Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-24 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом 13.06.2008 року , вимагаючи визнати спадковий договір, укладений 20.05.2006 року між відповідачкою та [PERSON] (нині померлим) недійсним та стягнути з відповідачки 5000,00 гривень заподіяної моральної шкоди, свої позовні вимоги позивачка неодноразово уточнювала, остаточно уточнивши 22.08.2008 року. . В судовому засіданні позивачка та її представники , адвокат [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі , мотивуючи свої доводи тим, що [PERSON] уклав вищевказаний спадковий договір ,не усвідомлюючи своїх дій , бо страждав хронічним алкоголізмом ,наполягаючи на тих обставинах, що цей договір є нікчемним, тобто правочином, який не створює правових наслідків. Відповідачка [PERSON]. та її представник ,адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнали, проти позову заперечували, пояснивши суду, що спадковий договір оформлено з дотриманням вимог, передбачених діючим законодавством, оформлено належним чином, свої обов»язки з спадковим договором вона виконувала в повному обсязі, згідно з наявною домовленістю, сплачувала [PERSON] відповідну суму щомісячно, допомогла оформити громадянський паспорт, виконувала різні його доручення тощо. Про смерть [PERSON] вона не була обізнана, паспорт померлого і зараз знаходиться в неї, дізналася про смерть [PERSON] тільки через декілька днів бо він не прийшов по гроші, опитавши сусідів дізналася, що помер при загадкових обставинах разом із своїм сином, [PERSON] Пояснила, що [PERSON]згідно з вимогами закону не є спадкоємицею 1 черги спадкування , бо в сина померлого [PERSON] є син, тобто онук [PERSON], який і має спадкування у порядку правонаступництва. Але зі слів небіжчика за його життя їй відомо, що онук живе з колишньою дружиною сина в Німеччині, з ним не спілкувався, з сестрою в [PERSON] виникли складні стосунки, в нього відібрали документи на будинок та навіть паспорт зразку СРСР, що унеможливлювало отримання ним паспорту громадянина України. Представник третьої особи приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу БЄСЕДИ [PERSON] за дорученням [PERSON] позовні вимоги не визнала, проти позову заперечували, пояснивши суду, що при оформленні спадкового договору було дотримано всі вимоги діючого законодавства, Інструкції про здійснення нотаріальних дій, нотаріус обов»язково спілкувався з [PERSON] перед тим, як посвідчити спадковий договір особисто, встановив його особу, перевірив паспорт, перевірив його дієздатність та посвідчив особисте волевиявлення на укладення саме спадкового договору з боку [PERSON] та з боку [PERSON] належним чином. При укладанні спадкового договору [PERSON] був тверезим, охайним , бо у випадку, коли б хтось з сторін договору з»явився для його підписання в нетверезому стані, то її довіритель, яка діяла як приватний нотаріус обов»язково би відмовили в посвідченні цієї угоди. Також пояснила, що спадковий договір собою являє гібрид заповіту та договору довічного утримання, тобто за відчужувачем право власності на майно залишається до його смерті, але на відмінність від заповіту відчужував не має права укласти заповіт, він буде нікчемним згідно з законом, обов»язки за спадковим договором визначаються тільки сторонами ,а не законом. Вислухавши пояснення сторін, показання свідків ,дослідивши докази по справі в їх сукупності , суд приходить до наступного: Позивачка по справі [PERSON] (в дівоцтві [PERSON]) [PERSON] є рідною сестрою [PERSON] , що підтверджується актовим записом про реєстрацію народження №147 від 07.12.1925 року, який виконано Проходівською селищною радою Дергачівського району Харківської області ( арк. справи 88), в актовому запису вказано в графі «батько» [PERSON], в графі «матір» [PERSON] та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 30грудня 1988 року (арк..справи8), згідно з яким [PERSON] та [PERSON] успадкували по ? частині домоволодіння №17 по вул..Ново-Мирній в м. Харкові . [PERSON] народився 08.07.1937 року , що підтверджується актовим записом про народження № 234/11967 від 22.07.1937 року, який виконано Харківським міським відділом ЗАГСУ(арк..справи 12) [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] після реєстрації шлюбу , що підтверджується актовим записом про реєстрацію шлюбу № 64 від 16.01.1968 року, який виконано Дзержинським райвідділом ЗАГС м. Харкова (арк..справи12). [PERSON] помер 09 листопада 2007 року, що підтверджується актовим записом про реєстрацію смерті № 16855, який виконано міським відділом реєстрації актів цивільного стану №4 Харківського Обласного управління юстиції від 17.11.2007 року( арк.10). 20.05.2006 року [PERSON] та [PERSON] уклали спадковий договір , цей договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та внесено в реєстр посвідчення нотаріальних дій №461 (арк..справи 105). При укладанні цього договору 20.05.2006 року вимоги ст.ст.203 ЦК України 2003 року , ст.ст.62,74,97 Сімейного Кодексу України приватним нотаріусом [PERSON] громадянину [PERSON] було роз»яснено (арк..справи 129,130). Таким чином, станом на час своєї смерті [PERSON] зробив належним чином розпорядження щодо належної йому на праві власності ? частини будинку № 17 по вул.. Ново-Мирній в м. Харкові, уклавши спадковий договір з [PERSON] Судом неодноразово роз»снені сторонам вимоги ст.ст.10,11,60 ЦПК України на підставі з якими докази в цивільному процесі надаються сторонами ,а судом тільки оцінюються. Суд вважає, що позивачка [PERSON] свої позовні вимоги суду не довела, належних доказів обґрунтованості своїх позовних вимог не надала. Від клопотання про призначення по справі судової криміналістичної почеркознавчої експертизи та посмертної психіатричної експертизи представники позивачки [PERSON] та [PERSON] відмовилися , на пропозицію суду щодо призначення судової криміналістичної почеркознавчої та судової психіатричної посмертної експертизи наполягали на своїй позиції. Той факт, що [PERSON]М.з 24.05.2003 року по 05.06.2003 року перебував на стаціонарному лікуванні в 4-ї ХДКЛШтНД з діагнозом зариблена рана потиличної частини голови, алкогольний ділі рій (біла горячка) не підтверджує тих обставин, що він страждав хронічним алкоголізмом та в силу цього захворювання не усвідомлював своїх дій, бо він не був визнаний недієздатним чи обмежено недієздатним. [PERSON] за життя не перебував на обліку в психоневрологічному диспансері, що підтверджується відповідною довідкою ПНД№3 від 12.08.2009 року №5124 (арк. справи 71,145),не перебував на лікуванні в наркологічній лікарні №9 протягом по час своєї смерті в 2007 році, що підтверджується відповідною довідкою № 422/1від 01.09.2009 року ( арк. справи73, 151). Судом ретельно опитані свідки по справі [PERSON], [PERSON]Є, [PERSON]В ., які по суті підтвердили, що небіжчик [PERSON] мешкав разом з сином, працював, потім пішов на пенсію, мешкав разом з сином, син зловживав алкоголем, вони билися з небіжчиком, сестра готувала їжу або сестра або її донька кормили [PERSON], інколи прали одежу. Свідок [PERSON] також підтвердив, що [PERSON] спочатку працював у нього на будівництві ,допомагав, а потім почав погано ходити, хворіли ноги. Також свідок підтвердив, що [PERSON] почав випивати тоді, коли до нього переїхав його син [PERSON]. Свідок з боку відповідачки [PERSON]С-огли підтвердив ті обставини, що він є сусідом відповідачки і декілька разів бачив ,як [PERSON] приходив до відповідачки і одного разу бачив ,як [PERSON] на подвір»ї будинку ,в якому вони мешкають давала [PERSON] якісь гроші. [PERSON] був тверезий. Свідок з боку позивачки [PERSON], яка перебувала головою вуличного комітету в повному обсязі спростувала показання свідків [PERSON] та [PERSON] в тій частині, що [PERSON] та члени її родини здійснювали нагляд за [PERSON], пояснивши дослівно «Льоня був брудний, від нього неприємно пахло», також пояснила, що [PERSON] Льоня за життя корчував дерева в будинку матері [PERSON], прибирав сміття. На обліку ,як такий, що зловживає спиртними напоями не перебував. Показаннями свідків з боку позивачки свідки по справі [PERSON], [PERSON]Є, [PERSON]В . та відомостями з Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області (арк..справи 103,157) спростовані доводи позивачки в тій частині, що мати відповідачки [PERSON] громадянка [PERSON] виготовлювала самогон та поїла [PERSON] та його сина. Всі свідки підтвердили ті обставини ,що позивачка [PERSON] з своїм чоловіком з травня місяця по осені мешкали на дачі, в м. Харків приїздили на декілька днів, отримували пенсію, купляли необхідні продукти тощо, в цей час пригощала [PERSON] [PERSON]. Свідок [PERSON] підтвердив ,що з [PERSON] конфліктів не було , всі конфлікти були з його сином [PERSON]. [PERSON] неодноразово здійснював крадіжки ,вкрав два мішки цукру, шістьох кролів. Водив до будинку всяких осіб без визначеного місця помешкання, але дядя Льоня нічого не крав. Був неохайний, відправляв фізичну необхідність з ганку, ходив в штанах , залитих сечею, Дружина свідка його жаліла, давала їсти та дала спортивні штани. На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин ,які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема , звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. На підставі ст..41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто в Україні не може бути позбавлений права власності , до підстав виникнення права власності відноситься право на спадкування, підстави для усунення цього права чітко передбачені законом. Відповідно до ст.. 319 ЦК України власник володіє ,користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії на власний розсуд. Тобто власник здійснює їх за власною волею і не зобов*язаний отримувати на це дозвіл інших осіб. На підставі вимог ст.1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач)зобов»язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача. На підставі ст.1303 ЦК України відчужувачем у спадковому договору може бути подружжя, один з подружжя або інша особа. Набувачем у спадковому договорі може бути фізична або юридична особа. Згідно вимог ст.1305 ЦК України набувач у спадковому договорі може бути зобов»язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття. На підставі ст.1307 ЦК України на майно, визначено в спадковому договорі ,нотаріус, який посвідчив цей договір накладає заборону відчуження. Заповіт, який відчужував склав щодо майна, вказаного в спадковому договору є нікчемним. Відчужувач має право призначити особу ,яка буде здійснювати контроль за виконанням спадкового договору після його смерті. У разі відсутності такої особи контроль за виконанням спадкового договору здійснює нотаріус за місцем відкриття спадщини. На підставі вимог ст.1308 ЦК України спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень. Спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу набувача у разі неможливості виконання ним розпоряджень відчужувача. Згідно вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття ,зміну або припинення цивільних прав та обовязків, на підставі вимог ч 4 ст.202 ЦК України спадковий договір є двостороннім або багатостороннім правочином. На підставі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин , якщо його недійсність встановлена законом(нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч 3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Ст..203 ЦК України 2003 року передбачає наступне: 1)зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу ,іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2)Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності 3)Волевиявлення учаснику правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4)Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5)Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків 6)Правочин, що вчиняється батьками(усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. На підставі ст.229 ч 1 Цивільного Кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення , такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину , прав та обов»язків сторін , таких властивостей т і якостей речі, які значно знижують її чинність або можливість використати її за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Таким чином, підстав для визнання заповіту недійсним ,суд не вбачає. На підставі вимог ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним право чином права та обов»язки передбачалися на лише майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Таким чином, правочин є таким правочином , в якому на підставі договору має місце обумовлення настання або зміну прав та обов»язків обставиною, щодо якої невідомо настане вона чи ні (відкладальна обставина), як передбачено ч 1 ст 212 ЦК України. Згідно вимог ст..230 ЦК України якщо одна з сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст..229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона ,яка застосувала обман, зобов»язана відшкодувати другій стороні збитки в подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв»язку з вчиненням такого правочину. На підставі вимог п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «[PERSON] відповідно до ст 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша ст219, частина перша ст.220,частина перша ст.224 ЦК тощо), та оспорювані правочини , якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах встановлених законом (частина друга ст.222, частина друга ст.223, частина перша ст.225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.» На підставі вимог п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» « Відповідно до ст.215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину(договору)недійсним не може бути його розірвання ,оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтованості іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена ,як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права і інтереси якої порушено вчинення правочину.». В пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що « судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов»язань, які виникли із правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визначення правочину недійсним. У разі уколи правочин невиконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша ст.216 ЦК).» На підставі п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що « Згідно зі ст.217 ЦК правочин не може бути визнано недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише окремі його частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до ст.217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з»ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підставі,з яких він визнаний недійсним». Відповідно п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Відповідно до статей 229-230 ЦК право ин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, або внаслідок впливу тяжкої обставини ,є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа, на підтвердження своїх вимог повинна довести, що така помилка мала місце, а також вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання, або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов»зань, які виникли з правочину,і не пов»язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону, чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним». [PERSON], який помер 09.11.2007 року був повнолітньою, дієздатною особою, яка уклав спадковий з дотриманням письмової форми та дотримавшись обов»язкового нотаріального посвідчення, ніякого тиску на волевиявлення [PERSON] в судовому засіданні не виявлено, ті обставини, що [PERSON] введений в оману або не усвідомлював свої дії при його підписанні не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Згідно з п.3.1. спадкового договору від 20.05.2006 року , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] прийняла на себе зобов»язання надавати [PERSON] необхідну допомогу та здійснювати догляд, забезпечувати необхідними рекомендаціями лікаря та медикаментами. Згідно з п. 3.3. спадкового договору сторони на підставі вимоги ст.214 ЦПК України мали можливість відмовитися від договору, чого не зробили за життя відчужувача [PERSON] Суд приходить до висновку ,що доказів неналежному виконанню договору з боку [PERSON] не набуто, також суд вважає, що [PERSON] за життя мав можливість розірвати укладений договір, бо про цю можливість йому було роз»яснено приватним нотаріусом [PERSON] при укладанні спадкового договору. За життя [PERSON] з позовом про розірвання договору до суду не звертався, тому підстав вважати, що договір виконано неналежним чином суд не вбачає. Суд приходить до висновку, що всіма дослідженими судом доказами в їх сукупності підстав для визнання спадкового договору від 20.05.2006 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] недійсним не має, як не має й підстав для визнання спадкового договору нікчемним. Згідно з вимогами ст..ст.124,129 Конституції України, ст..1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов»язковість рішень суду до виконання. Таким чином, суд при розгляді вищевказаної справи не дає моральної оцінки обставинам справи і вирішує справи тільки на підставі наданих сторонами доказів в їх сукупності. Що стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 5 000,00 гривень, суд виходить з наступного: згідно вимог ст.. 1167 ЦК України 2003 року моральна (немайнова)шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її завдала, за наявності її вини. На підставі п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 з змінами , що внесені Постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 року №5 Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності(в тому числі інтелектуальної) прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних явищ. Суд вважає позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди необґрунтованими ,недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню , бо позивачка не довела наявність моральних страждань з приводу укладанням її братом за життя спадкового договору.. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, з метою гуманності та справедливості , дотримуючись моральних засад суспільства, суд вважає ,що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, підстав для визнання спадкового договору від 20.05.2006 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON]Ф нікчемним суд не вбачає.

Outcome: dismissed