Jurisdiction: civil
Date: 2009-04-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про поділ спільного сумісного майна подружжя, посилаючись на те, що 09 жовтня 1997 року між нею та відповідачем укладений шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського району м. Києва, актовий запис № 1401. Від шлюбу мають двоє дітей [PERSON], 30 червня 1998 року та [PERSON], [INFO]. За останні півроку спільне життя не склалося, відповідач проживає окремо і фактично створив нову сім»ю. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 лютого 2009 року шлюб розірвано. В період шлюбу, а саме 11 серпня 2008 року ними була придбана квартира № 293, розташована в будинку № 31 «Б» по вулиці Драгоманова в місті Києві, яка складається з чотирьох кімнат загальною площею 140,10 кв м, в тому числі житловою площею 75,10 кв м, що належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 11 серпня 2005 року. Досягти згоди на поділ належного їм спільного сумісного майна, нажитого в період шлюбу з відповідачем не вдалося, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. Оскільки за рішенням суду діти залишаються проживати з нею, вважає, що вона має право на переважну частку при поділі спільного сумісного майна подружжя, а тому квартира має бути залишена за нею. В попередньому судовому засідання позивач позовні вимоги підтримала, а відповідач позовні вимоги визнав та просив їх задовольнити. При зазначених підставах суд визнав за можливе розглянути справу з постановленням рішення у попередньому судовому засіданні. Відповідно до частини 4 статті 130 ЦПК України ухвалення у попередньому судовому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 174 ЦПК України. Сторони не заперечували щодо такого порядку вирішення справи. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровского району м. Києва шлюбі з 09 жовтня 1997 року, актовий запис № 1401 (а.с.5), від якого мають двох малолітніх дітей [PERSON], ЗО червня 1998 року та [PERSON], [INFO] (а.с. 11-12). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 лютого 2009 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 13-14). В період шлюбу, а саме 11 серпня 2008 року була придбана квартира № 293, розташована в будинку № 31 «Б» по вулиці Драгоманова в місті Києві, яка складається з чотирьох кімнат загальною площею 140,10 кв м, в тому числі житловою площею 75,10 кв м, що належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 11 серпня 2005 року (а.с.6). Оскільки вказана квартира придбана відповідачем в період шлюбу з позивачем, вона є об»єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними (частина перша статті 372 ЦК України). Відповідно до частин першої, 3 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Судом встановлено, що за спільною домовленістю між сторонами діти проживають на знаходяться на утриманні позивача, з цих підстав відповідач вважає, що спірна квартира, придбана ним, будучи в шлюбі з позивачем, має бути визнана за нею, оскільки вона має переважне право на володіння нею, так як діти проживають з нею та знаходяться на її утриманні. Таке рішення ним прийнято свідомо та підтверджено в судовому засіданні. Відповідно до частини 4 статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання позову. Суд вважає, що визнання позову відповідачем у даних правовідносинах не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, за таких підстав суд ухвалює рішення про задоволення позову. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення частини першої статті 88 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем при подачі позову до суду сплачено державне мито у розмірі 1700 грн. 00 коп. та 30 грн. 00 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (а.с. 1,2), а всього 1730 грн. 00 коп., що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного та,

Outcome: approved