Jurisdiction: civil
Date: 2010-05-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до Кіровського айонного суду міста Дніпропетровська з позовом до [PERSON] громади міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради, у якому просить суд: визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири № 18, загальною площею 45 кв. м., розташованої в будинку № 12Г по вулиці Героїв Сталінграду в місті Дніпропетровську від 24.11.2008 року між [PERSON] та [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на квартиру № 18, загальною площею 45 кв. м., розташовану в будинку № 12Г по вулиці Героїв Сталінграду в місті Дніпропетровську. В обґрунтування заявленого позову [PERSON] посилається на те, що 24.11.2008 року відповідно до положень ст. 655 ЦК України він в якості покупця та [PERSON], [INFO], в якості продавця уклали між собою в письмовій формі договір купівлі-продажу квартири № 18, загальною площею 45 кв. м, розташованої в будинку № 12Г по вулиці Героїв Сталінграду в місті Дніпропетровську. За цим договором [PERSON]С, посилаючись на те, що вся квартира належить йому на праві власності, продав позивачу її за вказаною в договорі ціною - 50 000 гривень, що на той час складало еквівалент 8 000 доларів США. Позивач у той же день у присутності двох свідків передав йому всю зазначену суму грошей, яка становила ціну проданої речі, про що [PERSON] надав розписку. Згідно з умовами договору [PERSON] мав звільнити цю квартиру протягом року з дня його підписання та передати позивачу. Оскільки відповідно до положень ст. 658 ЦК України в редакції 2003 року право продажу товару належить тільки його власнику, [PERSON] на вимогу позивача надав свідоцтво про право власності на вказану квартиру, видане виконкомом Дніпропетровської міської ради народних депутатів 14.11.1997 року, яким посвідчувалось спільне право власності на цю квартиру його та його матері [PERSON]. На підтвердження того факту, що він на час укладення договору є єдиним власником вказаної квартири, [PERSON] надав свідоцтво про смерть [PERSON], яка померла 17.07.2001 року. [PERSON] запевнив, що є єдиним спадкоємцем за своєю матір'ю та прийняв спадщину, продовжуючи після її смерті проживати в цій квартирі та з 2003 року здійснюючи своє право з володіння, користування та розпорядження нею як єдиний власник. Згідно з положеннями ч.2 ст. 548 та п. 1; ч. 1 ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року, який був чинним на час смерті співвласника вказаної квартири, вважалося, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, а прийнята спадщина вважається належною спадкоємцю з часу її відкриття. Таким чином на час укладення договору [PERSON] дійсно був власником всієї квартири. Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України в редакції 2003 року власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії які не суперечать закону в тому числі і продати його. Таким чином [PERSON] мав право продати цю квартиру як її єдиний власник. У договорі позивач з [PERSON] домовилися щодо всіх істотних його умов в тому числі щодо предмету та ціни квартири як товару, а також про строки передання квартири. Оскільки позивач здійснив попередню оплату квартири в повному обсязі встановленої ціни, [PERSON] мав передати її у встановлений договором строк відповідно до положень ст. 693 ЦК України в редакції 2003 року. Договір не був нотаріально посвідчений, оскільки [PERSON] необхідно було належним чином оформити документи, якими підтверджувалося його право власності на всю квартиру. Враховуючи це, вони домовилися про те, що протягом року [PERSON] має оформити необхідні для нотаріального посвідчення договору документи, після чого вони нотаріально посвідчать договір. До 26.06.2009 року [PERSON] не виконав свого зобов'язання та не підготував вказані документи, що не дало можливості нотаріально посвідчити договір. 26.06.2009 року [PERSON] помер. Спадкоємців після нього немає. Позивач вважає, що виходячи з вище викладеного та на підставі положень ч.2 ст. 220 ЦК України в редакції 2003 року, договір купівлі продажу вказаної квартири між позивачем та [PERSON] треба вважати дійсним, та визнати за ним право власності на вказану квартиру. Приймаючи до уваги, що відповідач може порушити це право, вимагаючи від суду визнання договору недійсним, визнання спадщини відмерлою та передання майна у власність територіальної громади міста Дніпропетровська, а також для визнання права власності позивача у встановленому законом порядку, виникла необхідність звернутися до суду з цим позовом. Посилаючись на вищевикладене позивач просить позовні вимоги задовольнити. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх. Відповідач [PERSON] громада міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради у судове засідання свого представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить розписка про вручення судової повістки, про причини неявки суд до відома не поставив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 244 ЦПК України. Суд, заслухавши позивача, свідків [PERSON] та [PERSON], які підтвердили факт, що сторони [PERSON] та [PERSON] домовилися щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу квартири 18 загальною площею 45 кв. м., розташовану в будинку № 12Г по вулиці Героїв Сталінграду в місті Дніпропетровську, і відбулося повне виконання умов договору позивачем, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позовні вимоги позивача обгрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом по справі встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 24.11.2008 року відповідно до положень ст. 655 ЦК України між [PERSON] та [PERSON] укладено у письмовій формі договір купівлі-продажу квартири № 18, загальною площею 45 кв. м, розташованої в будинку № 12Г по вулиці Героїв Сталінграду в місті Дніпропетровську., с. 11) За умовами вказаного договору [PERSON]С, посилаючись на те, що вся квартира № 18, загальною площею 45 кв. м, розташована в будинку № 12Г по вулиці Героїв Сталінграду в місті Дніпропетровську належить йому на праві власності, продав [PERSON] за вказаною в договорі ціною - 50 000 гривень, що на той час складало еквівалент 8 000 доларів СІЛА. [PERSON] у той же день 24.11.2008 року у присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON] передав [PERSON] всю суму грошей, яка становила ціну проданої речі, про що [PERSON] надав розписку.(а. с. 12) Згідно з умовами договору [PERSON] мав звільнити цю квартиру протягом року з дня його підписання та передати [PERSON] Оскільки відповідно до положень ст. 658 ЦК України в редакції 2003 року право продажу товару належить тільки його власнику, [PERSON] на вимогу [PERSON] надав свідоцтво про право власності на вказану квартиру, видане виконкомом Дніпропетровської міської ради народних депутатів 14.11.1997 року, яким посвідчувалось спільне право власності на цю квартиру його та його матері [PERSON].(а. с. 13) На підтвердження того факту, що [PERSON] на час укладення договору є єдиним власником вказаної квартири, надав свідоцтво про смерть [PERSON], яка померла 17.07.2001 року .(а. с. 16) [PERSON] запевнив, що є єдиним спадкоємцем за своєю матір'ю та прийняв спадщину, продовжуючи після її смерті проживати в цій квартирі та з 2003 року здійснюючи своє право з володіння, користування та розпорядження нею як єдиний власник. Згідно з положеннями ч.2 ст. 548 та п.1; ч.І ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року, який був чинним на час смерті співвласника вказаної квартири, вважалося, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, а прийнята спадщина вважається належною спадкоємцю з часу її відкриття. Таким чином на час укладення договору [PERSON] дійсно був власником всієї квартири. Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України в редакції 2003 року власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії які не суперечать закону в тому числі і продати його, таким чином [PERSON] мав право продати цю квартиру як її єдиний власник. У договорі [PERSON] з [PERSON] домовилися щодо всіх істотних його умов в тому числі щодо предмету та ціни квартири як товару, а також про строки передання квартири. Оскільки позивач здійснив попередню оплату квартири в повному обсязі встановленої ціни, [PERSON] мав передати її у встановлений договором строк відповідно до положень ст. 693 ЦК України в редакції 2003 року. Договір не був нотаріально посвідчений, оскільки [PERSON] необхідно було належним чином оформити документи, якими підтверджувалося його право власності на всю квартиру. Враховуючи це, вони домовилися про те, що протягом року [PERSON] має оформити необхідні для нотаріального посвідчення договору документи, після чого вони нотаріально посвідчать договір. До 26.06.2009 року [PERSON] не виконав свого зобов'язання та не підготував вказані документи, що не дало можливості нотаріально посвідчити договір, 26.06.2009 року [PERSON] помер.(а. с. 17) Спадкоємців після нього немає( а.с.40). Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обгрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved