Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-06 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до ТОВ «Восток-Руда» в якій зазначає, що з 18.10.2008 р. по 01.06.2009 працювала на підприємстві ТОВ «Восток-Руда» машиністом підйомної машини. 01.06.2009 р. позивачка звільнилася з підприємства відповідача за власним бажанням, за ч. З ст. 38 КЗпП України про що було видано наказ № 184/лс від 01.06.2009 р., але в день звільнення позивачу не була виплачена заробітна плата у розмірі 6980.37 грн. В зв'язку з порушенням строків виплати сум які належать вивільненому працівнику підприємство повинно сплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки у розмірі 14 948.70 грн., за 195 днів виходячи із середньоденного заробітку у розмірі 76.66 грн. Також вважає, що діями відповідача їй заподіяна моральна шкода, яка виразилася у втраті нормальних життєвих зв'язків і вимагає у позивача організації додаткових зусиль для організації свого життя, моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 1000 грн. У відкритому судовому засіданні позивачка повністю підтримала позовні вимоги, просить задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача у відкритому судовому засіданні позов визнала частково, була згодна із заборгованістю по виплаті заборгованості по заробітній платі в іншій частині позовних вимог просила відмовити. В обґрунтування своїх заперечень посилалася на той факт, що затримка розрахунку заробітної плати виплачується лише за наявності вини власника або уповноваженого ним органу. Так в зв'язку із світовою фінансовою кризою, яка найбільше вплинула на гірничо-металургійний комплекс України підприємство відповідача опинилося у скрутному фінансову становищі в зв'язку із знеціненням продукції яку виробляє підприємство та зменшення попиту на її продаж. Суд вислухавши пояснення позивача та вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні ш правовідносини. З 18.10.2008 р. по 01.06.2009 р. позивачка працювала на підприємстві ТОВ «Восток-Руда» машиністом підйомної машини. (а. с. 2). Наказом № 184/лс від 01.06.2009 року позивачку було звільнено з ТОВ «Восток-Руда» на підставі ч. З ст. 38 КЗпП України (а.с. 4). Згідно з довідкою № 17 від 03.02.2010 року заборгованість по заробітній платі підприємства ТОВ «Восток-Руда» перед позивачем при звільненні становить 6980.37 грн., середньоденна заробітна плата позивача складає 76.66 грн., середньомісячна заробітна плата складає 1494.87 грн. (а.с. 3). На звернення позивача до підприємства з вимогою погасити заборгованість підприємство не відреагувало. Таким чином суд приходить до висновку, що зі сторони позивача були вжиті усі можливі заходи щодо отримання належних працівникові сум при звільненні. З моменту звільнення з підприємства» позивач не працював. Сума заборгованості по заробітній платі у розмірі яка підлягала виплаті при звільненні позивачу на день розгляду справи не виплачена. Частиною 7 ст. 43 Конституції України гарантовано захист законом право громадян на своєчасне одержання винагороди за працю. В силу ст. 116 цього ж Кодексу при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. КЗпП України а саме частиною 1 статті 117 передбачено один із способів такого захисту - в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № .13,від 24 грудня 1999 року, а саме п. 20 передбачено, що якщо працівникові не були виплачені належні йому платежі при звільненні, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Виходячи з викладеного вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, починаючи з 01.06.2009 р. по І 7,02.2010 р. виходячи із середньоденного заробітку - 76.66 грн. є правомірними та таким, що ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. В той же час суд вважає, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку повинен бути визначений із розрахунку не 195 календарних дні, як зазначив позивач, а саме -183 робочих дні за період з 01.06.2009 року по 17.02.2010 року (76.66 х 183) = 14 028.78 грн. при врахуванні положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року. А тому враховуючи положення п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, щодо пропорційності відшкодування середнього заробітку розміру спірної суми, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника та інших обставин справи вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в .меншому розмірі, ніж просив позивач, а саме у розмірі 14 028.78 гри. Посилання представника відповідача на світову фінансову кризу, яка вплинула на гірничо-металургійний комплекс України, в тому числі і на підприємство відповідача в зв'язку з чим останнє опинилося у скрутному фінансову становищі, не звільняє підприємство відповідача від обов'язку своєчасно розрахуватися з працівником в день його звільнення, який закріплений нормами вищевказаних законів та гарантований Конституцією України. Крім того, відповідно до положень ст. 2371 КЗпП України суд вважає, що підлягають частковому задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 500 грн., оскільки невиплата позивачу сум, ідо належали йому від підприємства в день звільнення є порушенням діючого законодавства за яке передбачена відповідальність - все це призвело до моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв'язків і вимагало додаткових зусиль по організації свого життя позивачем. Визначаючи такий розмір моральної шкоди суд виходить з вимог розумності і справедливості, враховує характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань позивача. В силу ч.2, 3 ст. 88 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, таким чином з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави у розмірі 215 грн. - за вимоги майнового характеру та 08 грн. 50 коп. - за вимоги немайнового характеру - всього 223.50 грн., а також витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у/розмірі 120 грн. Виходячи з викладеного,

Outcome: partial