Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу з позовом до Відкритого акціонерного товариства "АрселорМіттал [PERSON] Ріг" про відшкодування моральної шкоди. Ухвалою суду від 20 листопада 2009 року до участі у справі було залучено в якості третьої особи, як такої, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 14.08.2006 року виконуючи обовязки слюсаря - ремонтника конвертерного цеху Відкритого акціонерного товариства «[PERSON] [PERSON] Ріг» з ним стався нещасний випадок : в результаті чого він був травмований. Згідно виписного епікризу від 14.08.2006р. № У - 10188 йому було встановлено діагноз від отриманої травми: травматична ампутація першого пальця лівої кисті, на рівні основної фаланги першого пальця. Після нещасного випадку комісією підприємства - відповідача був складений Акт про нещасний випадок на виробництві № 59 та Акт розслідування нещасного випадку від 17.08.2006 р., в яких встановлено , відповідно пункту 10 винними в причинах нещасного випадку є підприємство - відповідач [PERSON] акціонерне товариство «[PERSON] [PERSON] Ріг». Висновком МСЕК від 14.11.2006 р. було первинно встановлено 25% професійної втрати працездатності по трудовому каліцтву, при наступному переогляді в 2008р. відсоток втрати працездатності залишився в тому ж розмірі, повторний переогляд в 2011р.. Позивач посилається на те, що оскільки він був травмований та втратив працездатність з вини підприємства, то вважає, що саме відповідач повинен відшкодувати йому моральну шкоду. Наявність моральної шкоди позивач обґрунтовує наступним: під час нещасного випадку переніс довготривалу та нестерпну фізичну біль від отриманої травми, в результаті чого пережив психологічний стрес; також зазначив , що після одержаної травми він проходив лікування, йому було зроблено операцію, в післяопераційний період йому приходилось зносити фізичні страждання , викликані проведенням щоденних перевязок та інших процедур; його постійно турбують болі при русі лівої кисті. Він вказав, що в звязку з отриманою травмою (ампутацією пальця) у нього змінився життєвий устрій, на сьогоднішній день відчуває себе неповноцінною людиною. Також зазначив, що має на утриманні доньку [INFO]. Позивач просить, відновити строк, встановлений для звернення з позовною заявою до суду. Причинену моральну шкоду позивач оцінив в сумі 125 000 гривень та просив стягнути з Відкритого акціонерного товариства «АрселорМіттал [PERSON] Ріг». У судовому засіданні позивач [PERSON] не був присутній, про час та місце розгляду справи сповіщений належно, що підтверджено матеріалами справи. Про причини неявки суд не сповіщено. Представник позивача [PERSON] - [PERSON], який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні зазначив щодо можливості розгляду справи за відсутністю його довірителя, оскільки останній, за станом свого здоровя не має змоги бути присутнім у судовому засіданні та надав йому, як представнику усі повноваження що передбачені законодавством України. Крім того, в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав повністю, при цьому послалася на обставини вказані в позовній заяві, а саме зазначив , що саме з вини підприємства, позивачу встановлено 25% втрати професійної працездатності в звязку з трудовим каліцтвом , у нього на утриманні є донька [INFO]. Також вказав, що в звязку з отриманою травмою у нього змінився життєвий устрій, він соромиться своєї руки, не може працювати як раніше, усвідомлює, що палець більше не відросте і він буде ніяковіло відчувати себе все життя. Право позивача на звернення до суду саме з вимогами до відповідача - роботодавця підтверджено Рішенням КСУ України від 2008 року Представник відповідача ВАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» - [PERSON], який діє на підставі довіреності, позов не визнав та заперечував проти його задоволення у повному обсязі, оскільки вважає його не обґрунтованим. Та зазначив, що ВАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» вважає, що позивачем не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, не надано доказів які підтверджують глибину фізичних та моральних страждань, погіршення його здібностей, не надано доказів про перенесення позивачем моральних страждань та переживань, позивач не обґрунтував розмір моральних страждань та переживань. Передбачене ст.. 237-1 КЗпП України відшкодування моральної шкоди відповідачем не застосовується до осіб, що підлягають обовязковому соціальному страхуванню відповідно до Закону України „ Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності Саме такою особою і є позивач. Відповідно до Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоровя , повязане з виконання трудових обовязків , встановлення факту спричинення моральної шкоди покладено на медико-соціальні експертні комісії. Такого висновку позивач суду не представив. З матеріалів, доданих до позовної заяви не вбачається, що позивач зазнав стресу, депресії чи інших негативних виявів свого стану в результаті трудового каліцтва. Також позивач не надав доказів, які б підтверджували факт спричинення моральної шкоди, наявність, характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких він зазнав, характеру немайнових втрат, а також - про зміну образу і якості життя в звязку з професійними захворюваннями. Згідно ст.. 9 Закону України «Про охорону праці» відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові перекладено із роботодавця на страховика. Вони сплачують певну суму страхових внесків і не несуть матеріальних затрат у разі нещасного випадку, тому що ці відносини регулюються нормами соціального забезпечення - Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві і професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Таким чином, ВАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» не повинен виплачувати позивачеві моральну шкоду. Представник третьої особи Фонду... - [PERSON], яка діє на підставі довіреності, не заперечувала проти задоволення судом заявлених вимог позивача. Вислухавши представників сторін, вивчивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково за таких підстав. При обговоренні питання щодо спричинення позивачу [PERSON] моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, з урахуванням характеру, обсягу, тривалості та наслідків заподіяних позивачеві моральних страждань, стан його здоров'я, втрату професійної працездатності, вину підприємства в заподіянні шкоди, а також ті істотні зміни, які вимушено відбулись у його життєвих стосунках. Як було встановлено у судовому засіданні, і цей факт підтверджено копією трудової книжки позивача (а.с.5-7), [PERSON] з 19.07.2002р. працював у Відкритому акціонерному товаристві «КДГМК «Криворіжсталь» (у теперішній час правонаступником якого є - ВАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг») - підземним слюсарем-ремонтником по 4 розряду. З 20.10.2008 року переведений в цех ремонту металургійного обладнання №2 слюсарем-ремонтником 5 розряду, дільниця технічного обслуговування МЦ КЦ ЦПС копрового цеху ОНЦ, 11.03.2009 року присвоєно 6 розряд (а.с.6). Станом на 30.09.2009 року і по дійсний час продовжує працює на ВАТ «АрселоМіттал [PERSON] Ріг» (а.с.7). При виконанні трудових обовязків слюсаря-ремонтника конвертерного цеху ВАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» 14.08.2006 року з позивачем стався нещасний випадок, в результаті якого [PERSON] отримав тяжку травму. Після нещасного випадку комісією підприємства - відповідача був складений Акт про нещасний випадок на виробництві № 59 від 17.08.2006 року (а.с.8-9) та Акт розслідування нещасного випадку від 17.08.2006 р. (а.с.Ю, 11-14), в яких встановлено , відповідно пункту 10 винними в причинах нещасного випадку є підприємство - відповідач [PERSON] акціонерне товариство «[PERSON] [PERSON] Ріг». Висновком МСЕК від 14.11.2006 р. позивачу було первинно встановлено 25% професійної втрати працездатності по трудовому каліцтву (а.с.15), при наступному переогляді в 2008р. відсоток втрати працездатності залишився в тому ж розмірі, повторний переогляд в 2011р.(а.с.16). Із наданого позивачем в якості доказу виписного епікризу встановлено, що він дійсно в період з 14.08.2006 року по 28.08.2006 року перебував на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні 2-ї міської лікарні з діагнозом: травматична ампутація першого пальця кісті на рівні основної фаланги. Порушення функції 2 ст. (а.с.18). Із зазначеного приводу позивач був на лікарняному (а.с.19). Вислухавши представників сторін, вивчивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково за таких підстав. Так, суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача. Отже, в судовому засіданні встановлено, що при виконанні саме трудових обовязків здоровю позивача була заподіяна шкода, внаслідок нещасного випадку, повязаного з виробництвом і винним в отриманні позивачем травми є відповідач. Від отриманої травми, позивач втратив працездатність в розмірі 25 %. Від отриманої травми позивач переносить фізичний біль та моральні страждання. При вказаних обставинах суд вважає, що наслідками від отриманої травми порушено звичайний для нього спосіб життя, він вимушений витрачати додаткові сили для організації свого життя, а за таких обставин переносить моральні страждання та переживання. Суд вважає, що в даному випадку відповідач повинен