Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-04 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом до ТОВ «Видавництво «Вісті» про захист честі, гідності, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди. В ході розгляду справи неодноразово уточнюючи позовні вимоги, в остаточній редакції зазначили, що 03.03.2009 року в обласній суспільно-політичній газеті «Вісті Придніпровя», видавником якої є відповідач, було надруковано статтю «Тетя племяннику не судья». В даній статті автором [PERSON] було поширено недостовірну та неправдиву інформацію про позивачів та їх сімю, тим самим автор зухвало втрутився в їх особисте життя, чим порушив особисті немайнові права. У вказаній статті автором зазначено «у скандалі з елеватором замішані син голови райсуду [PERSON]», тобто з сенсу сказаного вбачається, що автор фактично звинувачує [PERSON] нібито у сприянні шахрайським діям та махінаціям з майном та активами ВАТ «Пятихатський елеватор». Однак жодних доказів до цього автор не наводить. Єдиний звязок із зазначеним підприємством те, що [PERSON] дійсно є одним із засновників ТОВ «Ді-Фактум», яке за відповідним договором надає ВАТ «Пятихатський елеватор» юридичні послуги та, навпаки, сприяє правовому захисту зазначеного підприємства від рейдерського захвату. Отже, автор статті дивним чином перекручує справжню та дійсну інформацію та сплутує надання правової допомоги зазначеному підприємству з «шахрайськими діями». Виходячи з сенсу всього написаного у статті, автор не намагався обєктивно висвітлити ситуацію, що склалась у Пятихатському регіоні, а прагнув всіляко забруднити їх сімю та прізвище «Забродін». Все це викликає глибокі сумніви, навіть, у намірах автора бути обєктивним. Більш того, хибність висновків, безпринципність висловів та «сленгові» формулювання термінів, викликає певні сумніви у незалежності «четвертої гілки» влади. Окрім того, у зазначеній статті автор фактично звинувачує [PERSON]В, в кримінально караному діянні, а саме, у даванні хабара шляхом шахрайських дій. Дослівно у статті зазначено: «19 декабря 2008 года, в разгар мошеннической операции, получила на пластиковою карточку от ЧП «МОМ» деньги в сумме 20 тысяч гривен якобы за предоставление юридических услуг. Все это напоминает банальную передачу взятки». Вона, [PERSON], взагалі не працює «у мужа юристом», як зазначено в статті, а є старшим викладачем юридичного факультету ДНУ ім.Олеся Гончара. Окрім того, як адвокат, надає юридичні послуги. Жодного відношення до ТОВ «Ді-Фактум», крім того, що одним з його засновників є її чоловік, не має. Зазначене у статті є досить серйозним звинуваченням її та її сімї, адже шахрайство та хабарництво є кримінально караними діяннями, кваліфікація та інкримінування яких належить виключно до компетенції правоохоронних органів. І жодних оцінок таким діям з точки зору їх належності до вказаних злочинів в своїй статті автор не мав права давати. Вона працює у навчальному закладі майже 10 років, має певний авторитет серед викладачів та студентів. Велика кількість її випускників працює юристами, адвокатами, працівниками прокуратури, суддями, Отже, зазначеною статтею та поширеною в ній неправдивою негативною інформацією, фактично підірвано її авторитет серед величезної кількості людей, відповідно принижені її честь та гідність. Недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, є поширена стосовно [PERSON]І, інформація, в якій автор фактично звинувачує його у шахрайських діях, не наводячи при цьому жодних доказів. Саме отожнення [PERSON] з шахраєм є неправдивим, принизливим та таким, що ганьбить його гідність та честь. Автор голослівно звинувачує позивачів у злочинних діях, маючи за мету саме формулювання негативного погляду у свідомості читачів газети, приниження честі, достоїнства та ділової репутації, підрив авторитету. Автор з невідомих причин, про які можна лише здогадуватись, не зясувавши суті справи, висвітлив неправдиві дані з життя та діяльності позивачів широкому колу громадськості, використавши при цьому вказану вище газету. Недостовірні та необєктивні відомості, викладені в статті «Тетя племяннику не судья» принизили честь, гідність, достоїнство та ділову репутацію позивачів та їх сімї, значно підірвали їх авторитет, у звязку з чим значно порушився нормальний та звичайний ритм життя. Значні моральні страждання виразились в тому, що у позивачів порушились стосунки з оточуючими людьми, ускладнились стосунки з колегами, в робочому колективі виникла атмосфера відчуження, підозри та недовіри. Внаслідок моральних страждань позивачі втратили можливості спокійно працювати, виникла напружена ситуація з членами сімї. Окрім того, в звязку з нервовою обстановкою погіршився стан їх здоровя: зявились тривалі головні болі, порушився сон, зявились роздратованість та нервовість, що негативним чином відбивається не тільки на особистому та сімейному житті позивачів, а й вкрай негативно впливає на їх малолітню дитину, яка потребує постійної уваги та турботи з боку батьків. Звинувачення у даванні хабара також завдало [PERSON] ще й непоправної шкоди діловій репутації, оскільки вона є адвокатом, надає юридичні послуги широкому колу клієнтів. Неправдиві відомості, що ганьблять честь, гідність і ділову репутацію можуть вплинути і на її професійну діяльність. Відповідач не перевіривши достовірність та обєктивність поданої інформації, допустив та своїми діями сприяв виходу вказаної статті в газеті, тиражем 22350 примірників. Газета «Вісті Придніпровя» є обласною та досить поширеною серед громадськості, її читають безліч людей. У звязку з цим, ганебна стаття та неправдиві відомості в ній дійшли до широкого кола громадськості, створюючи ореол шахраїв та хабарників над позивачами. В звязку з цим, просили визнати недостовірними та такими, що ганьблять честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] та [PERSON] відомості, опубліковані 03.03.2009 року в газеті «Вісті Придніпровя» в статті під назвою «Тетя племяннику не судья»; зобовязати відповідача спростувати поширену в цій статті недостовірну інформацію шляхом опублікування тексту ухваленого по справі рішення в газеті «Вісті Придніпровя» у найближчому номері, з викладенням зазначеного в прохальній частині позову тексту спростування; стягнути з відповідача моральну шкоду на користь [PERSON] в сумі 10000 грн. та на користь [PERSON]В, в сумі 10000 грн. ТОВ «Видавництво «Вісті» було подано зустрічний позов до [PERSON]І, та [PERSON]В, в якому зазначено, що обласна суспільно-політична газета «Вісті Придніпровя» є шановним в Дніпропетровській області виданням, з великим тиражем, засновником якого є Дніпропетровська обласна державна адміністрація. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 19.11.2008 року №1443-р газеті надано право розміщувати оголошення про виклик до суду, що знаходиться на території Дніпропетровської області відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме. Така довіра Кабінету Міністрів України не надається газеті, яка має репутацію «жовтої преси», до рівня якої газету намагаються опустити [PERSON]І, та [PERSON] Подання позовної заяви останніми до суду крім обмеження свободи слова, має на меті посягання на недоторканість ділової репутації ТОВ «Видавництво «Вісті», що є видавцем газети «Вісті Придніпровя». Таким чином, вважають, що своїми діями [PERSON]І, та [PERSON] намагаються негативно вплинути на ділову репутацію позивача. З урахуванням цього просили стягнути з останніх на користь ТОВ «Видавництво «Вісті» моральну шкоду в сумі 1000 грн. з кожного. В судовому засіданні позивачка [PERSON]В, та представник позивача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримали, та посилаючись на викладені в позовній заяві підстави, просили задовольнити останню в повному обсязі. Проти задоволення зустрічного позову заперечували, вважаючи, що заявлені в ньому вимоги не ґрунтуються на законі. Представник відповідача ТОВ «Видавництво «Вісті» в судовому засіданні зустрічний позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Проти задоволення первісного позову заперечував, зазначивши, що викладені в статті висловлювання стосовно позивачів є оціночними судженнями, а тому такими, що не підлягають спростуванню. Стаття не містить субєктивної думки автора в брутальній чи непристойній формі, що принижує честь, гідність чи ділову репутацію позивачів, а тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди на користь останніх. Всі факти, викладені в статті «Тетя племіннику не судья» є достовірними та такими, що не підлягають спростуванню. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що у номері 17 (1012) газети „Вісті Придніпровя» від 03.03.2009 року, видавником якої є ТОВ «Видавництво «Вісті», на сторінці №10 було опубліковано статтю «Тетя племяннику не судья» (а.с.11,14 зв.). У вказаній статті автором [PERSON] висвітлюється ситуація щодо шахрайських дій по відчуженню майнового комплексу ВАТ «Пятихатський елеватор». Окрім іншого, в статті згадуються і позивачі [PERSON] та [PERSON] Так, в тексті останньої зазначено, що: «Кроме того в скандале с элеватором замешаны сын председателя райсуда [PERSON] (он совладелец фирмы «Ди-фактум», которая предоставляет юридические услуги ОАО «Пятихатский элеватор»). [PERSON] [PERSON] [PERSON] трудится юристом в фирме мужа. Именно она 19 декабря 2008 года, в разгар мошеннической операции, получила на пластиковою карточку от ЧП «МОМ» (где директором, напомним, был племянник ее свекрови [PERSON]) деньги в сумме 20 тысяч гривен якобы за предоставление юридических услуг. Все это напоминает банальную передачу взятки председателю суда от «благодарных» заказчиков семьи Алексеевых». Згідно ч.1 ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно ч.4 ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ч.1 ст.201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до ст.297 ЦПК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ст.299 ЦПК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Відповідно до ч.ч.1,3,4 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Як розяснено в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов предявлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі ст.21 Закону про пресу редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. У разі, коли редакція друкованого засобу масової інформації не має статусу юридичної особи, належним відповідачем є юридична особа, структурним підрозділом якої є редакція. Якщо редакція не є структурним підрозділом юридичної особи, то належним відповідачем виступає засновник друкованого засобу масової інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприк-лад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інфор-мації. Відповідно до п.15 постанови при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Як зазначено в п.19 вказаної постанови вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції. Відповідно до п.25 постанови спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Крім того, визначаючи спосіб спростування відомостей, суд відповідно до вимог ст.37 Закону про пресу та положень іншого відповідного законодавства може зобовязати редакцію (видавництво) опублікувати спростування в спеціальній рубриці або на тій самій шпальті й тим самим шрифтом, що й спростовуване повідомлення: у газеті - не пізніше місяця з дня набрання рішенням законної сили, в інших періодичних виданнях - у запланованому найближчому випуску. Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» забороняється використання друкованих засобів масової інформації для втручання в особисте життя громадян, посягання на їх честь і гідність. Відповідно до ст.41 вказаного закону редакції, засновники, видавці, розповсюджувачі, державні органи, організації та об'єднання громадян несуть відповідальність за порушення законодавства про друковані засоби масової інформації. Порушеннями законодавства України про друковані засоби масової інформації, окрім іншого, є: порушення, передбачені ст.47 Закону України "Про інформацію", порушення положень ст.3 цього Закону. За ці порушення винні особи притягаються до дисциплінарної, цивільно-правової, адміністративної або кримінальної відповідальності згідно з чинним законодавством України. Відповідно до ст.47 Закону України «Про інформацію» порушення законодавства України про інформацію тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно з законодавством України. Відповідальність за порушення законодавства про інформацію несуть особи, винні у вчиненні таких порушень, як: надання інформації, що не відповідає дійсності; поширення відомостей, що не відповідають дійсності, ганьблять честь і гідність особи. Відповідно до ст. 47-1 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Під честю слід розуміти позитивну соціальну оцінку особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під гідністю розуміється визнання цінності кожної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності. Під діловою репутацією слід розуміти набуту особою суспільну оцінку її ділових та професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обовязків. Суд вважає, що поширена в статті інформація стосовно позивачів, в загальному контексті статті, в якій висвітлюється ситуація щодо шахрайських, на думку автора, дій по відчуженню майнового комплексу ВАТ «Пятихатський елеватор, з огляду на її зміст та форму, спрямованість на причетність, зокрема, і позивачів до цих подій, використане як натяк на нечесні дії та корисливі інтереси останніх та членів їх родини, що спроможне породити у читачів думку, що вчинення позивачами таких вчинків є незаперечним фактом. Звідси, за переконанням суду, такі твердження відповідача покладають на нього обов'язок надати фактичне підґрунтя своїх суджень. Разом з тим, представником відповідача у відповідності до ст.277 ЦК України, ст.ст.10,60 ЦПК України, не надано будь-яких доказів на підтвердження поширеної відносно позивачів інформації в статті «Тетя племяннику не судья». Імя автора статті [PERSON], є псевдонімом та представником відповідача не надано даних щодо справжнього автора статті, тому належним відповідачем по справі є саме ТОВ «Видавництво «Вісті», як юридична особа та видавник газети «Вісті Придніпровя». Останнє повинно було пересвідчитись в достовірності поширеної інформації та несе відповідальність за її поширення. Стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як і ст.34 Конституції України, передбачає, що кожна людина має право на свободу виявлення поглядів, змістом чого є свобода дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Однак, як відзначив Європейський Суд з прав людини, таке право в демократичному суспільстві не може бути абсолютним, через що зазначені статті надають Державі певну свободу розсуду втрутитися у здійснення цього права задля, зокрема, і захисту здоров'я і моралі, для захисту репутації або прав інших людей, коли таке втручання здійснюється на підставі та в порядку визначеному законом. З урахуванням зазначених вище обставин та положень закону, суд вважає, що позов пред'явлений до належного відповідача, що факт розповсюдження недостовірної інформації доведений. З положень наведених вище законів випливає, що редакція має альтернативу у частині підписання опублікованої статті. Проте, на думку суду, дана інформація викладена у формі тверджень, тобто автор фактично посилаються на відповідні факти, які з наведених вище підстав суд визнає такими, що не відповідають дійсності, тобто є неправдивими та такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію позивачів. Відповідно до ст.37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» громадяни, юридичні особи і державні органи, а також їх законні представники мають право вимагати від редакції друкованого засобу масової інформації опублікування ним спростування поширених про них відомостей, що не відповідають дійсності або принижують їх честь та гідність. Якщо редакція не має доказів того, що опубліковані нею відомості відповідають дійсності, вона зобов'язана на вимогу заявника опублікувати спростування їх у запланованому найближчому випуску друкованого засобу масової інформації або опублікувати його за власною ініціативою. Спростування повинно бути набрано тим же шрифтом і поміщено під заголовком "Спростування" на тому ж місці шпальти, де містилося повідомлення, яке спростовується. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів щодо визнання недостовірними та такими, що ганьблять честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] та [PERSON] відомостей, опублікованих 03.03.2009 року в газеті «Вісті Придніпровя» в статті під назвою «Тетя племяннику не судья»; зобовязати відповідача спростувати поширену в цій статті недостовірну інформацію шляхом опублікування тексту ухваленого по справі рішення в газеті «Вісті Придніпровя» у найближчому номері, з викладенням зазначеного в прохальній частині позову тексту спростування, підлягають частковому задоволенню та слід визнати недостовірною та такою, що ганьбить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] наступну інформацію, поширену відносно нього у статті «Тетя племяннику не судья», що надрукована на сторінці 10 у номері 17 (1012) газети „Вісті Придніпровя» від 03.03.2009 року: «Кроме того в скандале с элеватором замешаны сын председателя райсуда [PERSON] (он совладелец фирмы «Ди-фактум», которая предоставляет юридические услуги ОАО «Пятихатский элеватор»); визнати недостовірною та такою, що ганьбить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] наступну інформацію, поширену відносно неї у статті «Тетя племяннику не судья», що надрукована на сторінці 