Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-19 00:00:00

[PERSON] . звернувся до суду з позовом до [PERSON] . про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Посилається на те, що він працював на посаді завідуючого м”ясним павільйоном на ринку [ADDRESS] у підприємця [PERSON] ., з якою він перебував у шлюбі. У лютому відповідачка відібрала у нього ключі від службових приміщень, позбавивши його доступу до робочого місця. Пов”язує це з погіршенням їхніх сімейних відносин, оскільки невдовзі вона зініціювала розірвання шлюбу з ним. [INFO] р. відповідачка заявила, що звільнила його за прогул, тобто на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, однак трудову книжку йому не видала. Тільки 09.09.2008 р. відповідачка вручила йому копію наказу про звільнення, але категорично відмовилася видати трудову книжку. Лише після офіційного звернення до прокуратури Сокирянського району відповідачка видала йому трудову книжку 01.10.2008 р., про що свідчить його підпис в журналі. Тоді він побачив, що згідно запису у трудовій книжці його звільнено за згодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України. Вважає, що його звільнено з грубими порушеннями чинного законодавства, тому що він не подавав відповідачці заяву про звільнення. Оскільки його безпідставно звільнено, то за час вимушеного прогулу підлягає до стягнення відповідачки сума, не менша ніж встановлена в Україні мінімальна заробітна плата, тобто не менше 3412,50 грн. Також, у зв”язку з незаконним звільненням з роботи йому було завдано моральної шкоди, яка полягає в глибоких моральних стражданнях, втраті нормальних життєвих зв”язків по бізнесу, по колу ділових партнерів та друзів, у повсякденному спілкуванні тощо; залишившись без роботи, без звичного професійного оточення, без засобів для існування він змушений був докладати значних фізичних і психологічних зусиль, щоб прожити весь цей час та забезпечити себе життєво необхідними речами.Спричинену йому моральну шкоду він оцінює у 1500 гривень. Просить поновити його на роботі завідуючого м”ясним павільйоном на ринку [ADDRESS] з 16.03.2008 р., як звільненого безпідставно. Стягнути з відповідачки на його користь середньомісячний заробіток за весь час вимушеного прогулу з 16 березня по день поновлення, в сумі, не меншій ніж 3412, 50 грн. Стягнути з відповідачки спричинену йому моральну шкоду у сумі 1500 грн. Позивач та його предстаник в судовому засіданні позов підтримали з підстав, наведених в ньому, та доповнили, що копія неіснуючого наказу про звільнення позивача з роботи за ст. 40 п.4 КЗпП України вручена йому відповідачкою 09.09.2008 р., а про видання наказу про його звільнення за ст. 36 ч.1 КЗпП України йому стало відомо тільки після отримання трудової книжки, яка йому вручена після неодноразових вимог та його офіційного звернення в прокуратуру Сокирянського району, в кабінеті прокурора 01.10.2008 р. Копію даного наказу йому взагалі не вручено. Заяву про звільнення за згодою сторін він відповідачці не подавав. Фактично не працював з лютого 2008 року, оскільки відповідачка відібрала у нього ключі від службових приміщень, тобто позбавила доступу на робоче місце. Вважають, що звільнення спричинили їхні особисті неприязні відносини та розпад сім*ї. Відповідачка позов не визнала та пояснила, що позивача було звільнено нею з [INFO] р. за згодою сторін, хоч 09.09.2008 р. нею була вручена йому копія неіснуючого наказу про звільнення за прогули, завірена особисто нею. Вона передумала звільняти позивача за прогули, тому видала під тим же номером той наказ, який в даний час є в книзі наказів. Визнала, що копію даного наказу позивачу не вручала, а трудову книжку йому вручила 01.10.2008 р. в приміщенні прокуратури. Заяви про звільнення за згодою сторін позивач їй не подавав. Підставою для видачі наказу вважає трудовий договір, що зареєстрований в районному центрі зайнятості. Даний договір укладався з позивачем на строк до 30.09.2005 р., але розірваний тоді не був і позивач продовжував працювати аж до даного його звільнення. [PERSON] . працював повний робочий день – по 8 годин, при п*ятиденному робочому тижні, з вихідними в неділю та понеділок. В судовому засіданні свідок [PERSON] . пояснив, що приблизно в лютому-березні 2008 року зі слів позивача йому стало відомо, що відповідачка відібрала у нього ключі від службових приміщень і звільнила з роботи. Свідок [PERSON] . пояснила, що вона працює бухгалтером у відповідачки з 2006 року. В перших числах березня 2008 року, коли вона повернулася із екзаменаційної сесії, позивач вже не працював. Сказав їй, що хоче попробувати працювати на себе. Після того вона підготувала проект наказу про його звільнення за згодою сторін, який підписала [PERSON] . Підставою видачі наказу вказала трудовий договір. Свідок [PERSON] . пояснила, що з 2005 року працює контролером-касиром у відповідачки, однак їй не відомі обставини звільнення позивача з роботи. Заслухавши сторони, представника позивача, свідків та дослідивши всі надані сторонами та долучені до справи докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. З копії трудової книжки позивача судом встановлено, що на підставі наказу [NUMBER] від [INFO] р. та зареєстрованого в Сокирянському районному центрі зайнятості трудового договору з [INFO] р. [PERSON] . було прийнято до [PERSON] . на роботу на посаді завідуючого м*ясним павільйоном [INFO] . З тексту трудового договору вбачається, що строк трудового договору встановлено до 30.09.2005 р. Після закінчення вказаного в п.1 трудового договору строку [PERSON] . відповідачкою звільнений не був, а продовжував працювати аж до моменту даного звільнення. Згідно ст. 39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Таким чином, слід вважати, що між сторонами існував трудовий договір, укладений на невизначений строк. З записів в книзі наказів відповідачки вбачається, що на підставі наказу від [INFO] р. за [NUMBER] позивача було звільнено з роботи за згодою сторін (ст. 36 п.1 КЗпП України) і запис в трудову книжку позивача було зроблено на підставі даного наказу. При цьому як підставу для винесення даного наказу вказано трудовий договір. З тексту даного письмового трудового договору встановлено, що в ньому відсутні будь-які підстави для звільнення позивача з роботи за згодою сторін ( ст. 36 п.1 КЗпП України). Обома сторонами визнано в судовому засіданні ту обставину, що заяву про звільнення з роботи за згодою сторін позивач не подавав. Згідно ст. 61 ч.1 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином, судом встановлено, що сторони не досягли домовленості як щодо самого звільнення позивача з роботи, так і щодо строків такого звільнення, тому звільнення позивача за згодою сторін по своїй суті є його звільненням з ініціативи власника, без дотримання при цьому вимог трудового законодавства, тобто є необгрунтованим та незаконним. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно вирішує вимоги про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше як за один рік. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Сторонами в судовому засіданні визнано та не підлягає доказуванню те, що позивач працював з повним робочим днем та при 5-денному робочому тижні, з вихідними днями в неділю та понеділок. З виданої відповідачем довідки [NUMBER] від [INFO] р. встановлено, що станом на день звільнення – [INFO] р. середньомісячний заробіток позивача складав 517,50 грн., тобто більше розміру мінімальної заробітної плати, діючої на той час, а визначений відповідачкою розмір середньоденного заробітку позивача складав 24,64 грн. З 01.01.2008 р. по 31.03.2008 р. розмір мінімальної заробітної плати в Україні складав 515 грн., з 01.04.2008 р. по 30.09.2008 р. - 525 грн., з 01.10.2008 р. по 01.12.2008 р. - 545 грн. Згідно ст. 95 КЗпП України мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, погодинну норму праці (обсяг робіт). З 16.03.2008 р. по 20.11.2008 р. вимушений прогул позивача склав 173 робочих дні, тобто сума компенсації середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з урахуванням діючого в Україні розміру мінімальної заробітної плати, складає: • за період з 18.03.2008 р. по 31.03.2008 р. з розрахунку середньомісячної заробітної плати позивача - 517,50 грн. та середньоденної - 24,64 грн. за 10 робочих днів - суму 246,40 грн.; • за період з 01.04.2008 р. по 30.09.2008 р. з розрахунку мінімальної заробітної плати в Україні - 525 грн. на місяць за 6 повних місяців - суму 3150 грн.; • за період з 01.10.2008 р. по 20.11.2008 р. з розрахунку мінімальної заробітної плати в Україні - 545 грн. та, відповідно, середньоденної - 25,35 грн. за 37 робочих днів - суму 937,91 грн., а всього - суму 4334,31 грн. Таким чином, позовні вимоги щодо поновлення позивача на роботі та стягнення з відповідачки на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день фактичного поновлення на роботі підлягають до повного задоволення. Суд приходить до висновку, що вимога позивача щодо стягнення з відповідачки моральної шкоди в сумі 1500 гривень підлягає до часткового задоволення. Незаконне звільнення позивача з роботи призвело до заподіяння йому моральних страждань, оскільки він вважав, що термін дії трудового договору є безстроковим і розраховував на подальше виконання своїх обов”язків та отримання заробітної плати, а незаконні дії відповідача вимагають від нього нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв*язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Тобто, суд вбачає підстави для часткового задоволення позову в цій частині. Суд вважає недоведеним заподіяння позивачу моральної шкоди в заявленому ним розмірі. Сам факт поновлення позивача на роботі суд вважає частковою компенсацією заподіяної йому моральної шкоди. При цьому враховується, що, відповідно до пояснень позивача в судовому засіданні, він не залишився без засобів без існування, з 01.04.2008 р. по даний час займається підприємницькою діяльністю і отримує дохід. З урахуванням тривалості моральних страждань позивача, ступеня їх тяжкості, розумним і справедливим суд вважає розмір моральної шкоди - 200 гривень. Оскільки як позивач, так і відповідачка визнали той факт, що копія наказу про звільнення позивача з роботи за згодою сторін відповідачкою йому не була вручена взагалі, а трудова книжка була вручена йому 01.10.2008 р., суд вважає, що позивач не пропустив передбачений ст. 233 ч.1 КЗпП України строк, звернувшись до суду з даним позовом 08.10.2008 р.(дата подачі позовної заяви до суду). На підставі ст.ст.23, 24, 36, 39-1, 235 ч.ч.1,2,4,5, 237-1 КЗпП України та

Outcome: partial