Jurisdiction: civil
Date: 2010-01-31 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання за нею права власності на будинок [ADDRESS] в порядку спадкування за законом, в якому зазначила , що вона є спадкоємицею четвертої черги за законом після смерті її свекра, [PERSON] Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04.12.2006 р. по справі № 2-46118/2006 позовні вимоги [PERSON] були задоволені в повному обсязі. У 2008 р. [PERSON] в інтересах неповнолітнього сина, [PERSON] , звернулась до суду з заявою про перегляд рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04.12.2006 р. по справі № 2-46118/2006, вказавши на те, що судом під час розгляду справи не враховано інтереси її неповнолітнього сина. Ухвалою Ленінського районного суду м. Заопріжжя від 16.02.2009 р. заяву про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами задоволено, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04.12.2006 р. по справі № 2-46118/2006 - відмінено. 04.03.2009 р. позивачка [PERSON] уточнила позовні вимоги, просила про визнання її спадкоємицею четвертої черги, зміну на підставі ст. 1259 ЦК України черговості одержавння права на спадкування та визнання за нею права власності на ? частку будинку в порядку спадкування за законом. 19.03.2009 р. [PERSON] звернувся до [PERSON] з зустрічною позовною заявою , в якій просив суд у позові [PERSON] до нього відмовити в повному обязі, визнати за ним право власності на спадкове майно вцілому в порядку спадкування за правом представлення. У судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала свою позовну заяву , суду пояснила, що [INFO]. у віці 65 років помер її свекор- [PERSON], з яким вона та її чоловік-[PERSON]., проживали однією сім»єю з 1990 р. Рідний син [PERSON], з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі помер у 2002 р., дружина [PERSON] померла ще раніше, інших дітей , окрім її чоловіка, [PERSON] не мав, а вона [PERSON] і після смерті чоловіка залишилась проживати спільно із [PERSON], як з батьком, доглянула його та поховала. Щодо відповідача по справі-[PERSON] позивачка поснила, що вважала, що відповідач був усиновлений ще у дитинстві громадянином іншої країни, оскільки у 1998 р. на прохання матері відповідача її чоловік, [PERSON], надав нотаріально письмову згоду на усиновлення малолітнього [PERSON] іншим чоловіком громадянином Німеччини. Крім того, до 2006 року [PERSON] та його мати жодного разу не з»являлися та не телефонували до будинку [ADDRESS] , в якому спільно проживала родина [PERSON]. У 2006 році , знаючи про тяжкий стан дідуся , вже дорослий відповідач будь-якої допомоги йому не пропонував, його здоров»ям не цікавився, на похорони не приїхав, з»явився лише за оформленням спадщини. Зважаючи на те, що вона проживала однією сім»єю з [PERSON] понад 15 років, та саме вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, доглядала у лікарні, надавала всю необхідну допомогу [PERSON], який через хворобу серця був у безпорадному стані, просила на підставі ст. 1259 ЦК України, визнати її спадкоємицею першої черги та визнати за нею право власності на ? частину спадкового майна. [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову , повністю підтримав вимоги зустрічної позовної заяви, суду пояснив, що він є єдиним онуком [PERSON] і спадкоємцем першої черги за правом представлення. Також пояснив, що з дитинства проживав в Іспанії , і дідуся бачив усього один раз декілька хвилин , коли приїхав з мамою на Україну. Піклуватися про дідуся він не міг оскільки проживав в іншій країні. Вважає себе єдиним спадкоємцем, просив визнати за ним право власності на все спадкове майно, а у задоволенні первісного позову [PERSON] - відмовити. Представник третьої особи - Ленінської районної адміністрації м. Запоріжжя у судове засідання не з»явився, про час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином, надав у матеріали справу заяву у якій просить справу розглянути за його відсутністю. Представник третьої особи - Другої державної нотаріальної контори у судове засідання не з»явився, про час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином, надав у матеріали справу заяву у якій просить справу розглянути за його відсутністю. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлено, що [INFO]. помер [PERSON], який постійно мешкав за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7,10). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді будинку [ADDRESS], що належала йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.05.1974 р., виданого Другою Державною Запорізькою нотаріальною конторою, реєстровий № 3247, (а.с.4). Відповідно до ст. 1220 ЦК України після смерті особи відкривається спадщина, тобто до спадкоємців переходять права і обов"язки особи, яка померла. Відповідно до ст. 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, спадкоємці за законом. Ст. 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Крім того,відповідно до ст. 1266 ЦК України онуки спадкодавця спадкують ту частину спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Судом встановлено, що у встановлений ст. 1270 ЦК України строк, [PERSON], який є рідним онуком [PERSON], звернувся до другої державної нотраріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], зазначивши в заяві, що спадкоємців окрім нього немає, а.с. 103. Заповіту [PERSON] не залишив. Відповідно до ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім»єю не менш п»яти років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 1259 ЦК України, фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Допитані судом свідки, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], суду пояснили , що [PERSON] та [PERSON], дійсно прожили однією сім»єю понад п»ять років до [INFO]. , вели спільне господарство, благоустраювали будинок, проживали разом ще за життя чоловіка позивачки, який помер у 2002 р. Понад 10 років мали спільний бюджет, спільно харчувалися, а останні 4 роки життя [PERSON], коли за віком та станом здоров»я [PERSON] потребував сторонього догляду та допомоги, знаходився у безпорадному стані - саме позивачка здійнювала такий догляд, забезпечила [PERSON] всім необхідним для життя та здоров»я, піклувалася про нього, поховала його. Після смерті [PERSON] і до цього часу [PERSON] продовжує проживати у будинку [ADDRESS], який належав померлому, іншого місця проживання вона не має. Пояснення свідків об»єктивно підтверджуються і не суперечать іншим , зібраним у справі , доказам. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача щодо відсутності перебування [PERSON] у безпорадному стані, оскільки в матеріалах справи відсутня медична довідка про такий стан, і що останній не був прикутий до ліжка, а також самостійно пересувався, оскільки медичні документи наявні у справі та пояснення свідків беззаперечно свідчать про те, що з 2004 р. [PERSON] не міг самостійно себе забезпечити всім необхідним, перебував у безпорадному стані, не міг обійтись за станом здоров»я та за віком без стронньої допомоги. Крім того, відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року N 7, зазначено, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Законодавчо не передбачена обов»язковість доведення безпорадного стану особи певними засобами доказування, тому доказом безпорадного стану у справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких можливо встановити наявність такого стану. Суд також не приймає до уваги доводи представника відповідача щодо того, що позивачку не можна вважати спадкоємицею четвертої черги, а відповідно і змінити черговість спадкування у зв»язку з тим, що до 2002 р. позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] і до 2006 р., коли помер [PERSON], сплинуло лише 4 роки, з посиланням на п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року N 7, відповідно до якого до числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК. Відхиляючи вказані доводи представника відповідача, суд виходить з того, що під час розгляду справи було встановлено, що [PERSON] з 1990 р. і по день смерті [PERSON] проживала однією сім»єю з останнім, але не у якості його жінки, а у якості невістки, тому вказана представником відповідача частина п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року N 7 не повинна прийматись до уваги, оскільки стосується осіб, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах. Водночас, п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року N 7 передбачено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки. Таким чином, зібрані у справі докази і їх належна оцінка вказують на наявність підстав для визнання позивачки спадкоємицею четвертої черги на підставі ст. 1264 ЦК УКраїни та можливості визнання за нею право на спадкування на підставі ст. 1259 ЦК України разом із спадкоємцем першої черги за правом представлення - відповідачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial