Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про повернення боргу та відсотків за договором позики, посилаючись на те, що відповідач взяв у нього у борг 46 000 (сорок шість тисяч) доларів США, строком до 01.12.2003 р., про що сторони склали договір у вигляді розписки від 15.01.2003 року. В зв'язку з тим, що відповідач не повернув йому борг, позивач в уточнених позовних вимогах просить суд стягнути на його користь суму боргу, а саме: 238 126 (двісті тридцять вісім тисяч сто двадцять шість) грн.50 коп. поточного боргу; 250 367 (двісті п'ятдесят тисяч триста шістдесят сім) грн. 32 коп. суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення; 19 641 (дев'ятнадцять тисяч шістсот сорок одна) грн. 49 коп. - 3% річних від простроченої суми; 208 427 (двісті вісім тисяч чотириста двадцять сім) грн. 50 коп. відсотків за користування грошовими коштами; 50 000 (п'ятдесят тисяч) грн.00 коп. моральної шкоди. Усього позивач просив суд стягнути з [PERSON] на його користь 766 562 (сімсот шістдесят шість тисяч п'ятсот шістдесят дві) грн. 81 коп. У судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги та суду пояснив, що у 2000 році, він передав [PERSON], у борг належний йому товар, а саме - будівельні матеріали та інше, на суму 46 000 доларів США. В зв'язку з тим, що [PERSON] не повернув гроші за отриманий товар, позивач запропонував йому підтвердити боргові зобов'язання розпискою, яка була написана відповідачем 15.01.2003 р., згідно умов розписки [PERSON] приймає на себе зобов'язання повернути [PERSON] суму боргу у розмірі 15 000 (п'ятнадцять тисяч) доларів США до 01.12.2003 р., а залишок боргу у сумі 31 000 (тридцять одна тисяча) доларів США повернути у строк, вказаний [PERSON] Вимоги щодо повернення позивачу грошових коштів в сумі 46 тис доларів США він пред'являв відповідачу постійно з моменту передачі будівельних матеріалів, в 2003 році була написана розписка, наступні вимоги пред'являлись в 2005, 2006 роках. Факт передачі грошових коштів під час складання розписки від 15.01.2003 р. позивач не підтвердив. Відповідач та представник відповідача [PERSON], діючий на підставі угоди, у судовому засіданні позовні вимоги не визнав з наступних підстав. Відповідач [PERSON] пояснив, що у 1996 році він займався підприємницькою діяльністю і неодноразово брав у [PERSON] у борг будівельні матеріали. В зв'язку з наявністю заборгованості за отриманий товар, за проханням позивача у січні 2003 року він написав розписку про борг у сумі 46 000 доларів США та зобов'язався повернути суму боргу: 15 000 доларів США - до 01.12.2003 р., а 31 000 доларів США - за першою вимогою позивача. Після написання розписки він розпочав виконувати свої зобов'язання і на теперішній час повернув позивачу усю суму боргу. Відповідач підтвердив пояснення позивача про те, що під час складання розписки 15.01.2003 р. ніяких грошових коштів від [PERSON] він не отримував. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог, так як ним погашено борг та позивачем пропущено строк позовної давності. Відповідач просив застосувати позовну давність при постановленні рішення. Суд, вислухавши доводи надані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, вивчивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, приходить і до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. 15 січня 2003 року між сторонами був укладений договір позики (у формі розписки) на суму 46 000 (сорок шість тисяч) доларів США. Факт укладення даного договору був засвідчений розпискою. Відповідно до умов договору, відповідач зобов'язався повернути борг у наступні терміни: 15 000 доларів США - до 01.12.2003 р., а 31 000 доларів США - за першою вимогою [PERSON] Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. У відповідності зі ст. 374 ЦК України (1963 р.) за договором позики одна сторона (займодавець) передає іншій стороні (позичальникові) у власність гроші, а позичальник зобов'язаний повернути займодавцю таку ж суму грошей. Договір уважається укладеним у момент передачі грошей. У відповідності зі ст. 375 ЦК України(1963 р.) договір позики укладається в письмовій формі. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні необхідно дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК). Відповідно до частини першої статті 61 ЦПК обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. На підставі зазначеного, суд вважає необхідним відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, так як зібрані в справі докази свідчать про те, що між сторонами не укладався договір позики. В судовому засіданні встановлено та ніким не спростовано, що займодавець не передавав позичальнику будь які грошові кошти. В наслідок зазначеного, суд вважає необхідним відмовити позивачу у задоволенні вимог про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. Згідно із ст.214 ЦК (1963 р.) боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Тобто, визначення в договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює врахування розрахованого Державним комітетом статистики індексу інфляції для задоволення вимог, пов'язаних зі знеціненням боргу, визначеного в іноземній валюті. Як вбачається з матеріалів справи, договір позики укладався у доларах СІІІА і при перерахунку суми боргу з іноземної валюти на національну позивач просив суд врахувати офіційний курс гривні до долару США, встановлений Національним банком на день ухвалення судового рішення. Суд вважає зазначені вимоги безпідставними, так як не може враховуватись індекс інфляції установлений відносно гривні, а не іноземної валюти. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, спричиненої невиконанням зобов'язань, у розмірі 50 000 грн., суд вважає необхіжним відмовити [PERSON] у їх задоволенні з наступних підстав. Звертаючись до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди, яка заподіяна внаслідок неповернення боргу, позивач посилався на вимоги ст. 1167 ЦК України. Зазначена норма закону регулює позадоговірні відносини, а тому на спірні договірні відносини не поширюється. Крім зазначено позовні вимоги не можуть бути задоволені, так як згідно ст.76 ЦК України (1963 р.) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, а право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. У відповідності зі ст. 71 ЦК, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якого порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. У зв'язку з тим, що в договорі позики від 15.01.2003 р. сторони встановили точну дату часткового виконання боржником свого зобов'язання у сумі 15 000 доларів США - 01.12.2003 р., строк давності за цими зобов'язаннями закінчився 01.12.2006 р. Що до зобовязань [PERSON] в частини зобов'язань у сумі 36 000 грн., за яких, згідно з умовами угоди, термін виконання зобов'язань пов'язаний з часом першої вимоги займодавця, суд приходить до наступного висновку. Згідно пояснень позивача у 2005-2006 роках він зустрічався з відповідачем та вимагав від нього повернення боргу. До суду з позовними вимогами про стягнення боргу позивач вперше звернувся у серпні 2009 р. (12.08.2009 р.). З вимогами про поновлення пропущеного строку в зв'язку з поважними причинами його пропуску позивач до суду не звертався. Відповідно до ст.267 ч.3 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідач звернувся до суду про застосування до спірних правовідносин позовної давності, що підтверджено його письмовою заявою. Так як [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами до [PERSON] пропустивши визначений Законом трирічний строк, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. На основі викладеного, у відповідності до ст.ст. 71, 267 ч.3, 1167 ЦК України, ст.ст.76, 214, 374, 375 ЦК України (1963 р.),

Outcome: dismissed