виплатити позивачеві моральну шкоду. Доводи представника відповідача ВАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» про те, що не лише він не є належним відповідачем по справі, а належним відповідачем повинно бути Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, і слід керуватися Законом України „ Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності , є безпідставними, оскільки правовідносини сторін виникли у 2006 році, тобто в період, коли було призупинено, а пізніше виключено ст. 28 та 34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, що спричинили втрату працездатності», відповідно яких обовязок по відшкодуванню моральної шкоди покладено було на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням трудових обовязків. Статтею 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. До 2008 року обовязок відшкодування моральної шкоди, заподіяної, зокрема, внаслідок професійного захворювання, покладався на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Україні, та відповідні норми закону були зупинені законами про Державний бюджет відповідно за 2006 та 2007 роки. Як зазначено у рішенні Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008року, положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу І Закону № 717-У скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону №1105-ХІУ. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 [PERSON] України. Враховуючи те, що у законодавстві, яке регулює данні правовідносини, відбувалися зміни, а також те, що позивач внаслідок отриманої травми повязаної з виробництвом фізично страждає та морально переживає , суд вважає , причини пропуску строку звернення до суду поважними та приходить до висновку про необхідність їх поновлення. Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, нашли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Обговорюючи розмір відшкодування позивачу [PERSON] моральної шкоди, суд виходить із суми, яку визначив позивач, тобто - 125 ООО грн., також, суд враховує, характер та об'єм його фізичних, душевних, психічних страждань від одержаної травми, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних тяжких змін його життєвих зв'язків, а саме 25% втрати професійної працездатності, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. А також вину підприємства у отриманій позивачем травмі. При цьому суд враховує, що максимальний розмір у відшкодування моральної шкоди в розмірі 200 мінімальних заробітних плат при умові відсутності стійкої втрати працездатності на день постановлення рішення суду (у відповідність п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайново0 шкоди» в випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються в кратній відповідності з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні цього питання повинен виходити із такого мінімального розміру заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, які діють на момент розгляду справи. Зважаючи на вищевикладене, а також ступінь втрати професійної працездатності позивача - 25%, стан його здоров'я, наслідки які можуть наступити, тяжкість вимушених змін в його житті, тривалість страждань і переживань, а також той факт, що з 01.06.2009 року мінімальна заробітна плата становить 625 грн., а оскільки сума страхової виплати не може перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, які діють на момент розгляду справи, суд вважає, що компенсацію за заподіяні моральні страждання слід призначити у розмірі 10 000 грн., що буде відповідати тим стражданням і переживанням які зазнає позивач, а в задоволенні іншої частини позову позивачу слід відмовити. Посилання представника відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду за захистом свого цивільного права суд вважає безпідставним, так як у відповідність п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 2003 року правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких встановлений законодавством, що діяв раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Враховуючи той факт, що ЦК України набрав чинності 01.01.2004 року (п.1 Прикінцевих та перехідних положень), а право щодо сплати відповідачем шкоди (у тому числі моральної) виникло у позивача 14.11.2006 року, від дати встановлення стійкої втрати працездатності в наслідок нещасного випадку повязаного з виробництвом, згідно ст. 40 Закону України №1105 - XIV, необхідно керуватися нормою ЦК України від 16.01.2003 року Про позовну давність, відповідно до п.З ч.І ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди суми на відшкодування шкоди (страхові виплати) мають присуджуватись потерпілому з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дня встановлення професійного захворювання. Право застрахованої особи на отримання страхових виплат виникає під час дії законодавчих актів, які надають йому право на отримання відшкодування моральної шкоди. Крім того, згідно ст.8 [PERSON] України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. [PERSON] України має найвищу винним в отриманні позивачем травми є відповідач. Від отриманої травми, позивач втратив працездатність в розмірі 25 %. Від отриманої травми позивач переносить фізичний біль та моральні страждання. При вказаних обставинах суд вважає, що наслідками від отриманої травми порушено звичайний для нього спосіб життя, він вимушений витрачати додаткові сили для організації свого життя, а за таких обставин переносить моральні страждання та переживання. Суд вважає, що в даному випадку відповідач повинен виплатити позивачеві моральну шкоду. Доводи представника відповідача ВАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» про те, що не лише він не є належним відповідачем по справі, а належним відповідачем повинно бути Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, і слід керуватися Законом України „ Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності , є безпідставними, оскільки правовідносини сторін виникли у 2006 році, тобто в період, коли було призупинено, а пізніше виключено ст. 28 та 34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, що спричинили втрату працездатності», відповідно яких обовязок по відшкодуванню моральної шкоди покладено було на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням трудових обовязків. Статтею 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. До 2008 року обовязок відшкодування моральної шкоди, заподіяної, зокрема, внаслідок професійного захворювання, покладався на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Україні, та відповідні норми закону були зупинені законами про Державний бюджет відповідно за 2006 та 2007 роки. Як зазначено у рішенні Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008року, положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу І Закону № 717-У скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-ХІУ. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 [PERSON] України. Враховуючи те, що у законодавстві, яке регулює данні правовідносини, відбувалися зміни, а також те, що позивач внаслідок отриманої травми повязаної з виробництвом фізично страждає та морально переживає , суд вважає , причини пропуску строку звернення до суду поважними та приходить до висновку про необхідність їх поновлення. юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі [PERSON] України і повинні відповідати їй. [PERSON] України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі [PERSON] України гарантується. Згідно ч.З ст.22 [PERSON] України - при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Згідно Рішення КСУ України від 08.10.2008 року №20-рп/2008, обовязок по відшкодуванню моральної шкоди, спричиненої при виконанні трудових обовязків, полягає на підприємства заподіявши таку шкоду, зазначена норма також зазначена у вимогах ст.. 237- 1 КЗпП України та ст.. 1167 ЦК України. А також, враховуючи ті обставини, що втрату працездатності позивачу було встановлено у листопаді 2006 року, а звернувся позивач із зазначеними вимогами лише у вересні 2009 року, у звязку з періодичним перебуванням його на стаціонарному лікуванні, суд поновлює позивачу строк позовної давності для звернення до суду із зазначеними позовними вимогами. Представник відповідача, заперечуючи проти заявленого позову, у судовому засіданні, на підставі ст.. 60 ЦПК України не надав доказів на спростування тверджень позивача. З урахуванням викладених обставин та наданих в порядку ст.. 60 ЦПК України доказів суд вбачає наявність спричинення позивачу моральної шкоди незалежно від наявності чи відсутності з цього приводу висновку МСЕК, яку повинен відшкодувати позивачу відповідач, як одну із передбачених Законом України «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що спричинили втрату працездатності» страхових виплат. Крім того, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судові витрати, пропорційно до розміру позовних вимог, що задоволені судом, а саме: судовий збір в сумі 08,50 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду справи в сумі 07,50 грн., відповідно до вимог ст.ст. 79, 84, 88 ЦПК України та Постанови КМУ від 21.12.2005 року за № 1258. Позивача по справі звільнити від сплати судових витрат на підставі ст.. 4 Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито та вимог ст.. 88 ЦПК України.

Outcome: partial