Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-21 00:00:00

13.03.2009 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить поновити його на роботі, скасування наказу про звільнення та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 8000,00 грн. В судовому засіданні позивач в обґрунтування заявленого позову пояснив, що він працював у відповідача в БМУ-2 ВАТ «Південспецатоменергомонтаж» на посаді слюсаря-сантехніка з 19.03.2008 р. З травня 2008 р. у відповідача почалось скорочення штату працівників. В зв'язку зі скороченням штату, щоб не сплачувати вихідну допомогу, голова правління відповідача примусив його написати заяву на звільнення з 30.12.2008 р. під погрозами звільнення за статтею за, ніби-то, прогули з його сторони. Він під тиском написав цю заяву про звільнення за згодою сторін і 30.12.2008 р. відповідачем було видано наказ про його звільнення, однак, ані тоді ані тепер звільняться не бажає, і робота і фінансування у відповідача є до теперішнього часу. Прогулів у позивача немає, так як і немає інших порушень дисципліни та стягнень, він має вищу будівельну освіту, великий стаж та досвід роботи, що надає йому переваги перед іншими робітниками за кваліфікацією та виробництву праці, іншу роботу не було запропоновано в межах спеціальності. В зв'язку з чим, просить заявлений позов задовольнити в повному обсязі, поновити його на роботі на посаді слюсаря-сантехніка, скасувати наказ про його звільнення та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 8000,00 грн. В судовому засіданні представник відповідача, що діє на підставі довіреності проти заявленого позову заперечувала, просила в його задоволенні відмовити, як в незаконному та заявленому без достатній на те підстав. При цьому, в обґрунтування заперечень проти позову пояснила, що дійсно, на підприємстві суттєво зменшилися обсяги будівельно-монтажних робіт в умовах економічної кризи, в зв'язку з чим керівництво було вимушено прийняти рішення щодо скорочення штату працівників, однак, посада позивача - слюсар-сантехнік, під скорочення штату не підпала. Позивачем добровільно та власноручно було написано та подано до адміністрації підприємства заяву про звільнення в порядку п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. Посилання позивача на те, що начебто, його примусили написати цю заяву, щоб не виплачувати вихідну допомогу, є завідомо неправдивими. Крім того, на підприємстві працює профспілковий комітет, до якого працівники звертаються за захистом своїх порушених роботодавцем трудових прав. Однак, позивачем жодних звернень до профспілкового комітету не було проведено, ним не було здійснено ніяких дій щодо врегулювання , начебто, існуючого трудового спору шляхом переговорів з керівництвом підприємства. Жодних доказів того, що під впливом тиску зі сторони відповідача та третьої особи, а не добровільно ним написано заяву про звільнення, позивачем суду не надано, як не надано і доказів того, що взагалі відповідачем порушено права позивача. В зв'язку з цим, просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Третя особз по справі [PERSON] та його представник в судове засідання не з'явились, причину неявки суду не повідомили, про день та час розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином. Суд, заслухавши учасників судового засідання, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до наказу ВАТ «Південспецатоменергомонтаж» від 19.03.2008 р. за №34к [PERSON] було прийнято слюсарем-сантехніком 6 розряду до Будівельно-монтажного управління №2 ВАТ «Південспецатоменергомонтаж» з 19.03.2008 p., табельний номер 4180. На підставі заяви позивача від 30.12.2008 р. з проханням звільнити його за угодою сторін з 30.12.2008 р. відповідачем було видано наказ від 30.12.2008 р. за №146-к, відповідно до якого [PERSON] слюсаря-сантехіка 6 розряду БМУ-2 за угодою сторін відповідно до п.1. ст.36 КЗпП України з 30.12.2008 року звільнено з займаної посади. Позивача звільнено з займаної посади за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, в якому зазначено, що підставою для припинення трудового договору є угода сторін. Законодавець вважає угодою сторін досягнення згоди між власником або уповноваженим ним органом (відповідачем по справі) та робітником (позивачем по справі) про припинення трудового договору. Ініціатива про припинення договору може виходити як від робітника, так і від власника або уповноваженого ним органа, і якщо одна одна сторона буде згодна на пропозицію іншої сторони, вважається, що сторони досягли згоди про припинення трудового договору, а робітник звільняється з роботи, при цьому, день припинення роботи визначається сторонами за взаємною домовленістю Звільненню за угодою сторін притаманні наступні ознаки: відсутність взаємних претензій сторін, відсутність зобов'язання виконувати будь-які процесуальні дії одна відносно іншої (попередження, зобов'язання відносно працевлаштування та узгодження про звільнення з відповідним органом), відсутність зобов'язання власника або уповноваженого ним органа виплачувати вихідну допомогу, а робітника - повертати отримані грошові кошти, не обов'язковість дотримання сторонами письмової форми волевиявлення про звільнення, тобто, недотримання письмової форми не тягне за собою недійсність заяви про звільнення. Якщо домовленість сторін відносно цієї підстави для припинення трудового договору не досягнуто, то в такому випадку на підставі п.8 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. за №6 «Про практику розгляду судами трудових спорів» звільнення провадиться на підставі ст.38 КЗпП України, тобто, з ініціативи працівника з попередженням про наступне звільнення за 2 тижні та відпрацювання останнім цього терміну на займаній посаді. Як зазначено представником відповідача при розгляді справи, дійсно, на підприємстві суттєво зменшилися обсяги будівельно-монтажних робіт в умовах економічної кризи, в зв'язку з чим керівництво було вимушено прийняти рішення щодо скорочення штату працівників, однак, посада позивача - слюсар-сантехнік 6 розряду, під скорочення штату не підпала. Позивачем було добровільно та власноручно написано заяву про звільнення в порядку п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін, саме яку було останнім подано адміністрації підприємства. Пропозицію позивача адміністрацією підприємства було прийнято, що не є порушенням законодавства про працю, і видано наказ про звільнення позивача за угодою сторін з дати, яку ним зазначено в тексті заяви про звільнення, в зв'язку з чим трудовий договір між підприємством і позивачем з дати звільнення було припинено. При цьому, позивачу 11.02.2009 р. були виплачені нараховані при звільненні суми заробітної плати за грудень 2008 року в розмірі 883,57 грн. та грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 1190,49 грн., сума грошових коштів до сплати склала 1681,35 гривень. В своїх поясненнях в ході розгляду справи позивачем зазначено, що його примусили написати заяву про звільнення з роботи під тиском, погрозами зі сторони відповідача та третьої особи по справі, при цьому, ці особи погрожували йому, що у разі відмови від написання заяви про звільнення його буде звільнено з роботи за прогули. Крім того, на підтвердження своїх слів, позивачу було, ніби-то, надано табель робочого часу, в якому вже було проставлено прогули замість робочих днів, які позивачем вже відпрацьовано. Однак, жодних доказів того, що заяву про звільнення позивачем дійсно було написано під впливом тиску, погроз на нього зі сторони відповідача та третьої особи, а не добровільно, як це зазначає представник відповідача, позивачем суду не надано, як не надано і доказів того, що взагалі відповідачем порушено будь-які права позивача відносно яких ним заявлено позовні вимоги. Позивач посилався на свідчення свідка [PERSON], яка, на його думку, повинна підтвердити викладе\-ні ним обставини про великий намір позивача працювати слюсарем-сантехніком, як тоді, так і у теперішній час та про примушення його до написання заяви про звільнення за угодою сторін, яку він насправді не мав наміру писати. Однак, допитаний в судовому засіданні за клопотанням позивача свідок [PERSON], яка працює у відповідача інспектором відділу кадрів, не підтвердила викладені позивачем обставини позову. Вона пояснила, що позивач звільнився сам, ніякого тиску на нього зі сторони адміністрації підприємства не було, вона ще йому запропонувала встати на облік на протязі 7 днів до районного центру зайнятості населення. Крім того, вона пояснила, що ніякого відношення до табелів обліку робочого часу взагалі позивач не має. Посилання позивача на свідчення свідка [PERSON], який працював майстром БМУ-2, як на доказ в обґрунтування заявленого ним позову, також не спроможні, оскільки цим свідком суду свідчення не були надані. На запит суду відповідачем було надано наказ від 30.01.2009 року про те, що [PERSON] було звільнено з посади мастера з 30.01.2009 року, тому вони не мають можливості забезпечити його явку до суду за місцем його роботи. Надіслане судом поштове відправлення - судова повістка про виклик до суду за адресою місцезнаходження свідка повернулось до суду зі спливом строку зберігання. Тобто, судом було вжито всі можливі заходи по встановленню місцезнаходження свідка [PERSON] Позивачем не була забезпечена явка вищезазначеного свідка до суду, якого він просив допитати на підтвердження тих обставин, на які він посилається, як на підставу свої позовних вимог, однак останнім це не було зроблено. Таким чином, суд вважає, що між позивачем та відповідачем було досягнуто згоду про припинення укладеного між сторонами трудового договору за угодою сторін, що не суперечить вимогам КЗпП України, в зв'язку з чим, вимоги позивача про поновлення його на роботі та скасування наказу про звільнення не є такими, що підлягають задоволенню. Щодо стягнення з відповідача суми заробітку за весь час вимушеного прогулу. Питання про стягнення суми заробітку за весь час вимушеного прогулу вирішується судом при винесенні рішення про поновлення працівника на роботі відповідно до ст.235 КЗпП України. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Однак, суд вважає, що підстави для задоволення вимоги позивача про поновлення його на роботі відсутні, тому факт вимушеного прогулу судом не може бути встановлений, і відповідно до цього, суми заробітку за цей час не підлягають стягненню. На підставі цього, суд відмовляє в стягненні з відповідача суми заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 8000,00 грн. Таким чином, обставини, викладені позивачем, на підставі яких обґрунтовуються позовні вимоги базуються лише на свідченнях його самого і не є підтвердженими ніякими належними доказами, а базуються лише на припущеннях, в зв'язку з чим суд вважає ці обставин не доведеними, а позов таким, що не підлягає задоволенню. На підставі ст.ст, 21, 36, 235 КЗпП України, п.8 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. за №6 «Про практику розгляду судами трудових спорів»,

Outcome: dismissed