Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], в якому просив визнати за ним право одноосібної приватної власності на квартиру на квартиру [ADDRESS] . [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], в якому просила поновити строк позовної давності , визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 22.08.02 між [PERSON], яка діяла в інтересах [PERSON] і [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстраційним номером 838 та визнати за нею, [PERSON] та [PERSON] право власності на ? частини спірної квартири за кожним відповідно. Ухвалою Ленінського районного суду від 14.10.2009 року справи за обома позовами обєднані в одне провадження. У позовній заяві позивач [PERSON] зазначив, що 22.08.02 ним була придбана за 36040,00 грн. трикімнатна квартира [ADDRESS]. Відповідний договір купівлі-продажу засвідчений приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу [PERSON] На придбання спірної квартири грошові кошти у повному розмірі були йому надані його батьками: [PERSON] та [PERSON] , відповідачка [PERSON] будь-яких вкладень у придбання спірної квартири не робила. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник підтримали позов у повному обсязі та просили його задовільнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. З цих самих обставин проти позову [PERSON] заперечують та просять залишити його без задоволення. Позивач [PERSON] проти задоволення позову [PERSON] заперечує. У своїй позовній заяві зазначила, що спірну квартиру придбано цілком за грошові кошти, виручені від продажу 24.10.2001 року квартири [ADDRESS], яка належала на праві спільної сумісної власності їй, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Після продажу даної квартири вона разом з чоловіком-Капітаном О.А., та їх неповнолітніми дітьми - [PERSON] та [PERSON] виїхали на постійне проживання до Ізраїлю, а в 2002 році повернулись в Україну. Кошти , отримані від реалізації квартири по вул.. Козачій в Ізраїлі не витрачали , а після повернення на Україну витратили ці кошти на придбання квартири по вул.. Звенигородський. У судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали свій позов у повному обсязі та просили його задовільнити, посилаючись на обставини, викладені у ньому. З цих самих обставин проти позову [PERSON] заперечують та просять його залишити без задоволення. Представник органу опіки та піклування Ленінської районної державної адміністрації в м. Запоріжжі проти позову [PERSON] не заперечує . Проти позову [PERSON] заперечую , у судовому засіданні, пояснив, що матеріально-правові підстави для виділення неповнолітнім дітям подружжя [PERSON] частки у спірній квартирі відсутні , так як батьки неповнолітніх розпорядились їх правом власності при продажу квартири по вул.. Козачій в м. Запоріжжі та продали її перед виїздом до Ізраїлю. В придбаній квартирі по вул.. Звенигородській м. Запоріжжя неповнолітні діти [PERSON] права не мають. Допитана в судовому засіданні нотаріус [PERSON] суду пояснила , що обставин купівлі-продажу квартири по вул.. Звенигородській не пам»ятає , які та чиї кошти були сплачені за квартиру не знає , суду пояснила , що квартира , якщо придбана в період шлюбу, є сумісною власністю подружжя. Представник ЗМБТІ у судове засідання не зявився, надіслав суду заяву про слухання справи за його відсутності. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, представника органу опіки та піклування , нотаріуса , суд вважає позов [PERSON] до [PERSON] обґрунтованим , але таким , що підлягає частковому задоволенню , а позов [PERSON] до [PERSON] таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні спарви не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS]. Дана обставина підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 15.02.2001 № 132, виданого Жовтневою районною державної адміністрацією. ( а.с. 48) Розпорядженням голови Жовтневої районної державної адміністрації від 24.10.2001року № 1433 [PERSON] та [PERSON] було надано дозвіл на продаж квартири по вул. Козачій від імені своїх неповнолітніх дітей. У звязку з виїздом родини на постійне місце проживання до Ізраїлю дозвіл на продаж квартири було надано без зобовязання батьків придбати житло на користь дітей. ( а.с. 38,39,41 ). Вказані обставини не заперечуються сторонами у справі. Після повернення до України у звязку з несприятливими умовами проживання в Ізраїлі [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] 22.08.2002 року уклав договір про купівлю за 36040 грн. трикімнатної квартири [ADDRESS]. Відповідний договір купівлі-продажу засвідчений приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований у Книзі реєстрації нотаріальних дій за номером 838. Перехід права власності зареєстровано ОП Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації. (а.с. 7) . Дана обставина також не заперечується сторонами. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є батьком [PERSON] Після повернення сина разом з родиною з Ізраїлю ним були надані [PERSON] грошові кошти в еквіваленті 7000 доларів США на придбання спірної квартири. Спірна квартира була придбана саме за ці кошти. Письмової угоди про надання даних грошових коштів не укладалось. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є матірю [PERSON] Після повернення з Ізраїлю її донька разом з чоловіком та їх дітьми мешкала протягом близько трьох місяців в її квартирі. Вона бачила, що [PERSON] привезла з Ізраїлю з собою більше 10000 доларів США. Донька їй пояснила, що це кошти від продажу квартири по вул. Козачій та зекономлені в Ізраїлі. Оцінюючи пояснення свідка [PERSON] суд виходить з того, що відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.09 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», виходячи зі змісту с.1 ст. 218 ЦК України не може доводитись свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення. Відповідно до ч.2 ст. 224 ЦК України (в ред. 1963 року), чинного на момент купівлі спірної квартири, договір дарування валютних цінностей на суму більше 50 крб. вимагав письмової форми та мав бути нотаріально посвідчений. Згідно ст. 375 ЦК України (в ред. 1963 року) договір позики на суму більше 50 крб. Також мав бути укладений у письмовій формі. Оскільки суду не надані письмові докази укладання між [PERSON] та [PERSON] договору дарування або договору позики, суд відповідно до ч.1 ст. 59 ЦПК України не бере до уваги покази [PERSON] як недопустимі. Оцінюючи пояснення свідка [PERSON], суд зазначає, що її проінформованість щодо джерела грошових коштів, на які була придбана спірна квартира, виходить з пояснень її доньки, тобто особи, зацікавленої у результаті розгляду справи. Крім того, відповідаючи на запитання представника [PERSON] , свідок [PERSON] пояснила, що вона точно не може назвати джерело походження грошових коштів, які були привезені подружжям [PERSON] з Ізраїлю. Будь-яких інших обставин, які мають значення для справи, свідок не повідомила. Таким чином, суду не надано переконливих та допустимих доказів того, що спірна квартира придбана саме за рахунок коштів, виручених від продажу квартири по вул. Козачій. Пояснення сторін щодо витрачання коштів, отриманих від продажу квартири по вул. Козачій, та джерела доходів в Ізраїлі носять суперечливий характер та не є доказами відповідно до ст. 62 ЦПК України, абз.2 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 2 „Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції. Крім того, позивачем [PERSON] не надано допустимих доказів того, що спірна квартира придбана ним за рахунок коштів, одержаних в дар або в порядку спадкування від батьків. Таким чином, суд приходить до висновку, що спірна квартира придбана подружжям [PERSON] під час перебування у шлюбі, тобто є їх спільною сумісною власністю. Відповідно до п.4 Перехідних положень ЦК України до прав і обовязків, які виникли до 01.01.2004 року застосовуються положення ЦК України в редакції 1963 року. Згідно ч.2 ст. 2 ЦК України (в ред. 1963 року) сімейні відносини регулюються відповідно сімейним законодавством. Відповідно до ч.1 ст. 22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною власністю. Згідно ч.1 ст. 17 Закону України „Про власність інші члени сімї мають право на майно у спільній сумісній власності лише у тому разі, якщо майно було придбане внаслідок їхньою праці спільно з іншими членами сімї. Таким чином, за [PERSON] не може бути визнане право одноосібної приватної власності на спірну квартиру, а може бути визнано лише право власності на ? на неї. Тобто його позов підлягає частковому задоволенню. Задоволення позову [PERSON] до [PERSON] взаємо виключає задоволення позову [PERSON] до [PERSON], оскільки дані позови за своїм змістом є зустрічними. Крім того, як пояснила [PERSON] їй було відомо про факт укладання договору купівлі-продажу спірної квартири, вона була присутньою при його оформленні у нотаріуса, мала вільний доступ до документів на спірну квартиру. [PERSON], яка виступає від імені свої неповнолітніх дітей, було відомо або вона могла довідатись, що договір купівлі-продажу спірної квартири, не укладався від імені її дітей, починаючи з 22.08.2002 року . Згідно ст. 257 ЦК України позовна давність до вимог, що заявлені [PERSON], встановлена строком у три роки. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, строк позовної давності щодо позовних вимог [PERSON] сплив 22.08.2005 році. У судовому засіданні представником позивача [PERSON] [PERSON] зроблено заяву про застосування позовної давності до позовних вимог [PERSON] Оцінюючи дану заяву, суд приходить до висновку, що вона відповідає фактичним обставинам, встановленим у судовому засіданні. Позивачем [PERSON] не надано доказів, які були б підставами для зупинення строку позовної давності або для його відновлення. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Крім того, позовні вимоги позивача [PERSON] суперечать одна іншій, оскільки суд не може визнати недійсним договір, який є юридичною підставою для набуття права власності на майно, та водночас визнати право власності на частку у цьому ж майні. Твердження позивача [PERSON] та її представника [PERSON] про те, що право власності на спірну квартиру належить у рівних частках, тобто по ?, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], і дана обставина встановлена рішенням апеляційного суду Запорізької області від 14.06.2007 у справі № 22-2017/2007 не приймаються судом до уваги, оскільки вказане рішення скасовано у повному обсязі ухвалою Верховного Суду України від 09.04.2008 року (а.с.95,96) Вирішуючи питання про стягнення з відповідача за первісним позовом судових витрат та витрат на правову допомогу, суд бере до уваги, що позивачем [PERSON] сплачено державне мито у розмірі 360 грн 40 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 30,00 грн. . Дані витрати підлягають частковому стягненню з [PERSON] відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України у розмірі 180 грн 20 коп. та 15,00 грн. відповідно витрат на сплату державного мита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення. На підставі викладеного,

Outcome: partial