Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Яготинського районного суду з даним позовом в котрому зазначили, що Яготинським районним судом Київської області розглянута кримінальна справа по обвинуваченню [PERSON] у скоєнні злочину передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. В ході судового розгляду даної кримінальної справи підсудний [PERSON] подав клопотання щодо застосування стосовно нього Закону України «Про амністію» і постановою Яготинського районного суду Київської області від 17 квітня 2009 року [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності. Відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону України «Про амністію» - амністія не звільняє від обовязку відшкодувати заподіяну злочином шкоду, який покладено на винну особу вироком або рішенням суду. Потерпілою від скоєного [PERSON] злочину стала вона. Відповідач скоїв злочин внаслідок якого їй було спричинено тілесні ушкодження, які потягли за собою розлад здоровя, отримані травми потребували значного періоду часу реабілітації та нормального і повноцінного відновлення тимчасово втрачених функцій її організму. Просила стягнути витрати на лікування у сумі 5000 гривень, втраченого заробітку у розмірі 2000 гривень. Окрім цього, було пошкоджено її транспортний засіб, а саме: моторолер «YMAXA» внаслідок цього їй було заподіяно матеріальну шкоду у розмірі 2000 гривень, яку також просила стягнути з відповідача. Крім цього просила стягнути 5000 гривень моральної шкоди та судові витрати за отримання правової допомоги у сумі 4000 гривень. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги. Відповідач та представник відповідача проти позову заперечили. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якому зазначив, що 28 вересня 2009 року [PERSON] звернулася до Яготинського районного суду Київської області з позовом до нього про відшкодування матеріальних та моральних збитків від злочину. В змісті позову [PERSON] наголошує, що постановою Яготинського районного суду Київської області від 17 квітня 2009 року, його визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та звільнено від кримінальної відповідальності на підставі Закону України «Про амністію». Вважає, що такі посилання [PERSON] частково не відповідають дійсності, оскільки вказаною постановою винним у вчиненні злочину його визнано не було. Відповідно до вимог ст. 62 Конституції України він вважається невинуватим у вчиненні злочину та його вина не встановлена обвинувальним вироком суду. Посилаючись на висновок судово-авто-технічної експертизи № 4774 від 26 лютого 2009 року, який міститься в матеріалах кримінальної справи № 1-5/09, у висновках якої зазначено, що він, як водій автомобіля [NUMBER] в момент виникнення небезпеки для його руху, не мав технічної можливості запобігти зіткненню. Під час даної дорожньо-транспортної пригоди його автомобіль зазнав технічних пошкоджень, наявність яких зафіксована в змісті протоколу огляду транспортного засобу від 25.06.2007 року, який знаходиться в матеріалах кримінальної справи. Вважає, що саме дії [PERSON] призвели до скоєння ДТП. Для відновлювального ремонту його автомобіля витрачено 18370 гривень, які він просив стягнути з [PERSON] Крім того, просив стягнути з неї 5000 гривень моральної шкоди, 2000 гривень витрат повязаних з наданням юридичної допомоги та судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовну заяву. [PERSON] проти позову заперечувала. Вказані справи були обєднані в одне провадження. Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази по справі, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до наступних висновків. Так, в судовому засіданні встановлено, що 25 червня 2007 року, близько 8 години в м. Яготин сталася дорожньо-транспортна пригода між автомобілем [NUMBER], належного [PERSON] та під його керуванням, та моторолером «YMAXA» під керуванням [PERSON] Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а [PERSON] отримала тілесні ушкодження що відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Щодо [PERSON] була порушена кримінальна справа по обвинуваченню останнього у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, а [PERSON] була визнана потерпілою по справі. Під час судового засідання по кримінальній справі № 1-5/09 [PERSON] звернувся до суду з заявою про застосування до нього положень Закону України «Про амністію». Постановою Яготинського районного суду від 17 квітня 2009 року [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності на підставі п. «д» ст.. 1, 6 Закону України «Про амністію», а провадження у справі закрито. З пояснень [PERSON] та його представника вбачається, що він не визнає і не визнавав себе винним у вчиненні злочину. В заяві до суду про застосування амністії не вказано, що він визнає вину, а також він вважає винною у скоєнні ДТП [PERSON] Однак, відповідно до ст.. 6 Закону України «Про амністію» від 12.12.2008 року № 660 передбачено, що звільнити від кримінальної відповідальності в порядку та на умовах, визначених цим Законом, осіб, які підпадають під дію статті 1 цього Закону, кримінальні справи стосовно яких перебувають у провадженні органів дізнання, досудового слідства чи не розглянуті судами, а так само розглянуті судами, але вироки не набрали законної сили, про злочини, вчинені до набрання чинності цим Законом. Згідно до ст. 9 Закону, застосування амністії не допускається, якщо обвинувачений, підсудний або засуджений заперечує проти цього. Особа, щодо якої вирішується питання про застосування амністії, дає свою згоду суду в усній чи письмовій формі з обовязковим зазначенням цього у протоколі судового засідання. Статтею 12 вказаного Закону, передбачено, що дія цього Закону поширюється на осіб, які вчинили злочини до дня набрання ним чинності включно. Тобто, [PERSON] було звільнено за його власною заявою від кримінальної відповідальності за скоєння злочину, він з цим був згоден подавши відповідну заяву про застосування до нього амністії. [PERSON] не був позбавлений можливості доводити свою невинуватість під час розгляду кримінальної справи, з постановленням відповідно виправдального вироку. В іншому випадку норми цього Закону до нього не могли бути застосовані. Тому, твердження [PERSON] та його представника про те, що він не повинен відповідати за нанесення матеріальної шкоди завданої злочином не ґрунтуються на законі та не відповідають матеріалам справи. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди слід відмовити. Позов [PERSON] до [PERSON] на думку суду підлягає до задоволення частково. Частиною 1 статті 1166 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Так, з матеріалів справи та пояснень [PERSON] вбачається, що в наслідок ДТП вона отримала тілесні ушкодження у вигляді розриву лівого акромеально-ключового зчленування та струс головного мозку, що не супроводжувались небезпечними для життя явищами на момент спричинення та за ознакою тривалості розладу здоровя відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Їй була зроблена операція в Яготинській центральній районній лікарні. Позивачка просила стягнути витрати на лікування у розмірі 5000 гривень, однак, з наданих до матеріалів справи доказів на підтвердження витрат на лікування, суд може визнати як допустимими та такими, що підтверджують витрати на лікування товарний чек № 32 від 26.06.2007 року на суму 212,01 гривні (а.с. 21) та вимогу (накладну) аптеки № 20 а/п № 1 від 23.03.2010 року видану на запит суду, щодо витрачених лікарнею ліків на лікування [PERSON] на суму 120 гривні. Інші докази надані позивачкою, суд не визнає належними, оскільки з них не вбачається, для чого вони придбавалися, ким, та чи придбавалися для лікування позивачки і чи повязані вказані ліки з лікуванням від наслідків ДТП. Вимоги позивачки про стягнення недоотриманого доходу у розмірі 2000 гривень та витрат на ремонт моторолера у розмірі 2000 гривень задоволенню не підлягають, оскільки позивачкою не було надано жодного доказу про втрату заробітку, його суму, а також спростовуються поясненнями самої позивачки в частині того, що вона заявила у судовому засіданні про те, що після ДТП моторолер був проданий. Крім того, вона не навела доказів, які б підтвердили, що вказаний моторолер належить саме їй. Що стосується стягнення моральної шкоди, то суд погоджується з доводами позивачки в тій частині, що вона після ДТП пережила значний психологічний стрес після отримання травми її звичайний спосіб життя був порушений, що спричинило їй суттєві побутові незручності, тому вважає, що позов в цій частині підлягає до задоволення частково із стягненням моральної шкоди в розмірі 2000 гривень. Згідно до статті 79 ЦПК України вказано, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, належать: 2) витрати на правову допомогу. Частиною 1 статті 88 ЦПК України вказано, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи, що позов [PERSON] задоволено частково, то витрати на правову допомогу, які підтверджені в судовому засіданні відповідною квитанцією до прибуткового касового ордеру № 07-28/08 від 27.07.08 року підлягають до задоволення частково у розмірі 1500 гривень.

Outcome: partial