Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою на тій підставі, що 22.10.2002 року він уклав з відповідачем договір займу, за яким відповідач позичив у нього 11 800 доларів США, зобов'язався повернути їх до 22.04.2003 року, про що склав розписку. Однак свої зобов'язання за розпискою відповідач не виконав до цього часу, що змусило його, позивача, 25.10.2005 року звернутися з позовом до суду, який судом був залишений без розгляду. У судовому засіданні представник позивача|позовниця,позивачка| позов підтримала, неодноразово уточнювала позовні вимоги, збільшуючи суму боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, надававши 16.10.2008 року уточнені позовні вимоги, за якими просить стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 11 800 доларів США, що по курсу НБУ станом на 13.10.2008 року становить 58057,18 гривень, а з урахуванням індексу інфляції - 111 853,36 гривень, 3 відсотки річних у розмірі 9 434,30 гривень, суму моральної шкоди у сумі 5000,00 гривень та суму судових витрат - державного мита 1 160,00 гривень. Крім того, представник позивача просить суд поновити строк позовної давності, визнавши причину його пропуску поважною, зазначивши, що позивач в межах трирічного строку, а саме 21.10.2005 року, звернувся до суду через свого представника з позовом до відповідача про повернення боргу, який був прийнятий судом до розгляду, а після зміни складу суду 12.05.2006 року був залишений без розгляду з причин неявки до суду представника. В подальшому він, позивач, замінив свого представника та 12.10.2006 року знову звернувся до суду за захистом своїх прав, проте із-за недоліків в довіреності позов знову було залишено без розгляду. Представник позивача зазначив, що вини позивача в пропуску строку позовної давності не має, просить суд врахувати той факт, що позивач проживає в іншому місті, доглядає хворого батька, що стало однією з причин пропущення процесуальних строків. Представник позивача обґрунтовує свої позовні вимоги положеннями ст.526 ЦК України в редакції 2004 року, згідно з якими зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, ст.625 ЦК України в редакції 2004 року, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідач [PERSON] позов не визнав, просить у позові відмовити, пояснив, що він склав розписку про отримання грошей під тиском позивача та його дружини [PERSON], які вимагали від нього сплати відсотків за борг, який він повернув ще в 1999-2000 році, а так як на той час його, відповідача, мати знаходилася у важкому стані, позивач та його дружина погрожували їм, він був змушений надати письмову розписку про отримання в позику коштів у [PERSON]. Відповідач [PERSON] зазначив, що позивачем пропущено строки позовної давності для звернення з позовом до суду, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та надані документи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступними підставами. Відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції 2004 року, цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільного кодексу України, положення цього кодексу застосовується до тих прав та обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. З огляду на вказане суд вважає, що правовідносини у даній цивільній справі виникли під час дії Цивільного кодексу України в редакції 1963 року, а тому даний спір регулюється нормами зазначеного закону. Згідно ст.374 ЦК України в редакції 1963 року за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Як вбачається з наданої представником позивача розписки від 22.10.2002 року, оригінал якої був оглянутий судом 12.12.2007 року, [PERSON] позичив у [PERSON]. суму еквіваленту 11 800 (одинадцять тисяч вісімсот) доларів США, які зобов'язався повернути до 22.04.2003 року. Доводи відповідача стосовно того, що він не позичав у [PERSON]. гроші суд не приймає до уваги з наступних підстав. Відповідно до ст.216 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Якщо боржник видав кредитору в посвідчення зобов'язання борговий документ, то кредитор, приймаючи виконання, повинен повернути цей документ, а при неможливості повернення зазначити про це у розписці, що ним видається. Факт знаходження боргового документа у боржника посвідчує припинення зобов'язання, поки не доведено інше. В даному випадку борговий документ знаходиться у позивача, що підтверджує наявність боргу на його користь та спростовує доводи відповідача про відсутність боргових зобов'язань перед ним. Згідно зі ст. 376 ЦК України позичальник вправі заперечувати договір позики за його безгрошовістю, доводячи, що гроші або речі в дійсності зовсім не одержані ним від позикодавця або одержані у меншій кількості, ніж зазначено в договорі. В тих випадках, коли договір позики повинен бути укладений у письмовій формі (стаття 375 цього Кодексу), заперечення його за безгрошовістю шляхом свідоцьких показань не допускається, за винятком випадків кримінально карних дій. З огляду на положення ст.60 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, відповідачем не надано суду жодного доказу щодо безгрошовості договору позики, зокрема доказів його звернень з питання розгляду спірних відносин щодо договору позики з позивачем шляхом кримінального судочинства. Таким чином, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України та ст.ст.216,376 ЦК України відповідач [PERSON] не довів у судовому засіданні факт неотримання ним грошей від [PERSON]. Відповідно до змісту ст.169 ЦК України в редакції 1963 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Тому суд визначає борг відповідача перед позивачем за офіційним курсом цієї валюти на день прийняття рішення, а саме: 70 682,00 гривень (11 800 доларів США х 5,99 по курсу НБУ). У відповідності зі ст.214 ЦК України в редакції 1963 року, що діяла на час виникнення спірних відносин, та ст.625 ЦК України в редакції 2004 року, що діє на час розгляду справи, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, то норми ст.214 ЦК України в редакції 1963 року та ст.625 ЦК України в редакції 2004 року щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні. В даному випадку грошове зобов'язання визначене сторонами договору в іноземній валюті - доларах США. Щодо суми трьох процентів річних, то її розмір складає 11 662,53 гривень (70 682,00 гривень х 3% х 5,5), де 5,5 - п'ять років і п'ять місяців з травня 2003 року по жовтень 2008 року включно. Стосовно відшкодування суми моральних збитків у розмірі 5 000 гривень, які позивач просить стягнути з відповідача за несвоєчасне виконання боргових зобов'язань, що привело до його моральних страждань, суд вважає ці вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Правовідносини, що виникли між сторонами в розглядуваній справі, є договірними. Наслідки порушення договору позичальником встановлені ст.ст.214,374 ЦК України в редакції 1963 року та ст.625 ЦК України в редакції 2004 року, які не передбачають відшкодування моральної шкоди. Не передбачає таких наслідків порушення договору позичальником і укладений між сторонами договір позики, що підтверджується розпискою, відтак, відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди. Правова позиція суду підтверджується постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно пункту другого якої спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються судами, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 4401 ЦК та іншим законодавством, яким встановлено відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, що підпадають під дію Закону від 12 травня 1991 р. N 1023-XII «Про захист прав споживачів» чи інших законів, якими врегульовано такі зобов'язання і передбачено відшкодування моральної (немайнової) шкоди. З приводу поновлення позивачу строку позовної давності, суд виходить з того, що в силу ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В даному випадку позивач тривалий час мешкає за межами Одеси, з причин чого був позбавлений можливості самостійно, в будь-який час контролювати хід судових засідань за його позовами, зокрема за позовом від 21.10.2005 року, який був поданий ним до суду в межах трирічного строку. При цьому позивач неодноразово звертаючись до суду за захистом своїх прав через представників, намагався захистити своє порушене відповідачем цивільне право, а саме: поданням позову 21.10.2005 року, 12.10.2006 року, 01.03.2007 року і не з його вини ці позови не були розглянуті по суті. За таких обставин та з огляду на положення частини 5 ст.267 ЦК України в редакції 2004 року, згідно яких якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту, суд вважає, що причини пропуску позивачем трьохрічного строку на звернення з позовом до суду є поважними, тому пропущений строк підлягає поновленню.

Outcome: partial