2004 року позивач ТзОВ “ [PERSON] ” збільшив позовні вимоги, просив визнати недійсними та скасувати як такі, ще не відповідають вимогам закону-ст.ст.48,62 ЦК України, суперечать цілям юридичної особи-ст.50 ЦК України довіреності №1 від 01.11.2000 року та довіреність №2 від 20.07.2002 року. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги, з підстав зазначених в позовній заяві, підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи. А, тому, суд ввжає можливим слухати справу у її відсутності на підставі наявних по справі доказах. 17.12.2008 року про заочний розгляд справи суд постановив ухвалу. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши представлені по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до частково задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що між ТзОВ “ [PERSON] ” в особі головного бухгалтера [PERSON] , що діяла на підставі Статуиу товариства (а.с.124), протколу №12 від 18.06.2002 року (а.с.16) по довіреності за №2 від 20.07.2002 року (а.с.17) та [PERSON] , який одночасно являвся директором даного товариства, був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с.15). Також встановлено, що власником майна, який є предметом оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, на підставі свідоцтва про право власності, виданого [ADDRESS] сільською радою 29.03.2001 року (а.с.21), договору № [NUMBER] на участь у пайовому будівництві від 04.11.1999 року (а.с.7) являється ТзОВ “ [PERSON] ”. Відповідно до п.6.1 Статуту ТзОВ “ [PERSON] ” вищим органом товариства є збори учасників (а.с.120). 18.06.2002 року збори учасників товариства винесли на порядок денний питання стосовно продажу належної ТзОВ “ [PERSON] ” квартири [ADDRESS]. Однак, остаточне рішення щодо істотних умов продажу квартири прийняте не було. Таким чином, відповідач [PERSON] розпорядився об'єктом власності товариства, тобто, спірною квартирою без згоди зборів учасників ТзОВ “ [PERSON] ”. Дана обставина відповідачами спростована не була. Згідно з ч.3 ст.62 ЦК України (в редакції від 1963 року) представник не може укладати угоди від імені особи, яку він представляє, ні у відношенні себе особисто, ні у відношенні другої особи, представником якої він одночасно є. Протоколом №1 від [INFO] року загальних зборів [PERSON] призначено директором ТзОВ “ [PERSON] ”(а.с.107) Наказом №4 від 01.06.1997 року директора ТзОВ “ [PERSON] ” [PERSON] прийнята на роботу за сумісництвом на посаду головного бухгалтера відповідач [PERSON] з 01.06.1997 року(а.с.160) . З змісту довіреності №2 від 20.07.2002 року ТзОВ “ [PERSON] ” в особі директора [PERSON] уповноважує [PERSON] представляти інтереси товариства по оформленню документів на реалізацію квартири [ADDRESS] Волинської області в органах Волинського обласного бюро технічної інвентаризації, нотаріату та інших органах, проводити усі необхідні дії, пов'язаного з продажем зазначеного об'єкту нерухомості (а.с.17). З спірного договорі купівлі-продажу квартири від 23.07.2002 року вбачається, що він укладений між ТзОВ “ [PERSON] ” в особі головного бухгалтера [PERSON] , що діє на підставі довіреності №2 від 20.07.2002 року з одного боку та громадянином [PERSON] з другого боку (а.с.15). Тобто, фактично, всупереч ч.3 ст.62 ЦК України (в редакції від 1963 року) спірний договір купівлі-продажу квартири укладений [PERSON] у відношенні себе особисто. Згідно з ст.48 ЦК України (в редакції від 1963 року) укладені угоди є недійсними, якщо вони не відповідають вимогам закону. Договір купівлі-продажу квартири від 23.07.2002 року не відповідає вимогам ч.3 ст.62 ЦК України (в редакції від 1963 року), а, тому, на підставі ст.48 ЦК України (в редакції від 1963 року) є недійсним. Відповідно до ч.1 ст.57 ЦК України (в редакції від 1963 року) угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною. Договір купівлі-продажу квартири від 23.07.2002 року слід визнати недійсним на підставі ст.57 ЦК України (в редакції від 1963 року), оскільки, він був укладений директором товариства фактично через підпорядкованого йому в адміністративному порядку представника товариства [PERSON] Вимога позивача про визнання договору купівлі-продажу недійсним, як такого, що суперечить цілям юридичної особи, відповідно до ст.50 ЦК України (в редакції від 1963 року), укладеного внаслідок помилки- ст.56 ЦК України (в редакції від 1963 року), удаваним- ст.58 ЦК України (в редакції від 1963 року) не доведена, у відповідності до вимог ст.60 ЦПК України, а тому є безпідставною та не підлягає до задоволення. Разом з тим, суд не вбачає підстав для визнання недійсними довіреностей “1 від 01.11.2000 року та №2 від 20.07.2002 року, як таких, що не відповідають вимогам ст.ст.48, 62 ЦК України (в редакції від 1963 року), ст.50, 65, 227 ЦК України (в редакції від 1963 року), тому, в задоволенні даної вимоги слід відмовити. Стосовно пред'явлених позовних вимог до [PERSON] слід також відмовити, оскільки, спірний договір купівлі-продажу квартири не зачіпає її інтереси. З змісту ст.ст.48 ч.2, 57 ЦК України (в редакції від 1963 року) вбачається, що у разі визнання договору недійсним, сторони повертаються у попереднє положення. Двостороння реституція щодо повернення коштів в розмірі 124000 грн. за квартиру за спірним договором купівлі-продажу не підлягає до застосування. Адже, зустрічний взаємозалік коштів безпосередньо за договором не сплачувався, а проведено зарахування зобов'язань позивача, які виникли на підставі договорів позики, угоди про припинення зобов'язання зарахування (а.с.14). Сторони можуть звернутись в суд з самостійним позовом про повернення позичених коштів за договором позики. Таким чином, оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 23.07.2002 року, як такого, що не відповідає ч.3 ст.62 ЦК України (в редакції від 1963 року), а також недійсним на підставі ст.48 ЦК України (в редакції від 1963 року). Також оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним на підставі ст.57 ЦК України (в редакції від 1963 року), як аткий, що укладено внаслідок обману, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною.

Outcome: partial