Jurisdiction: civil
Date: 2010-01-26 00:00:00

09 вересня 2008 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ТОВ з ІІ «Цеппелін Україна ТОВ» про стягнення грошової винагороди та відшкодування маральної шкоди (а.с. 3-4). Позивач у позовній заяві, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, та представник позивача у судовому засіданні, посилалися на те, що позивач з 02.10.2006 року перебував з відповідачем у трудових відносинах, працюючи на посаді керівника підрозділу продажу будівельної техніки. 05.10.2007 року позивача було звільнено за власним бажанням, однак всупереч вимог КЗпП України та договору про винагороду на 2007 рік, укладеного між сторонами 05.02.2007 року, за умовами якого відповідач зобовязався при досягненні відповідних фінансових та особистих цілей, виплатити позивачу винагороду в сумі 12000 доларів США., при звільненні позивачу так і не була виплачена відповідна винагорода, а тому позивач просив суд стягнути з відповідача грошову винагороду за 2007 рік у розмірі 57750 грн. (а.с. 92). Крім того [PERSON] вважає, що діями відповідача йому було спричинено моральну шкоду, оскільки з моменту звільнення та до цього часу відчуває психічні страждання та переживання, причиною яких стало відверте та грубе порушення відповідачем трудових прав. Ці страждання та переживання викликані також і тим, що позивач до цього часу так і не зміг розпорядитись на свій розсуд належними йому грошовими коштами, які відповідач незаконно утримує у себе. Моральні переживання повязані з вишукуванням додаткового часу, додаткових фізичних, психічних та матеріальних зусиль для збору й подачі в суд відповідних документів. Завдану моральну шкоду позивач оцінює у 100 000 грн. та просить стягнути її з відповідача на його користь. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив суд у його задоволенні відмовити, посилаючись на те, що розрахунок з позивачем при звільненні було проведено у повному обсязі та у термін, встановлений чинним законодавством, а тому вимоги позивача є необґрунтованими у повній мірі. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. У судовому засіданні встановлено, що 02.10.2006 року [PERSON] було прийнято на роботу до ТОВ з ІІ «Цеппелін Україна ТОВ» на посаду керівника підрозділу з продажу будівельної техніки з окладом відповідно до штатного розпису, про що свідчить запис зроблений у трудовій книжці (а.с. 5). 05.02.2007 року між [PERSON] та ТОВ з ІІ «Цеппелін Україна ТОВ» було укладено договір про винагороду на 2007 рік (Бонусну угоду) (а.с. 8). За умовами даної угоди позивач мав право на отримання премії у разі досягнення підрозділом з продажу будівельної техніки відповідних фінансових результатів за період з 01.01.07 по 31.12.07 ріку. Відповідно до даної угоди річна сума премії мала складати еквівалент 12000 доларів США, що станом на день укладання угоди складало 60600 грн. Половина зазначеної суми, відповідно до п.5 угоди, мала виплачуватись рівними частинами щомісячно. Судом встановлено, що у період з лютого 2007 року по вересень 2007 року позивачу щомісячно нараховувались та виплачувались премії на загальну суму 22725 грн., про що свідчить довідка надана ТОВ з ІІ «Цеппелін Україна ТОВ» (а.с. 22). 05.10.2007 року позивач припинив трудові відносини з відповідачем на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, ця обставина підтверджується копією трудової книжки, копією наказу про звільнення та не заперечувалася сторонами у судовому засіданні (а.с. 5, 33). Крім того, судом встановлено, що відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні відповідачу було виплачено премію у розмірі 40410 грн. (.а.с. 22). Таким чином, загальна сума отриманої позивачем премії протягом перебування у трудових відносинах з відповідачем протягом 2007 року складає 63135 грн., що станом на день проведення розрахунків еквівалентно 12501 доларів США 98 центів, згідно офіційного курсу, встановленого Національним банком України (5,05 грн. за 1 долар США). Посилання представника позивача на те, що фактично відповідно до Бонусної угоди на 2007 рік підлягає виплаті ще 12000 доларів США, суд оцінює критично, оскільки вони не підтверджуються будь-якими доказами та спростовуються даними відповідача. Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд приходить до наступного. Так, згідно з ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до вимог ч. 7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбаченими актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності, та вирішуючи вимоги позивача до відповідача про стягнення грошової винагороди, суд виходить з того, що у судовому засіданні факту несплати відповідачем грошової винагороди доведено так і не було, розрахунок з позивачем при звільненні було проведено у повному обсязі та у термін встановлений чинним законодавством, що підтверджується доказами, наявними у матеріалах справи, а тому суд вважає позовні вимоги в цій частині необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Суд не може взяти до уваги такий доказ наданий позивачем на підтвердження своїх вимог, як лист (а.с. 94,95) керівника підприємства відповідача, оскільки останній не має ознак документа, який би фіксував угоду між робітником та роботодавцем в загальноприйнятому розумінні документообігу, що застосовується у трудових правовідносинах у відповідності до чинного законодавства України (наказ, розпорядження та ін.). У відповідності до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Не може суд прийняти до уваги і вимоги позивача, стосовно відшкодування йому моральної шкоди, з викладених вище підстав, а також з тих підстав, що прямого причинного звязку між ними не вбачається. Крім того, представником позивача під час судового розгляду не було надано жодних доказів підтверджуючих факт заподіяння моральної шкоди. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed