Jurisdiction: civil
Date: 2010-01-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], ВАТ «Рівненський радіотехнічний завод» про визнання недійсним договорів купівлі-продажу частини приміщення та приміщення загального користування недійсним. В обгрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 19 лютого 2004 року між [PERSON] та ВАТ «Рівненський радіотехнічний завод» був укладений Договір купівлі-продажу 51/100 частини приміщення гуртожитку №55 по вул. Данила Галицького, 9 у м. Рівне. Даний Договір вважає таким, що порушує норми чинного законодавства та його законні права та інтереси зважаючи на наступне. Будинок №9 по вул. Д. Галицького є гуртожитком і знаходився на балансі Відкритого акціонерного товариства «Рівненський радіотехнічний завод». Приміщення №55 у гуртожитку по вул. Д.Галицького,9 складається з кімнат №55-А та №55-Б, що мають спільний коридор, кухню, туалет, умивальник та душ. Кімната №55-А була надана йому як працівнику ВАТ «Рівненський радіотехнічний завод» згідно рішення профкому Рівненського радіотехнічного заводу №2099 від 10.07.1995 р. Відповідно до Договору купівлі-продажу за 51/100 частини приміщення №55 гуртожитку встановлено право власності [PERSON], яка створює умови, які унеможливлюють користування площею загального призначення, а саме коридором, ванною кімнатою (умивальник, душова), туалетом та кухнею, про що 14 листопада 2006 року комісією ПП «Житловик ВВ» був складений відповідний акт. Даний Договір порушує п. 15 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 р. №208, де зазначено, що жила площа в гуртожитку не підлягає обміну, розділу, бронюванню і здачі в піднайом. Відтак, чітко поділити площі загального користування у квартирі [ADDRESS] не можливо. Крім цього, Договір порушує права його сім'ї, які зазначені у п.16 Примірного положення про гуртожитки. Чинним законодавством приватизація кімнат у гуртожитках не передбачена відповідно до п. 2 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», адже приватизація житлових приміщень у гуртожитку без зміни його статусу на житловий будинок не дозволяється. Стаття 3 Закону України «Про приватизацію державного майна» зазначає, що дія закону не поширюється на приватизацію об'єктів державного житлового фонду, у тому числі гуртожитків, а також об'єктів соціально-культурного призначення, що фінансуються з державного бюджету. Даний Договір купівлі-продажу 51/100 частини квартири [ADDRESS] порушує право на рівність поділу квартири, яка була на балансі ВАТ «Радіозавод», оскільки сім'ї [PERSON] та [PERSON] мають однакові права на поділ площ загального користування квартири №55 в гуртожитку по вул. Д.Галицького, 9. Нормою статті 364 ЦК України зазначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 ЦК), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Таким чином, при укладанні Договору купівлі-продажу 51/100 частини приміщення гуртожитку, ВАТ «Рівненський радіотехнічний завод» повинен був вирішити питання про виділення частки площі загального користування приміщення №55 по вул. Д.Галицького, 9, а за умов неможливості виділу частки виділення грошової або іншої матеріальної компенсації. Отже, Договір купівлі-продажу 51/100 частини приміщення гуртожитку №55 по вул. Д.Галицького,9 складений з порушенням наступних норм законодавства України: ст.ст. 626, 202, 203, 215 ЦК України, п.15, 16 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 р. № 208 та ст.. 2, 3 Закону України «Про приватизацію державного майна». Крім цього, як йому стало відомо, [PERSON] придбала у ВАТ «Рівненський радіотехнічний завод» приміщення загального призначення загальною площею 32,9м та 12,2м. Даний Договір порушує його права та інтереси, а також права та інтереси інших жителів цього поверху гуртожитку по вул. Д.Галицького, 9, оскільки ці приміщення обладнуються під дитячі ігрові кімнати і спортивні куточки, а також місця відпочинку жителів поверху гуртожитку. Посилався на те, що вказаний договір також не відповідає вимогам чинного законодавства та підлягає визнанню недійсним. В судовому засіданні позивач збільшив позовні вимоги, просив суд крім визнання договорів І купівлі-продажу недійсними, на підставі ст.. 364 ЦК України розділити приміщення № 55 по вул.. Д.Галицького, 9 в м. Рівне на дві індивідуально визначені частини. Просив позов задовольнити повністю. Представник позивача в судовому засіданні пояснення викладені в позовній заяві та доповненнях до позовної заяви підтримала, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, повністю підтримала пояснення надані її представником. Представник відповідача - адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнав, суду пояснив. І Підставою визнання недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною І (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, про що було зазначено позивачем у поданій до суду позовній заяві. Зміст жодного з договорів не суперечить ні Цивільному кодексу України, ні іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Стороною позивача не було надано І суду докази, які б підтверджували інше. Як продавець так і покупець під час укладання оспорюваних І договорів мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасників правочину були І вільними та відповідали внутрішній волі сторін. Правочин був спрямований на реальне настання 1 правових наслідків, що обумовлені ним. В позовні й заяві вказано, що даний Договір порушує п. 15 Примірного положення про І гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 р. №208, де зазначено, що і житлова площа в гуртожитку не підлягає обміну, розділу, бронюванню і здачі в піднайом. Відтак, чітко Иоділити площі загального користування у квартирі [ADDRESS] не можливо. Вимога позивача щодо розділу приміщення то позивач просить у суду те, що прямо заборонено І законом, норми якого також вказує в позовній заяві. В позовній заяві вказано, що нормою статті 364 ЦК України зазначено, що співвласник має право І на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного І майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 ЦК), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації" вартості його частки. Таким чином, при укладанні Договору купівлі-продажу 51/100 частини приміщення гуртожитку, ВАТ «Рівненський радіотехнічний завод» повинен був вирішити питання про виділення частки загального користування приміщення № 55 по вул. Данила Галицького,9, а за умов можливості виділу частки - виділення грошової або іншої матеріальної компенсації. В даному випадкупозивач застосовує таку статтю Цивільного кодексу, яка регулює зовсім інші правовідносини ніж ті про які позивач вказує в позовній заяві. Спільна часткова власність згідно ч. 1 ст.356 Цивільного кодексу України - це власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Будь-яких прав власності на хоча б один квадратний метр площі у гуртожитку, який розташований в будинку № 9, що знаходиться по вул. Д.Галицького в м. Рівне позивач [PERSON] ніколи не мав, а тим паче не являвся співвласником майна з ЗАТ «Рівненський радіотехнічний завод», тому ВАТ «Рівненській радіотехнічний завод» не повинен був вирішувати питання про виділення частки площі загального користування приміщення № 55 по вул. Д.Галицького, 9. Щодо порушення норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року та норм Закону України «Про приватизацію державного майна» від 04 березня 1992 року, то вказані норми Законів не регулюють відносини, що оспорюються позивачем, так як гуртожиток був власністю ВАТ «Рівненській радіотехнічний завод» та не приватизовувався. Враховуючи викладене, стверджував, що договори купівлі продажу від 19 лютого 2004 року та 15 червня 2004 року є чинними та такими, що укладені відповідно до норм Цивільного кодексу України та інших законодавчих актів, що регулюють ці правовідносини в Україні. Згідно протоколу № 23 від 24.11.2003 р. засідання правління ВАТ «Рівненський радіотехнічний завод» правління постановило: надати згоду [PERSON] на викуп приміщень у гуртожитку, що знаходиться в м. Рівне по вул. Д.Галицького, 9. На підставі вказаного рішення [PERSON] уклала вищевказані договори купівлі-продажу. Це рішення правління ВАТ «Рівненський радіотехнічний завод» ніким не оспорювалось та на сьогоднішній день є чинним. На підставі вказаного рішення [PERSON] уклала договори купівлі-продажу від 19 лютого 2004 року та від 15 червня 2004 року. Приміщення, які придбала [PERSON] належали ВАТ «Рівненський радіотехнічний завод» на праві власності на підставі Наказу регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області від 11.11.1998 р № 962, Переліку нерухомого майна, що передається у власність ВАТ «Рівненський радіотехнічний завод». Вказаний наказ був чинним як на день укладення оспорюваних договорів та і на сьогоднішній день. Вказав, що позивачем не надано доказів, які підтверджують недійсність договорів, а тому просив суд відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача ВАТ «Рівненський Радіотехнічний завод» [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та вказала, що згідно протоколу № 23 від 24 листопада 2003 року засідання правління ВАТ «Рівненський радіотехнічний завод» правління постановило надати згоду [PERSON] на викуп приміщень у гуртожитку, що знаходиться в м. Рівне по вул. Д.Галицького, 9. На підставі вказаного рішення [PERSON] уклала вищевказані договори купівлі-продажу. Це рішення правління ВАТ «Рівненський радіотехнічний завод» ніким не оспорювалось та на сьогоднішній день є чинним. Приміщення, які придбала [PERSON] належали ВАТ «Рівненський радіотехнічний завод» на праві власності на підставі Наказу регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області від 11.11.1998 р № 962, Переліку нерухомого майна, що передається у власність ВАТ «Рівненський радіотехнічний завод». Враховуючи викладене, вказала, що відповідачем ВАТ «Рівненський радіотехнічний завод» жодних порушень допущено не було, а тому договори купівлі-продажу є чинними і не можуть бути визнанні недійсними. Представник третьої особи регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області [PERSON] в судовому засіданні вказала, що приміщення, які придбала [PERSON] належали ВАТ «Рівненський радіотехнічний завод» на праві власності на підставі Наказу регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області від 11.11.1998 р № 962, Переліку нерухомого майна, що передається у власність ВАТ «Рівненський радіотехнічний завод», що підтверджується реєстраційним посвідченням від 22 грудня 1998 року, а тому ВАТ «Рівненський радіотехнічний завод» мав право на продаж об'єктів, які перебували у його власності. Представник третьої особи Рівненської міської ради [PERSON] на попередньому засіданні надав суду Рішення Рівненської міської ради від 17 жовтня 2006 року № 211 про прийняття в комунальну власність міста гуртожитоку № 9 на вул.. Д.Галицького в м. Рівне, що перебуває на балансі ВАТ «Рівненський радіотехнічний завод». Додаткових пояснень не надавав. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 19 лютого 2004 року, який посвідчено нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON], ВАТ «Рівненський радіотехнічний завод» продав, а [PERSON] купила 51/100 частину квартири № 55, що розташована у гуртожитку, який знаходиться в м. Рівне по вул. Данила Галицького, 9 та договору купівлі-продажу від 15 червня 2004 року, який також посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON], згідно якого ВАТ «Рівненський радіотехнічний завод» продав, а [PERSON] купила незавершене реконструкцією нежитлове приміщення загального користування гуртожитку, розташоване на шостому поверсі гуртожитку, який знаходиться в м. Рівне по вул. Данила Галицького,9. Судом встановлено, що згідно реєстраційного посвідчення на об'єкти нерухомого майна, які належать юридичним особам від 22 грудня 1998 року гуртожиток, який розташований в м. Рівне по вул.. Д.Галицького, 9 зареєстровано за ВАТ «Рівненський радіотехнічний завод» на праві колективної власності на підставі Наказу регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області від 11 листопада 1998 року за № 962 та переліку об'єктів нерухомого майна, що передається у власність, зареєстрованого в реєстрову книгу № 1-32 за реєстром № 32. Відповідно до витягу із протоколу № 3 загальних зборів акціонерів ВАТ «Рівненський радіотехнічний завод» від 17 лютого 1999 року по питанню 6 про відчуження основних засобів загальні збори акціонерів постановили дати згоду на відчуження основних засобів ВАТ згідно затвердженого переліку. Згідно витягу до переліку загальними зборами акціонерів ВАТ було надано згоду на відчуження гуртожитку № 9 (кімнати) та корпусу № 6 А. У відповідності до протоколу № 3 загальних зборів акціонерів ВАТ від 17 лютого 1999 року у роботі зборів приймала участь начальник відділу регіонального фонду державного майна України по Рівненській області, яка згідно доручення № 6 від 16 лютого 1999 року представляла інтереси фонду державного майна з кількістю акцій 34531807 штук, або 77 % від загальної кількості. Таким чином, по питанню № 6 було проголосовано «за» 99,52 % акцій, тобто фонд держмайна не заперечував проти відчуження зазначених вище об'єктів. Крім того, положення Законів України «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Про приватизацію державного майна» в даному випадку на спірні правовідносини не поширюється, так як судом було встановлено, гуртожиток перебував у власності товариства, а на підставі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Судом в судовому засіданні не встановлено порушення будь-яких вимог статті 203 ЦК України під час укладення договорів купівлі-продажу частини квартири № 55 та приміщення загального користування, а тому позовні вимоги в цій частині є безпідставними та необгрунтованими. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної сумісної власності. Позивачем не надано доказів, що він є власником частини квартири № 55 в гуртожитку № 9 по вул.. Д.Галицького в м. Рівне. Судом встановлено, що позивач разом із своєю сім'єю проживає у вказаній частині квартири на підставі рішення трудових колективів підрозділів в кімнаті 55 А, тобто позивач є користувачем вказаного приміщення, а не його власником. Враховуючи викладене, положення глави 26 Цивільного кодексу України з приводу права спільної сумісної власності на спірні правовідносини щодо поділу приміщення № 55 по вул.. Д.Галицького, 9 в м. Рівне на дві індивідуально визначені частини не поширюється. Посилання позивача на Примірне положення про гуртожитки щодо поділу приміщень загального користування, саме по собі виключає такий поділ, так як п. 15 Положення визначає, що жила площа в гуртожитку не підлягає обміну, розділу, бронюванню і здачі в піднайм. Оскільки судом не встановлено підстав поділу приміщення загального користування із ініціативи користувача, то така позовна вимога не може бути задоволена судом. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed