Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання договору купівлі продажу дійсним та визнання права власності на земельну ділянку, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 05 січня 2010 року між нею та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки (надалі по тексту Договір) площею 9,22 га, кадастровий номер земельної ділянки: 6521283300:08:006:1646, яка розташована на території Малолепетиської сільської ради Великолепетиського району Херсонської області. Вказана земельна ділянка належить Відповідачу на праві власності, згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЗ № 313113, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 07 квітня 2009 року за № 1 АА002187-01-09-717-00052. Цільове призначення земельної ділянки - «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва». Відповідач, будучи громадянином [PERSON] федерації, не може мати у власності земельні ділянки сільськогосподарського призначення (частина 4 статті 22 Земельного кодексу України). Відповідно до норм частини першої статті 145 Земельного кодексу України, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. Зважаючи на вказані обставини, Відповідач виконала своє зобов'язання та продала Позивачу земельну ділянку площею 9,22 га., шляхом укладення та виконання договору купівлі-продажу. У статті 140 Земельного кодексу України визначені підстави припинення права власності на земельну ділянку, зокрема, згідно пункту є) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Відповідна норма міститься у пункті д) статті 143 Земельного кодексу України, яка передбачає підстави для примусового припинення права власності на земельну ділянку невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Зважаючи на обставини справи, договір купівлі-продажу земельної ділянки - «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» відповідачем укладено на виконання обов'язку з відчуження земельної ділянки іноземною особою у межах річного строку. Згідно вимог статей 203, 205, 207, 208, 628, 638, 639 Цивільного кодексу України, статей 131, 132 Земельного кодексу України Позивач та Відповідач досягли та зазначили усі істотні умови у договорі купівлі-продажу, втому числі: назву сторін (прізвище, ім'я та по батькові громадянина, назву юридичної особи); вид угоди; предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо); документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку; відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки; відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути тощо); договірну ціну; зобов'язання сторін. Відповідно до пункту 1.1. Договору Відповідач на умовах, передбачених Договором від 05 січня 2010 року передає, а Позивач приймає вищевказану земельну ділянку у власність. Згідно з умовами Договору купівлі-продажу земельної ділянки сторони досягли згоди щодо ціни договору та проведення розрахунків. Так, пунктом 2.1. договору ціни, за яку вчинюється продаж становить 20000,00 грн. Ціна договору відповідає волевиявленню продавця та покупця, є остаточною і зміні не підлягає. Договір підписано обома сторонами, що свідчить про досягнення згоди та виконання пунктів цього договору. Вказані кошти у сумі 20000,00 грн. Позивач передав Відповідачу у повному обсязі. Підтвердженням факту оплати за земельну ділянку є підпис, власноруч написаний Відповідачем на Договорі купівлі-продажу, а також власноруч написана розписка про одержання вищезазначеної суми від 05 січня 2010 року. У статті 209 Цивільного кодексу України зазначено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Відповідно до статті 657 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Порядок нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна визначається у Законі України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджена наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року №20/5. Відповідно до пункту 2 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» обов'язковому нотаріальному посвідченню підлягають договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, довічне утримання) житлового будинку та іншого нерухомого майна. Згідно з частиною першою статті 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Недодержання нотаріальної форми договору тягне його нікчемність, він не породжує тих прав та обов'язків, які бажали сторони. Відповідно до частини другої статті 220 Цивільного кодексу України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання умов договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Між Позивачем та Відповідачем по Договору купівлі-продажу досягнуто усіх істотних умов відповідно до вимог чинного законодавства України. Як вже зазначалося вище, Позивач, на виконання умов договору, передав Відповідачу суму грошових коштів, визначених у пункті 2.1. Договору. Отже, часткове виконання умов Договору відбулося шляхом передання грошових коштів. Відповідно до пункту 5.1. Договору, позивач та Відповідач зобов'язались до 06 січня 2010 року з'явитись до нотаріуса для нотаріального посвідчення цього Договору. 05 січня 2010 року, Позивачем на адресу Відповідача направлялася пропозиція щодо нотаріального посвідчення Договору купівлі-продажу у встановлений Договором строк. У підтвердження факту отримання вказаного листа є власноручний підпис Позивача на повідомленні. Відповіді на лист та дій щодо нотаріального посвідчення Договору купівлі-продажу з боку Відповідача до теперішнього часу проведено не було. Отже, Відповідач своїми діями (бездіяльністю) ухиляється від нотаріального посвідчення договору, як того вимагають норми чинного законодавства України. Тобто у даному випадку, відповідно до статті 220 Цивільного кодексу України є всі правові підстави для визначення договору дійсним. Відповідно до пункту 1 статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Пунктами 3, 4 статті 334 Цивільного кодексу України, передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Так як Відповідач, як вже було вище зазначено, ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки, Позивач позбавлений права відповідно до вимог чинного законодавства зареєструвати право власності на об'єкт Договору, чим значною мірою порушуються її майнові права та охоронювані законом інтереси. Позивач просить суд визнати дійсним письмовий договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 05 січня 2010 року між нею та [PERSON], а також визнати за нею право власності на придбану за договором купівлі-продажу земельну ділянку площею 9,22 гектарів, кадастровий номер земельної ділянки: 6521283300:08:006:1646, яка розташована на території Малолепетиської сільської ради Великолепетиського району Херсонської області. У судовому засіданні позивач позов підтримала та пояснив, що судові витрати їй відшкодовані, тому просить суд не стягувати їх з відповідача. Відповідач позов визнала, та пояснила, що її волевиявлення по укладенню договору купівлі - продажу земельними ділянками було вільним, відповідало її волі та інтересам і було спрямоване на реальне настання правових наслідків за договором. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. ст. 317, 321 ЦК України власникові належать права володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном, ніхто не може бути протиправно позбавлений права чи обмежений у його здійсненні. Право власності є непорушним. Паспортом громадянина [PERSON] Федерації серії 60 № 2995224 (а.с.) підтверджується, що [PERSON], [INFO] змінила місце проживання проживає на території [PERSON] Федерації та є громадянкою [PERSON] Федерації. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 313113 від 07.04.2009 року, [PERSON] являється власником земельної ділянки площею 9,22 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Малолепетиської сільської ради Великолепетиського районного суду Херсонської області. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 81 Земельного Кодексу України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземними громадянами, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Тобто Відповідач, будучи громадянкою [PERSON] федерації, не може мати у власності земельні ділянки сільськогосподарського призначення (частина 4 статті 22 Земельного кодексу України). Відповідно до норм частини першої статті 145 Земельного кодексу України, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. 05.01.2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений письмовий договір купівлі - продажу земельної ділянки площею 9,22 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Малолепетиської сільської ради Великолепетиського району Херсонської області. Зважаючи на вказані обставини, Відповідач виконав своє зобов'язання та продав Позивачу земельну ділянку площею 9,22 га., шляхом укладення та виконання договору купівлі-продажу. Згідно з ч. 3 ст. 132 ЗК України угоди про перехід прав власності на земельні ділянки вважаються укладеними з дня їх нотаріального посвідчення. Згідно вимог статей 203, 205, 207, 208, 628, 638, 639 Цивільного кодексу України, статей 131, 132 Земельного кодексу України між сторонами досягнуто згоди, щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу. Крім того, відповідно до пункту 5.1. Договору, Позивач та Відповідач зобов'язалися до 06 січня 2010 року з'явитись до нотаріуса для нотаріального посвідчення цього Договору, але Відповідачем дана умова договору виконана не була. Згідно з ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовились щодо істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулось повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Беручи до уваги, що сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу земельної ділянки, а саме: позивач сплатив вартість майна та отримав предмет договору, що підтверджується письмовим договором від 05.01.2010 року (а.с.), та письмовою розпискою від 05.01.2010 року, але Відповідач ухилився від нотаріального оформлення угоди і Позивач не може стати власником придбаного майна, а тому відповідно ч. 2 ст. 220, 328 ЦК України суд вважає можливим позов [PERSON] задовольнити, визнавши договір купівлі продажу дійсним та визнанням за нею право власності на земельну ділянку. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 220, 317, 321, 328, 334, 392, 657 ЦК України, ст.ст. 81, 131, 132 ЗК України,

Outcome: approved