Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про визнання договору дарування частини квартири недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідачка по справі є його дочкою. 29.07.2005 року він скоїв ДТП, в якому його визнали винним. Оскільки у нього не було коштів на сплату заподіяної шкоди, він розумів, що для сплати боргу буде накладено арешт на його майно. На той час йому на праві власності належала 1\\2 частина квартири [ADDRESS]. Відповідачка разом із своєю матір"ю його колишньою дружиною (третьою особою по справі [PERSON]Г.) запропонували йому фіктивно переоформити на дочку 1\\2 частину квартири, щоб уникнути арешту на частину квартири. Він погодився на цю пропозицію і подарував дочці частину квартири. Договір дарування був укладений 20.10.2005 року в П"ятнадцятій Київській державній нотаріальній конторі. Після укладення договору дочка передала йому Договір дарування, який знаходився весь час у нього. За їх домовленістю при його життя дочка без його згоди не могла розпоряджатися частиною квартири. В 2008 році дочка одружилася. З квартиру та комунальні послуги до 2007 року сплачував він особисто за частину квартири. Він не заперечував, щоб чоловік дочки проживав в спірній квартирі. Але пізніше між ними стали виникати конфлікти з приводу того, що він заперечував проти реєстрації зятя в квартирі. Дочка стала погрожувати йому, що вижене з квартири, з приводу чого він звертався до міліції з відповідною заявою. Оскільки договір дарування був укладений між ними фіктивно, а відповідачкою були порушені встановлені домовленості, він вимушений звернутися до суду з даним позовом, просить визнати Договір дарування 1\\2 частини квартири [ADDRESS] недійсним. В судовому засіданні позивач повністю підтримав свої позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі, визнати недійсним Договір дарування 1\\2 частини квартири з підстав того, що Договір був фіктивним. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Пояснила, що позивач по справі (її батько) запропонував їй подарувати частину квартири на її повноліття, оскільки їй 18.10.2005 року виповнилося 18 років. Вона погодилася на такий подарунок, оскільки ніяких розмов про те, що це робиться фіктивно, не було. Вважає, що при оформленні договору дарування були дотримані всі вимоги діючого законодавства, а тому підстав для визнання його недійсним немає. Крім того, вказала на те, що ніяких сварок вона з батьком не вчиняє і з квартири його не виганяє, а тому підстав для хвилювання у нього немає, оскільки вона так ніколи не вчинить. Також зазначила, що батько пропустив строк звернення до суду, оскільки з моменту укладення договору до дня звернення до суду пройшло більше 4 років. На підставі викладеного просила в задоволенні позовних вимог відмовити. Представники відповідачки в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, повністю підтримали пояснення відповідачки. Просили в задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки вони є безпідставними та необгрунтованими, а також через пропущення позивачем трирічного строку для звернення до суду. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, повністю підтримала пояснення своєї дочки відповідачки по справі. Зазначила, що позивач подарував частину квартири дочці на повноліття, ніяких розмов про те, що це фіктивна угода, щоб уникнути матеріальної відповідальності, не було. Вважає, що підстав для визнання договору недійсним немає. На підставі викладеного просила в задоволенні позовних вимог відмовити. Представник третьої особи Головного управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду свої письмові пояснення щодо позову, в яких просив проводити розгляд справи у його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи ЖБК "Кристал-23" в судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, суд вважає можливим розглядати справу у його відсутність, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідачка по справі [PERSON] є дочкою позивача [PERSON] 20.10.2005 року позивач [PERSON] подарував своїй дочці [PERSON] 1\\2 частину квартири [ADDRESS], що підтверджується відповідним Договором дарування, посвідченим державним нотаріусом П"ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори (а.с.8). Згідно умов договору, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар 1\\2 частину квартири [ADDRESS]. В своїх позовних вимогах [PERSON] вказує на те, що даний Договір був укладений ним фіктивно, щоб уникнути накладення арешту на частину квартири, що належала йому на той час, у зв"язку з притягненням його до адміністративної відповідальності на скоєння ДТП 29.07.2005 року. Оскільки на даний час між ним та дочкою виникають сварки, непорозуміння, дочка виганяє його з квартири, ві вимушений звернутися до суду. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно із вимогами ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. З визначення фіктивного правочину випливає, що ознаками фіктивного правочину є: а) наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує певні наміри сторін; б) відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які обумовлювалися у цьому правочині. Тобто, має місце не правочин у точному значенні цього поняття, а його імітація. У діях сторін, що імітують правочин, відсутня головна ознака правочину спрямованість на встановлення, зміну або припинення цивільних правовідносин. Фіктивний правочин може бути укладений у протизаконних цілях (наприклад, фальшиве дарування майна без наміру передати право власності іншій особі, але з метою приховати його від кредиторів) або без таких цілей. Згідно із ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов′язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно із ч. 1, 4 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Як встановлено при розгляді справи, позивач оформив Договір дарування частини квартири, як дарунок дочці [PERSON] на день її повноліття 18.10.2005 року, коли їй виповнилось 18 років. Даний факт знайшов своє підтвердження в судовому засіданні та був доведений зібраними по справі доказами. Так, відповідачка та третя особа по справі (мати відповідачки) пояснили, що позивач запропонував подарувати дочці на повноліття частину квартири, ніяких розмов про те, що це фіктивна угода, не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що коли [PERSON] виповнилося 18 років, через декілька днів батько подарував їй частину квартири. Всі були дуже приємно здивовані таким його вчинком. Ніяких розмов про те, що ця угода фіктивна, не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що про Договір дарування частини квартири вона дізналася на святкуванні дні народження [PERSON] в 2005 році (через декілька днів після офіційної дати). Для всіх це було несподівано, але всі дуже зраділи. Ніяких розмов про фіктивність угоди ніколи не було. Покази в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] судом до уваги не приймаються, оскільки вони є суперечливими, такими, що дані зі слів самого позивача, особисто присутніми при вищевикладених обставин вказані свідки не були. Також судом не можуть бути взяті до уваги покази в судовому засіданні свідка [PERSON], оскільки вони суперечать зібраним та дослідженим по справі доказам та письмовим матеріалам справи. Слід також зазначити, що відповідачка по справі [PERSON] вважала оформлення договору дарування саме подарунком, вчинила певні дії стосовно прийняття дарунку, а саме провела разом з чоловіком ремонт в усій квартирі, що підтверджується письмовими доказами по справі, зареєструвала оспорюваний Договір в органах БТІ, постійно проживає та користується квартирою, сплачує квартплату та комунальні послуги. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Що стосується посилання позивача на те, що Договір дарування був укладений ним через вчинення ДТП та можливість накладення арешту на частину квартири в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, то суд дані посилання не приймає до уваги, як підставу визнання договору недійсним з наступних підстав. Як встановлено при розгляді справи, ні [PERSON], ні [PERSON] на момент укладення Договору дарування не було відомо про вчинення позивачем ДТП. Крім того, загроза звернення стягнення на майно позивача виникла лише в серпні 2007 року, після постановлення судового рішення про стягнення шкоди в розмірі 8.240 грн. 49 коп. (а.с.9-10), а не в 2005 році, коли укладався Договорів. Також слід зазначити, що виконання судового рішення здійснювалося шляхом вирахувань з заробітної плати позивача, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження (а.с.97-104). Слід також звернути увагу на те, що сума завданої позивачем шкоди не є значно великою, не могла потягнути за собою звернення стягнення, в порядку виконання судового рішення, на частину квартири, оскільки відповідно до вимог діючого законодавства стягнення звертається на будинок, квартиру лише в останню чергу. Таким чином, звернення стягнення на частину квартири, що належала позивачу в 2005 році, було малоймовірним або навіть неможливим. Також слід зазначити, що судом не приймаються до уваги посилання позивача на те, що з боку дочки існують погрози на його адресу, оскільки неодноразові перевірки органів міліції з цього приводу це не підтвердили, а в порушенні кримінальної справи було відмовлено. Крім того, погрози вигнати з квартири позивача не мають під собою жодного обгрунтування, оскільки [PERSON] зареєстрований в спірній квартирі з 1993 року і має законне право проживати в квартирі і користуватися нею. Тому суд приходить до висновку, що підстав для визнання договору недійсним при розгляді справи встановлено не було, Договір дарування відповідає вимогам діючого законодавства, укладений особисто позивачем та відповідачкою, підписаний ними, відповідачкою здійснені певні дії щодо прийняття дарунку. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В судовому засіданні відповідачка та її представники заявили про сплив строку позовної давності для звернення [PERSON] до суду. Так, судом встановлено, що оспорюваний Договір дарування частини квартири був укладений сторонами 20.10.2005 року, а звернувся позивач до суду лише в листопаді 2009 року, тобто, більше, ніж через 4 роки. Таким чином, аналізуючи зібрані та досліджені судом докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] повинно бути відмовлено, оскільки вони є безпідставними та необгрунтованими, а також такими, що пред"явлені з пропуском строку для звернення до суду з таким позовом. Відповідно до ст. 84 ЦПК України з позивача [PERSON] на користь відповідачки [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті юридичних послуг в розмірі 2.000 грн., відповідно до квитанції про оплату. На підставі викладеного,

Outcome: approved