Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-09 00:00:00

У квітні 2009 року позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що у 1990-1995 р. самовільно збудувала на земельній ділянці по вул. Тонельній, 107а у м. Дніпропетровську жилий будинок, в якому проживає до теперішнього часу. Маючи намір надати цьому будівництву правомочності в порядку ст. 376 ЦК України, необхідною передумовою чого є надання земельної ділянки під збудоване нерухоме майно, позивачка у 2005 р. звернулася для вирішення цього питання до відповідача та на протязі 2005-2006 р. здійснювала відповідні дії підготовчого характеру, а саме отримувала відповідні висновки різних інстанцій, дані Державного земельного кадастру, містобудівне обґрунтування та інші документи, при цьому їй неодноразово надавалися відповідачем нові вказівки щодо їх складу та обсягу, а у березні 2006 р. позивачка була проінформована про відкладення вирішення порушеного нею питання на невизначений термін. Вважаючи, що її право на прийняття протязі встановленого законом терміну рішення за її зверненням було порушене, позивачка у листопаді 2006 р. звернулася до суду з адміністративним позовом про зобовязання відповідача розглянути відповідне питання, який постановою від 01.10.2008 р. був задоволений. В порядку виконання зазначеної постанови відповідачем було прийняте оспорюване у справі рішення від 25.02.2009 р. № 188/43, яким в оформленні правовстановлюючих документів відмовлено з посиланням на ненадання відповідних документів з землеустрою. Вважаючи це рішення неправомірним, позивачка просила суд скасувати його та згідно ст. ст. 118, 119 ЗК України визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,1 га по вул. Тонельній, 107а у м. Дніпропетровську. У судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, на його задоволенні наполягали. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на його необгрунтованість. Заслухавши пояснення осіб, що приймають участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що у 1992 р. позивачкою було самовільно збудоване домоволодіння № 107а по вул. Тонельній у м. Дніпропетровську (а.с. 13-16). У листопаді 2006 р. позивачка звернулася до міського голови м. Дніпропетровська з заявою про надання їй відповідної земельної ділянки, як цього вимагає ст. 376 ЦК України, для оформлення права власності на самовільно зведене нерухоме майно (а.с. 19). 01.10.2008 р. Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено постанову у справі адміністративної юрисдикції № 2а-13/08 за позовом [PERSON] до Дніпропетровської міської ради, ГоловАПУ Дніпропетровської міської ради, якою позов задоволений, встановлене порушення прав позивача та на Дніпропетровську міську раду покладений обовязок розглянути питання про погодження та видачу позивачці дозволу на розробку проекту приватизації земельної ділянки по вул. Тонельній, 107а у м. Дніпропетровську (а.с. 11). 25.02.2009 р. в порядку виконання вищезазначеної постанови відповідачем було розглянуте відповідне питання та прийняте оскаржуване у справі рішення № 188/43, яким позивачці в оформленні правовстановлюючих документів було відмовлено з посиланням на те, що нею не були надані матеріали з землеустрою, передбачені чинним законодавством (а.с. 12). При цьому визначений ст. ст. 118, 151 ЗК України обсяг дій щодо підготовки до прийняття такого рішення відповідачем здійснений не був. Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд приходить до наступного. Так, згідно ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самовільно збудоване майно може бути у судовому порядку визнане за особою, яка здійснила будівництво на земельній ділянці, що не була відведена їй для цієї мети, за умови надання відповідної земельної ділянки цій особі під вже збудоване нерухоме майно. Відповідно до ст. 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом, передача її у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому ЗК України. Відповідно до такого порядку, визначеного ст. 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки, додавши до неї обґрунтування необхідності вилучення (викупу) та/або відведення земельної ділянки, позначене на відповідному графічному матеріалі бажане місце розташування земельної ділянки з її орієнтовними розмірами, засвідчену нотаріально письмову згоду землекористувача (землевласника) на вилучення (викуп) земельної ділянки (її частини) із зазначенням розмірів передбаченої для вилучення (викупу) земельної ділянки та умов її вилучення (викупу), копії установчих документів для юридичних осіб, а для громадянина\~ копія документа, що посвідчує особу. На підставі цього звернення міська рада в порядку, визначеному ст. 151 ЗК України, вирішує питання щодо надання заявнику дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки, для чого в тижневий строк з дня реєстрації заяви направляє її копії на розгляд територіальних органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів, органів містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини, природоохоронних і санітарно-епідеміологічних органів, які протягом трьох тижнів з дня одержання заяви надають міській раді висновок про можливість відведення земельної ділянки для цілей, зазначених у заяві (клопотанні), граничні розміри земельної ділянки та її площу, склад угідь земель, вимоги щодо відведення земельної ділянки. Після отримання висновків про можливість відведення земельної ділянки для цілей, зазначених у заяві (клопотанні), місцева рада згідно із своїми повноваженнями у двотижневий строк розглядає матеріали вибору земельної ділянки і приймає рішення про затвердження зазначених матеріалів та надає дозвіл і вимоги на розроблення проекту відведення земельної ділянки, або приймає мотивоване рішення про відмову. Приймаючи до уваги, що відповідачем не надані докази здійснення ним за заявою позивачки процедури, визначеної ст. ст. 118, 151 ЗК України, а також враховуючи, що зазначені норми не передбачають надання позивачкою матеріалів з землеустрою, як на цьому наполягає відповідач, суд оцінює оспорюване рішення Дніпропетровської міської ради від 25.02.2009 р. № 188/43 як таке, що не відповідає вимогам закону, та вважає за необхідне його скасувати, задовольнивши позов у відповідній частині. Позовні вимоги в частині визнання за позивачкою права власності на відповідну земельну ділянку задоволенню не підлягають, оскільки ст. 119 ЗК України, на яку послалася [PERSON], передбачає виникнення не права землекористування, а права звернення до органу місцевого самоврядування для набуття такого права, що не є тотожним. Крім того, згідно ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає з моменту його державної реєстрації, а отже у спірних правовідносинах немає підстав вважати, що воно існує і може бути визнане за позивачкою. Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення, пропорційно задоволеній частині позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial