Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про встановлення факту спільного проживання з метою вирішення питання про стягнення аліментів на утримання сина [PERSON], [INFO], посилаючись на те, що з серпня 2003 року по 2лютого 2007 року вона з відповідачем проживали єдиною сім»єю без шлюбу за її місцем проживання в [INFO] «А» в м. Києві, вели спільне господарство, мали спільний бюджет тощо, від цих відносин народився син [PERSON]. Після народження дитини спільне життя не склалося, відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть, не живуть єдиною сім»єю. Син проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні, відповідач не надає допомогу на його утримання та виховання, тому вона бажає отримувати аліменти офіційно в примусовому порядку, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. Вважає, що встановлення факту спільного проживання однією сім»єю без шлюбу необхідно для вирішення питання про стягнення аліментів на утримання дитини у визначеному нею розмірі, оскільки відповідач не визнає дитини. Також просить стягнути з відповідача судові витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 4 800 грн., та всі понесені нею судові витрати - державне мито та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON], діючий на підставі договору про надання правової допомоги від 01.02.2009 року (а.с.42), позовні вимоги підтримали з тих же підстав, наполягали на їх задоволенні, просили встановити факт спільного проживання однією сім»єю сторін без шлюбу, стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 8 000 гривень щомісячно, починаючи з дня народження дитини й до його повноліття, та судові витрати. Відповідач та його представник [PERSON], діюча на підставі угоди про надання правової допомоги від 16.06.2009 року (а.с.90), в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити у їх задоволенні за безпідставністю, оскільки відповідачем оспорюється в судовому порядку його батьківство по відношенню до малолітнього [PERSON]. Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не підтримала, просила відмовити у їх задоволенні за безпідставністю. Зазначила, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, на утриманні мають дочку [PERSON], [INFO]. При вирішенні спору про стягнення аліментів, просила врахувати права та інтереси її дочки. Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] в судове засідання не з»явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду нотаріально посвідчену заяву від 07.04.2010 року про розгляд справи за її відсутності (а.с.66, том 2). Просила суд при вирішенні даного спору врахувати права та інтереси її сина, народженого у шлюбі з відповідачем, [PERSON], [INFO]. Зазначила, що відповідач приймає добровільну активну участь у матеріальному утриманні їх сина. Вислухавши пояснення сторін, третіх осіб, покази свідків [PERSON]»ян В.В., [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких грунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що малолітній [PERSON], [INFO] (а.с.9 том 1), народжений від позашлюбних відносин позивача та відповідача. Позивачем ставиться питання про стягнення аліментів з відповідача як особи, яка записана батьком дитини. З лютого 2007 року сторони не підтримують відносини, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, відповідач не приймає участь у матеріальному утриманні дитини, починаючи з лютого 2009 року (а.с. 12-14), з часу подачі даного позову до суду, оскільки не визнає [PERSON] своїм сином. Суд вважає, що заперечення відповідача щодо вимог про стягнення з нього аліментів, як особи, яка оспорює своє батьківство, є необгрутованими та безпідставним, оскільки відповідно до ст. 140 СК України стягнення з особи, яка записана батьком. матір»ю, аліментів на дитину не є перешкодою для звернення до суду з позовом про виключення відомостей про неї як батька, матері дитини з актового запису про її народження. Задоволення судом зазначених вимог може бути підставою для перегляду рішення про стягнення аліментів у зв»язку з нововиявленими обставинами (п.4 Постанови № 3 від 15.05.2006 року Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»). Відповідно до частини 2 статті 58 ЦПК України сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Проте, не всі докази сторонами обґрунтовані та доведені. Це стосується обґрунтування вимог позивача в частині встановлення факту спільного проживання, та спростування цих вимог відповідачем, показами свідків. У спорах про стягнення аліментів питання про батьківство відповідача презюмується, тому не є предметом спору, ні предметом доказування. [PERSON] проживає та знаходиться на утриманні позивача [PERSON], [INFO] (а.с. 10). Згідно довідки форми № 3 вбачається, що він зареєстрований за її місцем проживання: [INFO] «А», кв. 263 (а.с. 10, 15). Позивач не працює, доглядає за дитиною (а.с. 19), який, як вона вважає, потребує її допомоги та догляду, оскільки має поганий стан здоров»я (а.с. 14-27 том 2). Згідно свідоцтва про народження [PERSON]. [INFO], останній є дитиною сторін - [PERSON] та [PERSON]. актовий запис № 1375 від 30 травня 2007 року, зроблений Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції м. Києва (а.с. 9). Як встановлено в ході розгляду справи із пояснень сторін, вони разом ходили до РАЦСу для реєстрації новонародженого [PERSON]. Суд вважає вимоги позивача про стягнення аліментів обґрунтованими, оскільки, нею ставиться питання про стягнення аліментів з відповідача як особи, яка записана батьком дитини. Відповідач [PERSON], [INFO], перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 28.04.2007 року (а.с.233 том 1), від даного шлюбу мають малолітню дочку [PERSON], [INFO] (а.с.231 том 1), яка проживає та перебуває на його утриманні. До реєстрації даного шлюбу, він перебував у шлюбі з [PERSON], шлюб з якою розірвав 31.05.2005 року (а.с.234), від шлюбу має сина [PERSON], [INFO] (а.с.232 том 1), який проживає з матір»ю, проте перебуває на утриманні відповідача (а.с. 66 том 2). Відповідач працює в ТОВ «Аксімус» на посаді економіста з посадовим окладом 869 грн. (а.с.З том 2), в примусовому порядку аліменти з нього не стягуються, матеріальну допомогу на утримання двох дітей надає у добровільному порядку. Вирішуючи питання про розмір аліментів у відповідності до вимог статті 182 СК України, судом враховані наступні обставини: матеріальний стан позивача, яка веде окреме господарство від відповідача, має окремий бюджет, не працює, та на утриманні якої знаходиться малолітня дитина, їх стан здоров»я, потреби, та відповідача, який працює, на утриманні якого перебувають ще двоє малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], від шлюбів з третіми особами, суд вважає, що він має можливість та зобов»язаний надавати аліменти на утримання малолітнього [PERSON] у розмірі 1/6 частки від його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення ним повноліття. Суд вважає, що даний розмір аліментів є прийнятним та достатнім як для отримувача, так й для стягувача аліментів, й з урахування прав та інтересів третіх осіб. Відповідно до п.17 Постанови № 3 від 15.05.2006 року Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання про розмір аліментів, які стягуються з боржника, то згідно ч.З ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження», він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Приймаючи до уваги те, що на утриманні відповідача знаходяться троє малолітніх дітей, на кожну дитину припадає по 1/6 частці його заробітної плати, з урахуванням того, що цей розмір має бути не меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно статті 180 Сімейного Кодексу (далі - СК) України батьки зобов»язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Такий обов»язок покладається на обох батьків. Ставлячи вимогу про стягнення аліментів з відповідача у твердій грошові сумі у розмірі 8 000 (вісім тисяч) гри., позивач не довела суду підставу такої вимоги як усними доводами, так і документально, те що відповідач може надавати допомогу у визначеному нею розмірі, а також інші обставини, що мають істотне значення, а тому підстави для застосування частини першої статті 184 СК України до даних правовідносин - відсутні. На спростування даних вимог до суду надана довідка про те, що відповідач працює, має регулярний дохід (заробітну плату) (а.с.З том 2). Суд, надавши оцінку зроблених позивачем витрат на дитину на місяць, вважає, що більшість із них відноситься до додаткових витрат, які позивачем не заявлялися в порядку ст. 185 СК України. Згідно частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд вважає, що вимоги позивача є частково обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в межах встановлених доводів й поданих доказів, та аліменти підлягають стягненню з відповідача у розмірі 1/6 частці від його заробітку (доходу). В разі винесення судом рішення про стягнення аліментів, згідно частини 3 статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (частина перша статті 183 СК України). Відповідно до частини 2 статті 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред»явлення позову, тому вимоги про стягнення аліментів з дня народження дитини, тобто за минулий час, суд вважає недоведеними, оскільки позивач такі вимоги не обґрунтував та не довів належними доказами. Так, відповідно до ч.2 ст.191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть до суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв»язку з ухиленням останнього від їх сплати, проте такі докази до суду не подані, більше того такі вимоги спростовуються поданою випискою із особового банківського рахунку позивача, із якого вбачається, що остання отримувала кошти від відповідача (а.с. 12-14, том 1) у сумі по 500 грн., 1 ООО грн., 1 500 грн., 2 000 грн., 2 500 грн. тощо. Позивач звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на її користь на утримання дитини 02.03.2009 року, що підтверджується штемпелем на зазначеній позовній заяві (а.с.З). Тому із зазначеного дня підлягають відрахуванню аліменти з відповідача на користь позивача на утримання дитини. Вимоги позивача про встановлення факту проживання однією сім»єю без шлюбу, які заявлені позивачем для вирішення питання про стягнення аліментів, є безпідставними й підлягають відмові у їх задоволенні, оскільки для вирішення питання про стягнення аліментів не потребується встановлювати даний факт. Крім того, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача оплати витрат на правову допомогу в розмірі 4 800 грн. підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між правозахисником й клієнтом та мають бути закріплені в угоді, що й встановлено судом у даних правовідносинах. Проте, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов»язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», граничний розмір витрат, пов»язаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення не повинен перевищувати суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі, виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. Відповідно до Закону України № 1646-VI від 20.10.2009 року з 01 січня по 31 березня 2010 року мінімальна заробітна плата становить 869 грн. Таким чином, 40 відсотків від мінімальної заробітної плати становить 347 грн. 60 коп. - сума за годину роботи, яка надавалась на правову допомогу. Як вбачається із матеріалів справи, судом встановлено 13 годин часу проведення судових засідань, в яких був задіяний представник позивача адвокат [PERSON], що у цілому складає 4 518 грн. 80 коп. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення частини першої статті 88 ЦПК України. Так, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги розмір задоволених позовних вимог - 50% від вимог, які просила задовольнити позивач, суд вважає за необхідне задовольнити й понесені позивачем судові витрати у співвідношенні до розміру задоволених позовних вимог, що складає: 4 518 грн. 80 коп. - витрат на правову допомогу, сплачених витрат на державне мито у розрізі - 8 грн. 50 коп., інформаційно- технічного збору - 7 грн. 50 коп. Таким чином, 50% від цієї суми складає 2 267 грн. 40 коп., що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. При задоволенні позовних вимог, з відповідача на користь держави підлягають стягненню державне мито в розмірі 51 грн. 00 коп. від сплати яких позивач була звільнена при зверненні до суду з даною позовною заявою, відповідно до пункту 5 статті 4Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» та пункту 4 частини 3 статті 81 ЦПК України. Відповідно до п.1 ч.І ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень суду у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного, Постанови № 3 від 15.05.2006 року Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», статей 180, 181 ч.З, 182, 183, 191 ч.І Сімейного кодексу України та,

Outcome: partial