10 у номері 17 (1012) газети „Вісті Придніпровя» від 03.03.2009 року: «Именно она 19 декабря 2008 года, в разгар мошеннической операции, получила на пластиковою карточку от ЧП «МОМ» (где директором, напомним, был племянник ее свекрови [PERSON]) деньги в сумме 20 тысяч гривен якобы за предоставление юридических услуг. Все это напоминает банальную передачу взятки председателю суда от «благодарных» заказчиков семьи Алексеевых»; спростувати недостовірну інформацію, поширену стосовно [PERSON] та [PERSON] у статті «Тетя племяннику не судья», що надрукована на сторінці 10 у номері 17 (1012) газети „Вісті Придніпровя» від 03.03.2009 року, шляхом опублікування у газеті «Вісті Придніпровя» не пізніш місяця з дня набрання законної сили вказаним рішенням, тим же шрифтом і поміщення під заголовком "Спростування" на тому ж місці шпальти, де містилося повідомлення, яке спростовується, тексту про спростування, як недостовірної, поширеної у статті «Тетя племяннику не судья», що надрукована на сторінці 10 у номері 17 (1012) газети „Вісті Придніпровя» від 03.03.2009 року, інформації стосовно [PERSON] та [PERSON] та їх причетності до «скандальних» подій навколо ВАТ «Пятихатський елеватор». Відповідно до ст.280 ЦПК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Відповідно до ст.49 Закону України «Про інформацію» у випадках, коли правопорушенням, вчиненим суб'єктом інформаційної діяльності, завдано матеріальної чи моральної шкоди фізичним або юридичним особам, винні особи відшкодовують її добровільно або на підставі рішення суду. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає ... у приниженні честі та гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Як розяснено в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно даних суду пояснень позивачкою [PERSON] та представником позивача [PERSON], досліджених судом матеріалів справи, з'ясованих обставин справи, суд вважає, що позивачами доведено факт спричинення їм моральної шкоди в результаті опублікування в газеті відомостей відносно них, які не відповідають дійсності, порочать їх честь, гідність та ділову репутацію, оскільки внаслідок поширення недостовірної інформації шляхом опублікування в газеті, тобто серед широкого кола людей, позивачам було заподіяно моральні страждання та хвилювання після розповсюдження неправдивої інформації, їх обурення, погіршення морального та психічного стану. Визначаючи розмір відшкодування спричиненої позивачам моральної шкоди, суд враховує глибину та обсяг душевних страждань, які останні перенесли в зв'язку з публікаціями, тривалість цих переживань, при цьому не враховує їх доводи щодо погіршення стану здоров'я, оскільки в цій частині позивачами доказів не надано, виходячи з вимог розумності та справедливості, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та на користь кожного з позивачів слід стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 2000 грн. В іншій частині в задоволенні позову [PERSON], [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ст.ст.79,88 ЦПК України з відповідача на користь [PERSON] підлягає стягненню, пропорційно до задоволених вимог, сплачений останнім при подачі позовної заяви судовий збір в сумі 100 грн., а на користь позивачки [PERSON] сплачений останньою при подачі позовної заяви судовий збір в сумі 117 грн. та витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в сумі 125 грн. В задоволенні зустрічного позову ТОВ «Видавництво «Вісті» до [PERSON], [PERSON] про стягнення моральної шкоди слід відмовити з наступних підстав. В своєму зустрічному позові ТОВ «Видавництво «Вісті», як на підставу заявленого позову посилається на те, що внаслідок подання [PERSON] та [PERSON] позовної заяви до товариства, останні намагаються своїми діями негативно вплинути на ділову репутацію позивача. В звязку з цим, відповідно до ст.23 ЦК України просили стягнути з останніх моральну шкоду за приниження ділової репутації товариства по 1000 грн. з кожного. Разом з тим, звернення позивачів за первісним позовом до суду не можна вважати поширенням відомостей, які порочать ділову репутацію відповідача або завдають шкоди інтересам останнього, оскільки були зроблені позивачами не з цією метою, а для захисту своїх порушених прав в судовому порядку. Таким чином, суд вважає, що зустрічні позовні вимоги не ґрунтуються на законі та задоволенню не підлягають. На підстав викладеного,

Outcome: partial