Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-22 00:00:00

В травні 2009 року [PERSON], посилаючись на положення ст.ст.1166, 1167 ЦК України, звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON], як голови садового товариства Мічурінець, завдану матеріальну та моральну шкоду, яка за посиланням позивача стала наслідком неправомірних дій та наступної відмови відповідача виплатити відповідну компенсацію в зязку із його виключенням із членів товариства. Стверджуючи, що розрахунки з особами, що вибули з членів товариства або були виключені з нього, проводяться через касу правління товариства, просить стягнути завдану шкоду із [PERSON], як голови товариства, оскільки вважає, що виключення його /[PERSON]Х./ з членів товариства було ініційоване саме головою товариства з мотивів неприязних з ним стосунків. Ухвалою суду від 17 лютого 2010 року до участі в справі в якості співвідповідача було залучене Товариство садоводів Мічуринець. В судовому засіданнні позивач підтримав свої позовні вимоги з підстав, викладених в позові. Просить стягнути з відповідача [PERSON] завдану його неправомірними діями матеріальну шкоду в розмірі 17 933 грн. 28 коп. та компенсацію моральних збитків в розмірі 10 000 грн. Відповідач позов не визнав. Обґрунтовуючи заперечення проти позову, [PERSON] зазначив, що позов предявлено з надуманих мотивів, що має на меті штучне збагачення під приводом незаконного виключення, яке ніби-то мало місце з його /[PERSON]В./ ініціативи. Через відсутність власної вини, як підстави для покладення обовязку відшкодувати шкоду, просить в задоволенні позову відмовити. Представник Товариства Мічурінець в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку (а.с. 142). Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідивши інші докази, суд вважає, що позов [PERSON] не підлягає до задоволення з таких мотивів: Судом встановлено, що 22 квітня 1967 року [PERSON] був прийнятий в члени садівницького товариства Мічурінець ПГЗК, правонаступником якого з 1996 року стало товариство садоводів Мічурінець/далі по тексту Товариство/. Згідно із статутом Товариство є місцевим добровільним обєднанням громадян, має статус юридичної особи і в установленому законом порядку занесене до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб (а.с.87-99, 151-153). 11 грудня 1997 року на підставі рішення виконкому Комсомольської міської ради народних депутатів від 27 листопада 1997 року № 278 садівничому товариству Мічурінець було видано Державний акт на право постійного користування землею загальною площею 93,58 га в межах згідно з планом землекористування ( а.с. 107-108). Рішенням конференції Товариства від 17.02.2007 року [PERSON] був виключений із членів товариства в звязку із заборгованістю по сплаті членських внесків понад два роки (а.с. 115-121). Після подання [PERSON] відповідної заяви та оплати ним заборгованості, позивач був прийнятий до членів товариства, але рік потому, рішенням конференції від 23.02.2008 року був повторно виключений із членів товариства за використання земельної ділянки не за призначенням (необробка землі більш ніж 2 роки (а.с. 109-113). Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач, не заперечив тієї обставини, що, починаючи з 2006 року вдавався до неодноразових спроб продати земельну ділянку, оскільки за станом здоровя не міг її обробляти. Не заперечував також і тієї обставини, що ділянку протягом згаданого часу не обробляв, на ділянці росли садові дерева та трава, яку періодично косив сусід. Станом на час розгляду справи судом спірна земельна ділянка ним не приватизована. Не ставлячи під сумнів і не оскаржуючи в установленому законом порядку рішення конференції про його виключення з членів товариства, позивач посилається на неправомірність дій [PERSON], як голови товариства /рішенням конференції від 13.02.2010 року на посаду голови товариства обрано [PERSON] /а.с. 123-131/, який за посиланням позивача, користуючись своїм становищем, передав його дачну ділянку своєму знайомому, і заволодів його особистим майном, зірвавши замки на садовому будинку, що підпадає під ознаки ст.191 КК України. В контексті ст.15 ЦК України право на захист порушеного права виникає у особи в разі його порушення, а способи захисту порушеного права прямо передбачені ст.16 ЦК України. Доводячи суду обґрунтованість заявлених вимог, позивач просить винести рішення про захист порушеного права шляхом зобовязання відповідача [PERSON] відшкодувати завдану його неправомірними діями матеріальну та моральну шкоду. Здійснюючи судочинство на засадах змагальності сторін, суд, провівши аналіз представлених сторонами доказів, з врахуванням рівності прав сторін щодо їх подання та доведення перед судом їх переконливості, дійшов висновку про відсутність факту порушення права позивача внаслідок неправомірних дій [PERSON] з таких мотивів: Окрім посилання на неправомірні дії [PERSON], як наслідку неприязного відношення голови товариства, позивач, без надання будь-яких доказів послався на ту обставину, що внаслідок зриву замку на дверях садового будинку та передачі [PERSON] його ділянки іншій особі, йому, позивачу було завдано матеріальної шкоди, яка складається із вартості садового будинку, дерев та витрат, понесених ним на покращення вартості землі. Обґрунтовуючи заперечення проти позову, [PERSON] в якості доказу по справі надав суду фотознімки садової ділянки [PERSON] /дійсність яких не заперечив сам позивач (а.с. 133-136)/, із змісту яких не вбачається наявності будь-яких візуальних ознак користування земельною ділянкою іншою особою. Відповідач також пояснив суду, що ділянка [PERSON] знаходиться в такому захаращеному стані, що ніхто із членів товариства не бажає брати її в користування. Заперечуючи проти позову, [PERSON] наголосив також на тому, що замість того, щоби привести земельну ділянку в порядок, як того вимагають норми ЗК України та положення Статуту товариства, позивач обрав інший шлях шлях чисельних скарг, які відповідач називає нічим іншим, як спробою скаржника отримати майнову компенсацію за дачну ділянку, яку він мав намір відчужити ще в 2006 році. Вирішуючи спір за засадах диспозитивності, суд, приймаючи до уваги положення ст.59 ЦПК України щодо допустимості доказів, та враховуючи, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування /в даній ситуації ознаки в діях [PERSON] складу злочину, передбаченого ст.191 КК України, як на тому наполягає позивач/, і не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, враховуючи положення ст.1166, 1167 ЦК України, наведені позивачем, як підставу для задоволення заявлених ним вимог, вважає, що самі по собі пояснення позивача стосовно неправомірності дій відповідача не є тими доказами, які дають суду підставу дійти висновку про обґрунтованість заявлених вимог і задоволення предявленого позову по відношенню до [PERSON] через недоведеність неправомірності його дій, як підставу для застосування ст.ст.1166, 1167 ЦК України.. Не може відповідати за позовом також Товариство, оскільки приймаючи рішення про виключення [PERSON] з членів товариства, юридична особа діяла в межах та у спосіб, визначений Статутом, відповідно до п.3.9 якого в разі вибуття члена товариства незалежно від причин, товариство ніяких компенсаційних виплат не здійснює. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed