Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-12 00:00:00

[PERSON] 18 вересня 2006 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення суми штрафних санкцій за договором позики і судових витрат, позовні вимоги неодноразово доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та в ході судового засідання посилався на те, що на протязі 1999-2000 років відповідач за договором позики брав у нього гроші і не повернув їх в зазначений термін. Він звернувся з позовом до суду і рішенням суду вказані кошти з відповідача на його користь стягнуто, рішення вступило в законну силу і знаходиться виконавчий лист на виконанні. Але рішення це тривалий час не виконане, гроші знецінюються, умовами договору позики передбачено штрафні санкції за несвоєчасне повернення грошей. В добровільному порядку відповідач кошти не повертає. Уточнивши позов, позивач просив стягнути з відповідача на його користь суму штрафу від неповернутої до цього часу суми боргу в розмірі 205483 грн.19 коп. та судові витрати, сплачені при подачі цього позову, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд вважає можливим розгляд справи без відповідача згідно ст. 169 ЦПК України і винесення заочного рішення згідно ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В судовому засіданні встановлено, що 09 вересня 1999 року, 22 січня 2000 року і 28 квітня 2000 року відповідач [PERSON] взяв в борг у позивача [PERSON]СЧ. грошові кошти (долари США) та зобовязався вказані кошти повернути в повному обсязі, про що була складена договір в простій письмовій формі. Борг повернуто не було. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. В судовому засіданні зясовано, що кошти у позивача відповідач у вказаній сумі дійсно брав, було складено договір позики про суму боргу та термін повернення грошей, відповідач умови договору позики не виконав і гроші не повернув. Позивач [PERSON] в травні 2003 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення суми боргу та витрат і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2005 року позовні вимоги було задоволено і стягнуто з [PERSON] на корись [PERSON] загальну суму боргу в розмірі 38859 грн. 75 коп. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2005 року апеляційна скарга [PERSON] відхилена, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2005 року залишене без змін. Рішення від 01 червня 2005 року вступило в законну силу, але [PERSON] звернувся до Верховного Суду України з касаційною скаргою. Ухвалою апеляційного суду Автономної Республіки Крим, що діяв на правах Верховного Суду України) від 19 жовтня 2007 року касаційна скарга [PERSON] відхилена, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2005 року та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2005 року залишені без змін. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що на підставі вказаного рішення суду 26 вересня 2005 року видано виконавчий лист про стягнення з відповідача на користь позивача 38859 грн. 75 коп. Вказана сума стягнута не була, а 18 вересня 2006 року [PERSON] звернувся до суду вже з цим позовом про стягнення з відповідача [PERSON] штрафних санкцій за не сплату боргу, стягнутого за рішенням суду від 01 червня 2005 року та судових витрат. Суд вважає вказані позовні вимоги необґрунтованими, виходячи з того, що на час подання позову ще не було видано виконавчий лист про стягнення суми боргу за рішенням суду; виконавчий лист і зараз перебуває на примусовому виконанні, до виконавчої служби позивач не звертався з питанням про належне виконання рішення суду про стягнення суми боргу, під час знаходження виконавчого листа на виконання в державні виконавчій службі відповідач оскаржував рішення районного суду і ухвалу апеляційної інстанції в Верховному Суді України. Статтею 1166 ЦК України встановлено право особи на відшкодування у повному обсязі майнової шкоди, завданої неправомірними діями особистому немайновому праву. Цією ж статтею на особу, яка завдала шкоди покладено обов'язок відшкодувати її у повному обсязі. Але в судовому засіданні не знайшли свого обєктивного підтвердження неправомірні дії відповідача стосовно позивача та завдання цими діями шкоди правам позивача, рішенням суду вже стягнуто суму боргу з відповідача на користь позивача, штрафні та інші санкції за договором позики сторін вже судом розглянуто, проходить тривале виконання рішення суду без вини відповідача, а тому на відповідача не може бути покладено обов'язок відшкодувати суми штрафних санкцій за тим же договором позики в повному обсязі. Знаходження виконавчого листа в державній виконавчій службі на виконанні не може бути підставою для задоволення позову. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечують будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань стосовно позовних вимог є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про стягнення суми штрафних санкцій та витрат в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed