Jurisdiction: civil
Date: 2008-12-04 00:00:00

[PERSON]. з 07 грудня 1988 року працював на посаді газорізника 3 розряду копрового цеху Донецького металургійного заводу (нині і далі за текстом - ВАТ "ДМЗ", завод, підприємство). За наказом № 270 від 19.01.1989р. звільнений за власним бажанням на підставі заяви за ст. 38 КЗпП України з 19.01.1989р. В-друге, перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи з 01 березня 1991 року на посаді газорізника 3 розряду копрового цеху Донецького металургійного заводу, звільнений за наказом № 314 від 25.03.1994р. за власним бажанням на підставі заяви за ст. 38 КЗпП України з 25.03.1994р. Позивач вважаючи, що за час його роботи на підприємстві йому не були в повному обсязі у вказані періоди часу нараховані і виплачені грошові суми з оплати праці, у квітні 2006 року звернувся до суду із даним позовом, посилаючись на наступне. В період роботи на підприємстві йому не була виплачена заробітна плата за суміщення, оскільки він в період лікарняного або відпустки газорізників бойного залу виконував роботу по доведенню до габаритів стальних масивів, а у період 01.03.91р.-25.03.94р. - вручную. Не заплатили за відгрузку металу з ресорного цеху у квітні 1993р. 4314крб., що підтвердив обком профспілки від 18.02.94р. За святковий день 26.04.92р., зважаючи на розцінку за тонну, не доплатили 179,2крб. У грудні 1993р. необгрунтовано поставили прогули за 3, 7, 8 грудня, коли він перебував на легкій праці у розрахунковому відділі заводу, і не заплатили заробіток за цей час. У квітні 1993р. необгрунтовано вирахували із заробітної плати 4409,25крб. Не оплатили заробітну плату за простой у лютому 1993р. Не оплатили заробітну плату за день проходження МСЕК 28.03.1994р. Протягом 1992-1993р.р. неправильно виплачувались лікарняні, що полягає в неіндексації середньомісячної заробітної плати на коєфіцієнт підвищення тарифних ставок. Не оплатили відпускні за 7 днів. У зв"язку з порушенням підприємством його прав на оплату праці просив стягнути всі недонараховані і недоплачені за період роботи грошові суми, стягнути середній заробіток за затримку у розрахунку при звільненні. Вважає всі наведені недоплати, суперечливими чинному законодавству, положень про оплату праці, діючих на підприємстві. У зв"язку із скасуванням, як вважає, ст. 233 КЗпП України, просив стягнути зазначені недоплачені суми з ВАТ "ДМЗ". В ході судового розгляду справи уточнив і доповнив позовні вимоги, що в остаточній редакції зводяться до наступного: стягнути з відповідача на його користь недонараховані і не сплачені кошти: за відгрузку металу з ресорного цеху у квітні 1993р. у сумі 4314крб.; доплату за святковий день 26.04.92р., зважаючи на розцінку за тонну, у сумі 179,2крб.; заробітну плату за безпідставні прогули 3,7, 8 грудня 1993р.; доплату по заробітній платі за січень 1989р., із врахуванням його 3 розряду і виконання роботи по киснево-коп"євій порізці стальних масивів; заробітну плату за суміщення у березні 1991р. по виконанню робіт з доведення до габаритів в сумі 500руб., із врахуванням того факту, що його робота з суміщення протягом січня-лютого 1991р. мала, але не була, відображена в трудовій книжці; доплату за виконання робіт з 01.03.1993р. по різці стальних масивів і доведенню до габарита і відгрузку в мартенівський цех вручную, що в порівнянні розцінкою такої ж роботи на машині "Стріла" (120крб./тонну), має бути оплачена в 6 разів більше.; заробітну плату за простой у лютому 1993р. тривалістю в 8 днів, а у березні 1993р. тривалістю в 7 днів; за травень 1991р., травень 1993р. проіндексувати заробітну плату на 1,85; стягнути за період всього 1991р. недонараховані кошти заробітної плати, зважаючи на зріст інфляції і те, що йому ні разу не підвищували тарифні ставки за цей час; стягнення необгрунтовано вирахуваної суми 4909,35крб. із заробітної плати у квітні 1993р.; доплату за січень-квітень 1993р. за виконання ним робіт за збір і відгрузку металобрухту в сталеплавильні цеха - в сумі 4314крб.; оплатити роботи по розділюванню "козлов" і стальних масивів на габаритний металобрухт протягом періоду його роботи 01.03.1991р. по 25.03.1994р.; доплату за святкові дні протягом 1991-1992р.р., що мали, але не були оплачені в подвійному розмірі; доплатити за святковий день 26.04.1992р. суму 179,2крб., зважаючи на розцінку за тонну не 56крб., а 61,6крб.; доплату по лікарняних листах за період з 01.03.1991р. по 25.03.1994р., зважаючи на те, що для вирахування брали тарифну ставку газорізника 3 розряду, в той час як він не працював по цій професії, а займався киснево-коп"євою порізкою сталевих і чугунних масивів, а також не враховувався коефіцієнт підвищення тарифних ставок і середньомісячна заробітна плата не проіндексовувалась, 12-тигодинний графік його роботи, а не п"ятиденний тиждень по 8,2год., в тому числі не доплатили по лікарняних за період 20.07.1992р.-22.01.1993р. за 37,8год., за період 05.05.1993р.-25.03.1994р. - за 75,2год.; стягнути заробітну плату за день проходження МСЕК 28.03.1994р.; стягнути недоплачені суми по лікарняних, оскільки після встановлення професійного захворювання 28.09.1993р. йому частково, у 60% розмірі, і без врахування індексу підвищення тарифних ставок оплачували лікарняний, в той час, як з дня встановлення профзахворювання і до дня встановлення групи інвалідності мала бути виплачена середньомісячна заробітна плата; стягнути відпускні за 7 днів; доплатити компенсацію за невикористану відпустку за 1 день при звільненні у березні 1994р.; доплатити відпускні за період роботи 07.12.1988-19.01.1989р. при його звільненні тривалістю в 4 дні в сумі 20,66грн. (30,20грн.-9,54); доплатити компенсацію за невикористану відпустку тривалістю 19днів (61-42) при звільненні 25.03.1994р.; у зв"язку з тим, що у листопаді 1991р. необгрунтовано перерахували кошти його заробітної плати на ощадну книжку у сумі 1165руб., що на 500руб. менше, без врахування по суміщенню в заводі у березні 1991р., просить цю суму стягнути. В порушення ст. 110 КЗпП України йому при звільненні з 19.01.1989р. і 25.03.1994р. не видали розрахункових документів. У зв"язку із порушенням його права на оплату праці просив стягнути середній заробіток за весь час затримки у розрахунку при звільненні, стягнути середній заробіток за затримку у видачі трудової книжки при звільненні з роботи 19.01.1989р. у сумі 82,55руб., зважаючи на те, що трудову йому видали 04.02.1989р., відшкодувати моральну шкоду в сумі 100000грн. Крім того, йому не оплатили нараховану суму компенсації за невикористану відпустку за період роботи з 07.12.1988-19.01.1989р. у сумі 9,54руб.СРСР, оскільки він виїзджав з м. Маріуполя до Донецька і не мав змоги отримати цю суму. В судовому засіданні позивач і його представник [PERSON]підтримуючи остаточну редакцію позову, посилаючись на положення ст. 238 КЗпП України, просили поновити строк на подачу позову про виплату сум, зважаючи на те, що тільки напередодні звернення до суду із даним позовом позивач довідався про порушене право (т. 1 а.с. 182). Надали пояснення аналогічні тим, що викладені в позовних заявах. Представники відповідача[PERSON], [PERSON],[PERSON], [PERSON] що діють за довіреностями, заперечуючи проти задоволення позову, в судовому засіданні пояснили, що за час роботи [PERSON]. на підприємстві у періоди 07.12.1988р.-19.01.1989р. і 01.03.1991р.-25.03.1994р. йому правильно і своєчасно нараховувалась заробітна плата, оплачувались у повному обсязі лікарняні, компенсація за невикористану відпустку та інші виплати. Затронуті позивачем спірні вимоги були предметом розгляду в межах інших справ, по яких проводились бухгалтерська експертиза, перевірка контрольно-ревізійною службою, і правильність, повнота нарахування, виплата належних сум по оплаті праці позивачеві неодноразово встановлювалась чинним рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 09.06.2000р. по справі № 2-2/2000, рішенням Апеляційного суду Донецької області від 09.06.2006р. по справі № 22-494/2006. Оскільки заявлені у 2006 році вимоги, що є необгрунтованими по суті, стосуються правовідносин за 1988-1994р.р., за відсутністю поважних причин пропуску передбаченого ст. 233 КЗпП України строку, просили відмовити в задоволенні позову [PERSON]. Свої пояснення виклали з посиланням на діюче законодавство. Заслухавши сторони і їх представників, дослідивши письмові матеріали справи та інші докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню за наступних підстав. Факт перебування позивача з відповідачем в трудових правовідносинах сторонами не оспорюється. З трудової книжки [PERSON]., наказів, особових карток вбачається, що він з 07.12.1988р. за наказом № 1762 прийнятий на посаду гозорізника металобрухту і відходів 3 розряду у копровий цех Донецького металургійного заводу, 19.01.1989р. звільнений з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 19.01.1989р.; в-друге, 01.03.1991р. прийнятий на посаду газорізника 3 розряду у копровий цех ВАТ "ДМЗ" за наказом № 286 від 01.03.1991р., з 20.04.1993р. - дільниця по переробці металобрухту мартенівського виробництва, наказом № 314 від 25.03.1994р. звільнений з роботи за ст. 38 КЗпП України з 25.03.1994р. за власним бажанням на підставі його заяви (т. 1 а.с. 91. 115-117, 228). Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09.07.2000р. по справі № 2-2/2000, яка була досліджена в ході вирішення даного спору, за позовом [PERSON]. до ВАТ "ДМЗ" про стягнення заробітної плати за час роботи, відмовлено позивачеві у стягненні 591902,12грн. Рішення суду першої інстанції залишено без змін ухвалою судової колегії в цивільних справах Донецького обласного суду від 05.10.2000р., і чинне на сьогодення (а.с. 40-44, справа № 2-2/2000). З мотивувальної частини даного рішення вбачаються встановлені судом обставини: факт отримання [PERSON]. заробітної плати, допомоги по лікарняних листах, відпускних, доплата за святкові дні, виплати заробітної плати за період з 01.03.1991р. по 25.03.1994р., в тому числі доплати заробітної плати в сумі 15,20грн. у період з 24.12.1992р. по 11.01.1993р. за довідкою № 3181 - нарахування і виплата здійснені правильно, в повному обсязі, на підставі діючого на підприємстві положення про оплату праці і встановлені розцінки за виконані роботи, призведення індексації грошових доходів працівників у зв"язку з підвищенням розміру заробітної плати, змін коефіцієнту зросту розміру заробітної плати, що підтверджено довідками підприємства, актом перевірки контрольно-ревізійної служби, висновком проведеної судово-бухгалтерської експертизи, за виключенням недоплаченої суми заробітної плати лікарняними листами № 003341 з 03.07.1993р.по 27.07.1993р. у сумі 7коп. і № 003341 з 22.01.1994р. по 18.02.1994р. у сумі 88коп. (справа № 2-2/2000 - т. 1 а.с. 84, 95). Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26.10.1995р. по справі № 2-976/95 за позовом [PERSON]. до ВАТ "ДМЗ" про зміну формулювання причин звільнення, матеріали якої були досліджені в ході вирішення даної справи, залишеним без змін ухвалою судової колегії по цивільних справах Донецького обласного суду від 30.11.1995р., яким позивачеві, в тому числі, було відмовлено у зміні формулювання причин звільнення зі ст. 38 на п. 2 ст. 40 КЗпП України, встановленими судом обставинами є волевиявлення і ініціатива позивача до свого звільнення з 25 березня 1994 року, що випливає з його звернення із письмовою заявою до адміністрації заводу. Відповідно до його заяви [PERSON]. був звільнений з 25 березня 1994 року; при звільненні [PERSON]. трудове законодавство порушено не було, звільнення призведено у відповідності зі ст. 38 КЗпП України (т. 1 а.с. 216-226, справа № 2-976/95). Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 09.06.2006р. по цивільній справі за позовом [PERSON]. до ВАТ "ДМЗ", відділення виконавчої дирекції ФССНВВПЗ у місті Маріуполі Донецької області про відшкодування шкоди внаслідок професійного захворювання, встановлено, що [PERSON]. працював на підприємстві з 01.03.1991р. по 25.03.1994р. Цим рішенням встановлено, що [PERSON]. з 01.03.1991р. по 25.03.1994р. працював газорізником у копровому цеху ВАТ "ДМЗ", звільнений з роботи за власним бажанням у зв"язку з інвалідністю 3 групи за ст. 38 КЗпП України. З мотивувальної частини даного рішення вбачаються встановлені судом обставини, а саме, що протягом вересень-листопад 1993р. позивачеві виплачувалась допомога по тимчасовій непрацездатності, збережений середній заробіток. Тому доводи в межах вирішення даної справи, що йому не доплачувались лікарняні після встановлення професійного захворювання 28.09.1993р., не грунтуються на фактичних обставинах справи. Відповідно до ст. 61 ч. 3 ЦПК України вищезазначені обставини, що встановлені вказаними рішеннями у інших цивільних справах, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді даної справи, по якій бере участь та сама особа - позивач [PERSON]., щодо якого встановлено ці обставини. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України в редакції, що діяла як на момент виникнення спірних правовідносин 07.12.1988р.-25.03.1994р. (т. 1 а.с. 80-87), так і на сьогодення, п рацівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як вбачається з мотивувальної частини рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 09.06.2000р. (а.с. 42, справа № 2-2/2000 - т. 1 а.с. 13-16), позивач 12.12.1993р. (т. 1 а.с. 127-128) звертався до адміністрації ВАТ "ДМЗ" із заявою про неправильність нарахування йому заробітної плати і допомоги по лікарняним листкам і довідкам протягом 1992-1993р.р.; 27.12.1993р. і 14.01.1994р. йому видані письмові відповіді з приводу нарахування зазначених виплат в повному обсязі. З вимогою ж про стягнення недонарахованих і не виплачених сум, зазначених у змісті позовної заяви і доповнень до неї, позивач звернувся до суду за перебігом встановленого законодавством тримісячного строку - а саме через 12 років після того, як з вищевказаних відповідей підприємства 27.12.1993р. і 14.01.1994р. довідався про порушення свого суб"єктивного права і 25.03.1994р. був звільнений з підприємства, і через 17 років щодо вимог про стягнення грошових сум недонарахованих і не виплачених на момент його звільнення за період роботи 07.12.1988р.-19.01.1989р. Отже, позивачем в частині вимог про стягнення недонарахованих і не сплачених сум за час роботи при зверненні до суду із заявою про вирішення трудового спору порушено строки, передбачені ст. 233 КЗпП України. Згідно зі ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Згідно з п. 4 абз. 1 Постанови Пленуму В ерховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992р. з подальшими змінами і доповненнями, встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновл ює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Позивач в обгрунтування поважності причини пропуску строку і звернення до суду із даним позовом через близько 12 і 17 років вказував на юридичну необізнаність. Але ж ці доводи судом не приймаються до уваги, зважаючи на доведеність населенню у встановленому порядку законодавства про працю, а також беручи до уваги неодноразове використання позивачем права звернення за судовим захистом свого суб"єктивного трудового права в межах вирішення інших справ за трудовими спорами між тими ж сторонами. Отже, поважних причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом, як і доказів їх наявності, позивачем не наведено і в ході судового розгляду їх не встановлено, у зв"язку з чим суд не вбачає підстав для поновлення пропущеного строку. За п. 4 вищезгаданої Постанови Пленуму ВСУ № 9, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Посилання позивача і його представника на застосування при вирішенні даного спору положення ст. 238 КЗпП України щодо цих вимог, яким передбачено виплата працівникові грошових сум без обмеження будь-яким строком, не є такими, що грунтуються на вимогах закону, оскільки дана норма, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, тобто першого звільнення позивача з підприємства у 1989р. і другого звільнення у 1994р., так і на даний час, регламентує розгляд трудових спорів з питань про грошові вимоги, не пов"язаних із звільненням або переведенням, в ній йдеться про необмеженість періоду, за який була нарахована заробітна плата та за який вона може бути стягнена. В даному випадку вимоги [PERSON]. стосуються стягнення грошових сум, недонарахованих і не виплачених на час звільнення з підприємства. Таким чином, суд відмовляє в задоволенні позову [PERSON]. у зв"язку із пропуском строку звернення до суду із даним позовом в частині заявлених вимог про: стягнення заробітку за відгрузку металу з ресорного цеху у квітні 1993р. у сумі 4314крб.; доплати за святковий день 26.04.92р. у сумі 179,2крб.; заробітної плати за безпідставні прогули 3,7, 8 грудня 1993р.; доплати по заробітній платі за січень 1989р., із врахуванням його 3 розряду і виконання роботи по киснево-коп"євій порізці стальних масивів; заробітної плати за суміщення у березні 1991р. по виконанню робіт з доведення до габаритів в сумі 500руб., із врахуванням роботи за суміщенням протягом січня-лютого 1991р.; доплати за виконання робіт з 01.03.1993р. по різці стальних масивів і доведенню до габарита і відгрузку в мартенівський цех вручную; заробітної плати за простой у лютому 1993р. тривалістю в 8 днів, а у березні 1993р. тривалістю в 7 днів; індексації заробітної плати за травень 1991р., травень 1993р. на 1,85; стягнення із врахуванням підвищення інфляції і із застосуванням коефіцієнту підвищення тарифних ставок заробітної плати за 1991р.; стягнення необгрунтовано вирахуваної суми 4909,35крб. із заробітної плати у квітні 1993р.; доплати за січень-квітень 1993р. за виконання ним робіт за збір і відгрузку металобрухту в сталеплавильні цеха - в сумі 4314крб.; доплати за роботи по розділюванню "козлов" і стальних масивів на габаритний металолом протягом періоду його роботи 01.03.1991р. по 25.03.1994р.; доплати за святкові дні протягом 1991-1992р.р.; доплати за святковий день 26.04.1992р. суму 179,2крб.; доплати по лікарняних листах за період з 01.03.1991р. по 25.03.1994р., зважаючи на виконання робіт з киснево-коп"євої порізки сталевих і чугунних масивів, зберігання середньомісячного заробітку, а не 60%, коефіцієнту підвищення тарифних ставок і індексу інфляції, 12-тигодинного графік його роботи; доплати по лікарняних листах за період 20.07.1992р.-22.01.1993р. за 37,8год., за період 05.05.1993р.-25.03.1994р. - за 75,2год.; стягнення заробітної плати за день проходження МСЕК 28.03.1994р.; стягнення відпускних за 7 днів; доплату компенсації за невикористану відпустку за 1 день при звільненні у березні 1994р.; доплату відпускних за період роботи 07.12.1988-19.01.1989р. при його звільненні тривалістю в 4 дні в сумі 20,66грн. (30,20грн.-9,54); доплату компенсації за невикористану відпустку тривалістю 19днів (61-42) при звільненні 25.03.1994р.; доплати заробітної плати у сумі 500руб. за суміщення у березні 1991р.; стягнення середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку, стягнення середнього заробітку за затримку у видачі трудової книжки при звільненні з роботи 19.01.1989р. у сумі 82,55руб.; відшкодування моральної шкоди в сумі 100000грн. Доводи ж позивача в частині несплати йому нарахованої, але не виплаченої суми компенсації за невикористану відпустку у період роботи 07.12.1988р.-19.01.1989р. у сумі 9,54руб.СРСР, обчисленої у відповідності з діючим на спірний період часу законодавством суми і її тривалості, вимоги якої не обмежуються будь-яким строком згідно до ст. 238 КЗпП України, спростовуються матеріалами справи, зокрема, особистим рахунком № 44/248 за лютий 1989р. на ім"я [PERSON]., де в числі інших виплат зазначена і саме ця сума, яка разом із депонованою заробітною платою сплачена позивачеві по авансовій відомості в період оформлення позивачем обхідного листка 02-03 лютого 1989р., в тому числі і бухгалтерії заводу (т. 1 а.с. 201). Тому, із врахуванням спливу строку зберігання на підприємстві платіжних документів (т. 1 а.с. 259 справи № 2-2/2000), не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача цієї суми, перерахованої на національну грошову одиницю - гривню, у зв"язку з чим суд в даній частині вимог відмовляє за безпідставністю. Відповідно до положень ст.ст. 79, 81, 88 ЦПК України, у даному випадку відмови в задоволенні позову, суд стягує з позивача судові витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді в сумі 7,50грн. На підставі ст.ст. 233, 238 КЗпП України, Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992р. (з подальшими змінами),

Outcome: approved