Jurisdiction: civil
Date: 2008-12-01 00:00:00

15.11.07 [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що з 18.07.2002 року працював у відповідача [INFO] 23.05.2006 року був звільнений за угодою сторін. Розмір заробітної плати на час роботи відповідав мінімально встановленому розміру оплати праці. Відповідно до ст.ст.47, 116 КЗпП України відповідач був зобов’язаний в день звільнення виплатити йому розрахункові кошти. В порушення даних норм закону відповідач до часу звернення до суду не виплатив заробітну плату в розмірі 3954,00 грн. В зв’язку з цим позивач просив стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату, компенсацію за кожен місяць затримки розрахунку в розмірі 1347,95 грн. та середньомісячний заробіток по день фактичного розрахунку, наводячи відповідні розрахунки цих виплат. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду, завдану порушенням його прав в сумі 10000 грн. 15.10.08 [PERSON] уточнив свої позовні вимоги та просив стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати в розмірі 3954,00 грн., компенсацію за кожен місяць затримки в сумі 2750,77 грн., середньомісячний заробіток по день фактичного розрахунку в розмірі 13 тис. 570 грн., моральну шкоду в розмірі 10000 грн. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та з’ясувавши на умовах змагальності всі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, та ті письмові докази, що були подані ними до суду, суд приходить до висновку, що пред’явлений позивачем позов задоволенню не підлягає, виходячи із наступного. Відповідно до ст.43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю і право на своєчасне одержання винагороди за неї захищається законом. Частиною 3 ст.15 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року №108/95ВР визначено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов’язань щодо оплати праці. Статтею 24 цього ж закону визначено строки виплати заробітної плати, яка виплачується не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, і що своєчасність та обсяги її виплати не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів і їх черговості. Аналогічні положення містить ст.115 КЗпП України. Стаття 110 КЗпП України, крім того, зобов’язує власника підприємства регулярно повідомляти працівника про розміри його заробітної плати. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. В разі спору про розмір сум належних працівникові при звільненні власник або уповноважений ним орган мають виплатити у вказаний вище строк не оспорювану суму. Стаття 117 КЗпП України встановлює відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні і вказує, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, встановлені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Разом з тим, ст.1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата – це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. При цьому ст.2 названого закону визначено, що основна заробітна плата встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Стаття 3 закону передбачає, що мінімальна заробітна плата – це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, погодинну норму праці (обсяг робіт). Статтею 30 закону визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов’язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Аналогічні норми закріплені у ст.ст.94, 95, 97 КЗпП України. Статтею 57 КЗпП України визначено, що час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) передбачається правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності у відповідності з законодавством. Тобто наведеними нормами законодавства чітко визначено, що заробітна плата виплачується працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до Наказу Міністерства статистики України від 09.10.95 р. N 253 «Про затвердження типових форм первинного обліку» табель обліку використання робочого часу та розрахунку заробітної плати (форми N п-12 та форма N п-13) застосовується для обліку використання робочого часу всіх категорій працюючих, для контролю за дотриманням працюючими встановленого режиму робочого часу, для отримання даних про відпрацьований час, розрахунку заробітної плати , а також для складання статистичної звітності з праці. Тобто факт виконання роботи мав бути підтверджений в судовому засіданні саме табелями обліку робочого часу, належними доказами цього згідно законодавства могли би бути також довідка про заборгованість по заробітній платі, щомісячні розрахункові листи, або інші документи, що підтверджують виконання роботи, або розмір нарахованої робітнику заробітної плати, які до суду не представлені. Відповідно до ст.48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п’ять днів. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Представлена до суду копія трудової книжки позивача (а.с.7) за певних обставин може підтверджувати наявність трудових відносин між ним та відповідачем (трудовий стаж), однак вона не є доказом щоденного виконання ним роботи у відповідний період. Крім того, як вбачається з матеріалів справи записи у трудовій книжці позивача вчинені в порушення п.п.2.3, 2.4 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої Наказом №58 від 29.07.03 Міністерства праці, Міністерства Соціального захисту населення та Міністерства Юстиції України, які передбачають, що записи у трудових книжках повинні провадитися у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону і вносяться власником або уповноваженим ним органом і завіряються печаткою. Пунктом 2.10 Інструкції передбачено порядок внесення виправлень до трудової книжки у розділі «Відомості про роботу», с саме: в разі визнання недійсним запису про звільнення у трудовій книжці робиться відмітка про те, що особа поновлена на попередній роботі. Такого запису у трудовій книжці позивача немає, є лише запис про визнання попереднього запису недійним. Крім того, такий запис мав бути засвідчений печаткою підприємства. Новий запис у трудовій книжці позивача про його звільнення в іншу дату судом теж не може братися до уваги, оскільки він вчинений в порушення наведеної інструкції під тим самим номером, що і попередній. Крім того, в судовому засіданні представник відповідача ставив під сумнів той факт, що він скріплений саме печаткою підприємства. Відповідно до ч.2 ст.64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються до суду в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Натомість позивачем оригінал трудової книжки до суду не представлено, хоча суд просив його це зробити. Частина 2 ст.59 ЦПК України вказує на те, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Подані до суду заява від імені [PERSON] , що не містить підпису та дати складання (а.с.8), копія чека про відправлення листа (а.с.9), копія заяви [PERSON] від 07.02.03 з резолюцією керівника відповідача «розібратися» (а.с.12), інші його заяви (а.с.13-14) цих обставин теж не доводять. Також суд не може брати до уваги письмові пояснення [PERSON] . прокурору Черняхівського району про те, що [PERSON] , дійсно працював у спірний період, оскільки дана особа не була попереджена про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів (а.с.10). Клопотання про виклик її як свідка позивачем не заявлялося. Виходячи з наведеного вище, суд не може визнати подані позивачем докази належними та допустимими для підтвердження факту виконання ним роботи у відповідача у спірний період, для визначення суми заробітної плати, яка мала бути йому виплачена за цю виконану роботу, а тому відмовляє йому в позові. В зв’язку з відмовою у позові суд стягує з позивача судовий збір в розмірі 211,25 грн. (202,75+8,50) та 30 грн. витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи згідно заявлених вимог майнового характеру (3954+2750,77+13570=20274,77 грн.) та вимог немайнового характеру (10000 грн.), які позивачем при зверненні до суду не сплачувалися. На підставі викладеного,

Outcome: approved