Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-29 00:00:00

У лютому 2010 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом посилаючись на те, що з 20.06.2006р. по 01.02.2010р. він працював водієм Машівської райдержадміністрації та був звільнений за угодою сторін на підставі ст. 36 п.1 КЗпП. На день звільнення розрахунок з ним проведений не був, і лише 25.02.2010р. отримав частину коштів в розмірі 250 грн. Компенсація за невикористану відпустку не була нарахована та виплачена. На неодноразові звернення про отримання виплат було повідомлено, що кошти будуть перераховані в зарплату як і іншим працівникам. У звязку з не проведенням розрахунку при звільненні виникають проблеми з оплатою комунальних послуг, до цього часу він зазнає душевних страждань внаслідок протиправної поведінки відповідача, повязаною з порушенням прав під час звільнення. Він також змушений був принижуватись при зверненні до відповідача для отримання зароблених коштів, на його утриманні знаходиться дружина-інвалід, порушився уклад життя, виникають сварки. У звязку з наведеним позивач просить стягнути з відповідача заборгованість з виплати компенсації за невикористану відпустку та грошову компенсацію за затримку розрахунку при звільненні по день розгляду справи судом, виходячи з середньоденного заробітку 43, 15 грн. та стягнути моральну шкоду в розмірі 2000 грн. Відповідач надав до суду заперечення в якому зазначив, що в своєму позові позивач не обґрунтував належним чином в чому полягає моральна шкода, її розмір та причинний зв'язок у звязку з не проведенням розрахунку. Йому нарахована за 1 відпрацьований день зарплата в розмірі 33, 82 грн. та компенсація за невикористану відпустку в розмірі 602, 40 грн., але не виплачена у звязку з перебуванням на лікарняному уповноваженого працівника. У судовому засіданні позивач наполягає на задоволенні позову з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача заперечує проти позову в повному обсязі, від дачі пояснень відмовився. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, прийшов до наступного. Судом установлено, що з 20 червня 2006 року позивач працював на посаді водія Машівської районної державної адміністрації, а 01 лютого 2010 року звільнений з роботи за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП ( а.с. 3, 6-7 ). З повідомлення відповідача вбачається, що при звільненні позивачу нарахована компенсація за невикористану відпустку в сумі 602, 40 грн. та заробітна плата за 01.02.2010р. в розмірі 33, 82 грн., а всього 636, 22 грн. Після всіх необхідних відрахувань, 24.02.2010р. на вкладний рахунок позивача перераховані кошти в розмірі 256, 03 грн., а решта 372 грн. за класність та ненормований робочий день, були вирахувані з тих підстав, що вказані кошти були неправомірно нараховані у грудні 2009р. у звязку з відсутністю фінансування на паливно-мастильні матеріали ( а.с. 13-14, 24, 35, 36 ). Таким чином, відповідач оспорює розмір належних позивачу коштів при звільненні, оскільки вважає, що кошти в розмірі 372 грн. відраховані правомірно, хоча письмовий дозвіл позивача на відрахування цих сум не надходив ( а.с. 37 ). За змістом ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому, провадиться в день звільнення. Відповідно до ч.2 ст. 127 КЗпП відрахування із заробітної плати працівників можуть проводитися за наказом власника або уповноваженого ним органу, в т.ч. для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок…, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахувань. У цих випадках власник чи уповноважений ним орган може видати наказ про відрахування не пізніше одного місяця з дня виплати неправильно обчисленої суми. Як установлено в судовому засіданні позивач оспорює підставу відрахування коштів в розмірі 372 грн. і вважає, що відповідач діяв неправомірно, крім цього, будь-якого дозволу на відрахування вказаних сум він не надавав. Причиною таких дій відповідача вважає необхідність звітування перед КРУ, оскільки кошти на бензин у грудні 2009р. офіційно не виділялися, хоча автомобіль і використовувався. Про це також свідчать 2 акти передачі службового автотранспорту датовані одним і тим же числом, але з різними показаннями спідометра на автомобілі та вказав, що первинний був перероблений відповідачем для звірки перед КРУ ( а.с. 38-39 ). Таким чином, суд вважає, що відповідач в порушення ст. 116 КЗпП не провів з позивачем розрахунок в день звільнення і при цьому безпідставно вирахував з нарахованих сум при звільнення 372 грн. за нібито неправомірно нараховані кошти в грудні 2009р. Відповідно до ч.7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Доводи відповідача про відсутність на роботі уповноваженого працівника, суд вважає правового значення по справі не мають і в жодному разі не є підставою для порушення прав позивача гарантованих йому законодавством. Згідно з ч.1 с. 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Обчислюючи розмір середньої заробітної плати, суд виходить з наступного. Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100, середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на кількість відпрацьованих робочих днів. Як убачається з довідки відповідача про нараховану позивачу заробітну плату ( а.с. 5 ), за грудень 2009р. та січень 2010р. він отримував зарплату відповідно 1993, 92 грн. та 744 грн., а всього 2737, 92 грн., а тому середньоденна заробітна плата складає 70, 20 грн. ( 2737, 92/ 39 ( кількість робочих днів за останні два місяці ) ). Разом з тим, позивач просить провести розрахунок виходячи з середньоденної заробітної плати, яка становить 43, 15 грн. Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, за основу суд бере розмір середньоденної заробітної плати вказаної позивачем, яка складає 43, 15 грн. Оскільки право на грошову компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні позивач набув лише після порушення його права на отримання належних сум в день звільнення, а тому розрахунок повинен проводитися з 02.02.2010р. Отже, грошова компенсація за час затримки розрахунку при звільненні повинна розраховуватися таким чином: 43, 15 грн. помножити на 40 днів ( кількість робочих днів за весь час затримки по день постановлення судового рішення ) = 1726 грн. Стосовно доводів позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди суд вважає слід зазначити наступне. Можливість відшкодування моральної шкоди у сфері трудових правовідносин передбачена ст. 2371 КЗпП якою передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. До моральних страждань позивача суд відносить те, що несвоєчасно проведений з ним розрахунок вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, він змушений відстоювати свої права звертатися до суду за їх захистом, не міг користуватися належною йому власністю, а саме коштами при звільненні, а тому з урахуваннях вимог розумності і справедливості та вини відповідача у несвоєчасно проведеному розрахунку, суд приходить до висновку, що позов в цій частині підлягає частковому задоволенню в розмірі 200 грн. Аналізуючи зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню невиплачена при звільненні компенсація за невикористану відпустку в розмірі 372 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день постановлення судового рішення, що складає 1726 грн., та моральна шкода в розмірі 200 грн. На підставі ст. 376 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 51 грн. та 0, 85 грн. Оскільки п.2 ч.3 ст. 81 ЦПК України передбачено, що витрати на інформаційно-технічне забезпечення у справах про стягнення заробітної плати, компенсацій працівникам, вихідної допомоги, відшкодування за затримку їх виплати покладаються на сторони після розгляду справи судом, а тому суд вважає, що так як позов задоволено частково, а тому з відповідача на користь держави підлягають стягненню витрати на інформаційно-технічне забезпечення в розмірі 63, 92 грн., а з позивача 56, 08 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved