Jurisdiction: civil
Date: 2010-01-26 00:00:00

[PERSON] 03 вересня 2008 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визначення порядку користування житлом. Позивач в своїх позовних вимогах, а його представник в ході судового засідання посилався на те, що є власником 1/2 частини квартирі [ADDRESS], власником іншої ? частини цієї ж квартири є відповідач по справі [PERSON] Відповідач в квартирі створив неможливі умови їх спільного мешкання, вставив замок на свою кімнату, до нього стали приходити сторонні особи, мешкати в одній кімнаті з матірю він не може, він вимушений був виїхати і мешкати окремо, не можуть з відповідачем знайти порозуміння і зараз, бажає користуватися своїм житлом і власністю, але через відповідача його частина житла і сам позивач не захищені. Просив визначити порядок користування житлом шляхом виділення їм конкретних кімнат та приміщень в особове і загальне користування з можливістю окремої сплати за комунальні послуги: позивачу кімнату площею 17.2 кв. м. з лоджією, відповідачу кімнату площею 10.4 кв. м., коридор, туалет, кухню та ванну кімнату залишити в загальному користуванні, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача і відповідач в судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на те, що вказана квартира [ADDRESS] дійсно знаходиться в їх власності, частки власності вже поділені, спору стосовно порядку користування житлом в них з позивачем немає, запропонований позивачем варіант розподілу житла буде порушувати права відповідача, він категорично не згодний з ним. Все ними зроблено згідно вимог закону. Нічиїх прав відповідач не порушував. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача і його представника, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В судовому засіданні встановлено, що подружжя [PERSON] і [PERSON] в 1995 році приватизували займану двокімнатну квартиру [ADDRESS], про що видано свідоцтво про право власності на житло від 06 липня 1995 року, в 2005 році вони розірвали шлюб, про що [PERSON] отримав свідоцтво від 15 лютого 2005 року. Згідно договору дарування від 26 квітня 2007 року [PERSON] подарувала свою частку вказаної квартири ? своєму сину, позивачу по справі [PERSON], останній своє право власності на вказану частину цієї квартири 26 травня 2007 року зареєстрував в КП ДМБТІ Дніпропетровської обласної ради. [PERSON] проживає в спірній квартирі з 1991 року, що підтверджується довідкою № 950 від 17 червня 2008 року. Право користування даною квартирою до її приватизації виникло у [PERSON] і його колишньої дружини, [PERSON], на підставі договору міни, до обміну [PERSON] був наймачем однокімнатної квартири № 97, житловою площею 18.53 кв. м., розташованою за адресою: вул. Войцеховича, буд. 110, м. Дніпропетровськ, що підтверджується довідкою КВЖРЕП району Кіровського м. Дніпропетровська № 3323 від 15 грудня 2008 року. На [PERSON] оформлені всі особові рахунки по оплаті комунальних послуг, договори про участь у витратах за змістом удома і прибудинковій території від 01 жовтня 1995 року, про надання послуг з централізованого опалювання і постачання гарячої води від 01 вересня 2007 року, про користування електричною енергією № 0697266 від 29 серпня 2002 року, додаткової угоди і акту звірки. [PERSON] є інвалідом війни 2 групи, що підтверджується копіями свідоцтва серії В № 516055 від 01 жовтня 2001року і довідки серії МСЕ-ДНА-01 № 229930 від 20 вересня 2001 року. Відповідач [PERSON] має 100% пільгу по оплаті комунальних послуг, у зв'язку з чим нараховану плату за користування комунальними послугами оплачує за себе мешкаюча в спірній квартирі його колишня дружина [PERSON] [PERSON] в спірній квартирі не зареєстрований, ніколи не проживав і не проживає, при розрахунку вартості отриманих комунальних послуг він не враховується, у зв'язку з чим витрати по оплаті комунальних послуг [PERSON] не несе. [PERSON] є власником 1/2 частини спірної квартири, яка складається з 2-х кімнат, житловою площею 17.2 кв. м. і 10.4 кв. м., у квартирі також є лоджія, площею 2.2 кв. м., прохід до якої можливий тільки через кімнату площею 17.2 кв. м. Відповідно до ст. 321 ГК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Об'єкт права власності (спірна квартира) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в нім регулюється нормами Житлового кодексу України. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Оскільки прохід до лоджії без проходу через кімнату, площею 17.2 кв. м. неможливий, передача позивачеві в користування кімнати площею 17.2 кв. м. порушуватиме право [PERSON] на користування лоджією, що спричинить незаконне позбавлення цього відповідача права користування лоджією, яка знаходиться в загальній власності. В даний час [PERSON] використовує лоджію для зберігання інструментів і особистих речей. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ГК України, при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Згідно ст. 47 ЖК України норма житлової площі в Українській РСР встановлюється у розмірі 13.65 кв. м. на одну людину. Позивач не може претендувати на більшу житлову площу, оскільки це приведе до порушення прав відповідача. Згідно ч. 3 ст. 16 ЦК України, суд може відмовити в захисті прав і інтересу особи у разі порушення ним положень ч. 2 - 5 ст. 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають в частині власності квартиру користуються нею для особистого мешкання і мешкання членів їх сімей. У позовній заяві представник позивача стверджує, що [PERSON] проживає спільно з матірю [PERSON], що не відповідає дійсності. Насправді, в спірній квартирі проживає [PERSON] і його колишня дружина [PERSON] [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO] (як вказано в договорі дарування частини квартири і його позові), а проживає з сім'єю в Німеччині, точне місце мешкання позивача в Німеччині відомо, позивач приїздить до [PERSON] інколи, але не частіше ніж 1-2 рази на рік. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника квартири, які проживають з ним в квартирі, яка йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування даним приміщенням. Не може суд прийняти до уваги твердження позивача в позові і його представника в ході судового засідання про те, що до [PERSON] приходять сторонні люди, чим начебто порушують права [PERSON], оскільки він не може проживати в одній кімнаті з матірю, оскільки позивач в квартирі фактично не мешкає, до [PERSON] ніякі сторонні люди, окрім працівників комунальних служб і медичних установ не приходять, а вказані відвідувачі ніяким чином не порушують прав [PERSON] на користування спірною квартирою. [PERSON] проживає в Німеччині більше 10 років, має 3-х кімнатну квартиру, дружину, дочку, відомі адреса і засоби звязку. З тих же обставин безпідставними є твердження про те, що начебто [PERSON] «врізав» замок в двері кімнати площею 10.4 кв. м., чим фактично встановив роздільний порядок користування житловими приміщеннями квартири, це також не відповідають дійсності. [PERSON] не переслідував мету встановити вищезгаданим чином порядок користування спірною квартирою і самі по собі його дії з переселення на меншу житлову площу не відповідають його дійсному волевиявленню щодо визначення порядку користування спірною квартирою, оскільки як такого розділу спірної квартири не було і відповідач продовжує користуватися всією квартирою і в тому числі більшою житловою кімнатою (площею 17.2 кв. м.) і лоджією. Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі. Відповідача як співвласник спірної квартири не порушує прав фізичних та юридичних осіб, з позовом не погодився і не вважає за необхідне встановити запропонований позивачем порядок окремого користування житлом. При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги про встановлення порядку користування житлом з метою окремої сплати комунальних послуг і врегулювання конфліктних ситуацій не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості, спори і зобовязання стосовно позивача, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність таких зобовязань є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача і його представника стосовно наполягання на позові, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визначення порядку користування житлом з вирішенням питання про окрему оплату комунальних послуг та експлуатаційних витрат згідно вказаного позивачем порядку користування названою квартирою не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed