Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-11 00:00:00

В липні 2009 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 25.02.2003 року працював на підприємстві відповідача електрозварювальником. Станом на 17.06.2009 року відповідач не виплатив заробітну плату за квітень і травень 2009 року та з січня 2009 року не видавав спец. пайок за роботу у шкідливих умовах. Зважаючи на викладене позивач надав заяву про звільнення з роботи на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, в зв»язку з невиконанням власником п. 4.8 колективного договору. Однак, відповідно до наказу відповідача від 22.06.2009 року за № 86 позивача було звільнено за власним бажанням, без зазначення причин звільнення, про що у трудовій книжці зроблено відповідний запис. Таке формулювання звільнення позбавило позивача права на отримання, відповідно до ст. 44 КЗпП України та колективного договору 2008-2009р.р. вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку. Просив суд зобов»язати відповідача внести відповідні зміни до трудової книжки, виплатити вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку та стягнути з останнього середній заробіток з моменту звільнення з 22.06.2009 року по день фактичного розрахунку. В судовому засіданні позивач доповнив свої позовні вимоги і просив суд змінити формулювання звільнення у трудовій книжці та наказі № 86 про його звільнення, в інші частині позовних вимог позов підтримав з викладених у ньому обставин. Представник відповідача в судовому засіданні підтвердила обставини викладені у позовній заяві, однак просила суд відмовити у задоволенні позову з огляду на фінансову кризу та тяжке матеріальне становище відповідача. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що відповідно до наказу № 93 від 24.02.2003 року [PERSON] був прийнятий на ВАТ «Херсонський суднобудівний завод» з 25.02.2003 року електрозварювальником 3-го розряду. Відповідно до наказу № 86 від 22.06.2009 року [PERSON] було звільнено з ВАТ «Херсонський суднобудівний завод» по ст. 38 КЗпП України за власним бажанням з 17.06.2009 року про що було зроблено відповідний запис у трудовій книжці позивача, при цьому підставою звільнення у наказі зазначено заяву [PERSON] від 22.06.2009 року. З наданої до матеріалів справи заяви про звільнення, написаної [PERSON] на ім»я генерального директора ВАТ «ХСЗ» вбачається, що позивач зазначив причиною свого звільнення невиконання керівництвом підприємства п. 4.8 колективного договору, а саме виникненням заборгованості по виплаті заробітної плати за два місяці. Крім того, з заяви вбачається, що написана та подана вона була [PERSON] 18.06.2009 року, при цьому в графі «формулювання причини звільнення згідно КЗпП» належного запису відповідною особою не зроблено, рівно як і відсутні відмітки начальника відділу кадрів. У п. 4.8 Колективного договору ВАТ «Херсонський суднобудівний завод» на 2008-2009 роки, затвердженого профспілковим органом та виконкомом Комсомольської районної в м. Херсоні ради зазначено: « по бажанню працівника трудовий договір може бути розірваний, якщо адміністрація не дотримується трудового законодавства, умов колективного або трудового договору з виплатою працівнику вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку». Відповідно до довідки відповідача № 851 від 15.09.2009 року середньомісячний заробіток до виплати [PERSON] складає п»ять тисяч сорок гривень 66 коп. (5040,66грн.). З пояснень позивача і представника відповідача вбачається, що остаточний розрахунок при звільнені з [PERSON] було проведено 25.06.2009 року, що також підтверджується видатковим касовим ордером № 1114 від 25.06.2009 року, при цьому виконання трудових обов»язків [PERSON] на вказану дату було припинено остаточно. Згідно зі ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.\~Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунки. Таким чином суд приходить до висновку, що при звільненні [PERSON] відповідачем було допущено низку порушень трудового законодавства, а саме: ●звільнення відбулось з порушенням встановленого законодавством двотижневого строку і без наявності у заві прохання [PERSON], з посиланням на неможливість продовжувати роботу, про звільнення у встановлений ним строк; ●в наказі № 86 не вірно зазначено підставу звільнення, а саме: «заява [PERSON] від 22.06.2009 року», в той час коли сама заява датована останнім 18.06.2009 року; ●при цьому саме звільнення проведено з 17.06.2009 року, тобто до подання заяви позивачем (без її наявності); ●в наказі не вірно зазначено обставини за якими позивач виявив бажання звільнитись, а саме - у заяві [PERSON] зазначено причиною звільнення не виконання адміністрацією підприємства п. 4.8 колективного договору невиплату заробітної плати за квітень та травень 2009 року, в той час коли в наказі зазначено «ст. 38 КЗпП України власне бажання». Враховуючи вищевикладені порушення законодавства про працю, а також порушення допущенні відповідачем щодо проведення повного розрахунку з працівником у день звільнення та факту невиконання адміністрацією підприємства п. 4.8 колективного договору - наявність заборгованості по виплаті заробітної плати за квітень травень 2009 року, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, в зв»язку з чим оскаржуваний наказ та запис у трудовій книжці підлягають зміненню. Крім того, згідно зі ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Таким чином, оскільки [PERSON] не було визначено вимогу про поновлення на роботі і при цьому посилань та доказів на неможливість ним, в зв»язку з порушенням трудового законодавства відповідачем, подальшого працевлаштування не зазначалось, рівно як і посилань на затримку видачі трудової книжки (оскільки вона була видана [PERSON] 25.06.2009року) суд вважає необхідним, з урахуванням фактичного припинення позивачем виконання його трудових обов»язків, визначити день розрахунку та видачі трудової книжки днем звільнення [PERSON], тобто 25.06.2009 року зазначивши причини звільнення у наказі та трудовій книжці останнього: ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, в зв»язку з невиконанням адміністрацією підприємства умов колективного договору, зобов»язавши відповідача провести належні нарахування та виплати за робочі дні позивачу по 25.06.2009 року. Крім цього, суд вважає необхідним, згідно зі ст. 44 КЗпП України, зобов»язати відповідача виплатити [PERSON] вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, що за відсутності спору щодо його розміру, складає 5040,66грн. Х 3 міс. = 15121,98грн. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на невиконання умов колективного договору відповідачем з причин світової кризи та складної фінансової ситуації на підприємстві, оскільки такі суперечать вимогам трудового законодавства України і не можуть слугувати приводом щодо його порушення. Згідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 24.12.1999, № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Однак, оскільки виплата усіх належних сум [PERSON] відбулась 25.06.2009 року, а спір між сторонами виник щодо підстав звільнення, суд вважає, що фактично затримка по виплаті остаточного розрахунку виникла за період з 17.06.2009 року (дня з якого позивач вважався звільненим) до 25.06.2009 року (дня остаточного розрахунку) за який і підлягає стягненню в розмірі середнього заробітку на користь позивача. Суд не враховує посилання позивача, що відповідачем затримано сплату вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку при звільнені, оскільки [PERSON], не зважаючи на встановлені у судовому засіданні порушення, був звільнений відповідно до ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням), а підстави звільнення змінені в день розгляду справи, тобто з даного моменту в позивача виникає право на вимогу щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в разі подальшого порушення відповідачем вимог трудового законодавства щодо виплати належних працівникові сум. Також, згідно ст. 88 ЦПК України із відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати у розмірі 88,00 гривень, які складаються із: 51,00 гривень судового збору та 37 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. На підставі викладеного,

Outcome: partial