Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-17 00:00:00

28.07.2010року позивач звернувся до Бориспільського міськрайонного суду з даним позовом, з проханням: 1) стягнути з ДП МА «Бориспіль» на його користь: доплату до заробітної плати за лютий-травень 2010 року в сумі 3 437,87 гривень 00 копійок, премію до відпустки за 2010 рік в розмірі посадового окладу в сумі 4 935 гривень 00 копійок, незаконно утриманих в січні 2009 року суму 86 гривень 14 копійок, винагороду за 2008 рік в розмірі посадового окладу в сумі 4 935 гривень 00 копійок, моральну шкоду в розмірі 5 000,00 гривень; 2) зобов»язати ДП МА «Бориспіль» з 09.02.2010 по 11.05.2010 перерахувати і доплатити відпускні, Компенсацію за невикористану відпустку, індексацію заробітної плати, суму вихідної допомоги з урахуванням виплати премії якості, збільшення грошової винагороди за вислугу років до 40 %. Збільшення посадового окладу до 4 935 гривень; 3) зобов»язати ДП МА «Бориспіль» провести нарахування і виплату у відповідності з Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів, у зв»язку з порушенням строків їх виплати»; 4) зобов»язати ДП МА «Бориспіль» видати дублікат трудової книжки без запису про незаконне звільнення; 5) зобов»язати ДП МА «Бориспіль» нарахувати і виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з травня 2010 року по день фактичного розрахунку. Позовні вимоги обґрунтував наступним. З 05 лютого 1997 року він працював на ДП МА Бориспіль, 13.01.2009 року його було незаконно звільнено з роботи, 19.01.2010 року рішенням Бориспільського міськрайонного суду його поновлено на попередній роботі. Наказом від 09.02.2010 року № 11-07/1-94п його поновлено на посаді начальника спеціального відділу з 13.01.2009 року. 11.05.2010 року наказом генерального директора аеропорту від 07.05.2010 № 11-07/1-344/п його звільнено з роботи, у зв»язку із скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України, про це свідчить запис в трудовій книжці. Після поновлення його на роботі з 09.02.2010 року. При нарахуванні заробітної плати за лютий, березень, квітень, травень 2010 року не врахував і недоплатив йому збільшення посадових окладів всім працівникам, що відбулося за наказом від 04.02.2009 року № 01- 07-55 та від 18.12.2009 № 01-07-622, щомісячну премію в розмірі 10 %, а також збільшення до 40 % грошової винагороди за вислугу років за рішенням суду. За його розрахунком сума недоплати складає 3 437,87 гривень. Відповідач незаконно не виплатив йому премію до щорічної відпустки за 2010 рік в якій він знаходився з 05 по 06 травня 2010 року, на яку він мав право згідно Положення «Про порядок нарахування і виплату премії до щорічної відпустки» де в п. 2 визначено, що премія до щорічної відпустки виплачується всім працівникам підприємства, за умови настання права на отримання щорічної відпустки повної тривалості, яка складає 4 935,00 гривень. При його звільненні 13 січня 2009 року відповідач незаконно в порушення вимог ст. 127 КЗпП, без його згоди утримав з його заробітної плати 86,14 гривень. Відповідач незаконно не виплатив йому винагороду за 2008 рік в розмірі посадового окладу в сумі 4 935 гривень. Відповідно до Положення про виплату працівникам підприємства винагороду за підсумками роботи за рік, де в п. 2 визначено, що винагорода виплачується працівникам, що відпрацювали на підприємстві повний календарний рік і не мали порушень трудової дисципліни. На його заяву від 10.02.2010 року відповідач незаконно відмовив листом від 24.02.2010 № 11-22-64 в заведенні дублікату трудової книжки посилаючись на інструкцію «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженою наказом Мінпраці України від 17 серпня 1993 року № 58, хоч в п. 2.10 якої визначено, що при наявності в трудовій книжці запису про звільнення або переведення на іншу роботу, надалі визнаної недійсною, на прохання працівника видається «Дублікат» трудової книжки без внесення до неї запису, визнаного недійсним. Такі дії відповідача не тільки нанесли йому матеріальні збитки, а і спричинили моральну шкоду, яка виражається в глибоких переживаннях, стражданнях, визнанням свого безсилля щодо незаконних упереджених дій посадових осіб по відношенню до нього, намагання створити максимальні перешкоди в подальшому працевлаштуванні, отримані належних йому сум, спробі позбавити його права володіти своїми коштами, тому він визначає моральну шкоду в сумі 5 000 гривень, згідно виконаного ним розрахунку. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] (довіреність від 13.08.2010року а.с. 40) позовні вимоги повністю підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. Представники позивача та третьої особи [PERSON] та [PERSON] (довіреності а.с. 101, 118) просили відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не надано жодних доказів, щодо неправомірних дій відповідача, що виразились у несплаті йому відповідних виплат та спричиненні йому моральної шкоди. Заслухавши пояснення позивача його представника, представника відповідача та третьої особи, перевіривши повноваження представників, заслухавши покази свідків - [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач ДП МА «Бориспіль» перебували в трудових відносинах, що підтверджується копією трудової книжки Серії АН № 187088 (а.с.6-8) З матеріалів справи вбачається, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області 19 січня 2010 року поновлено [PERSON] на посаді начальника спеціального відділу державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» з 13.01.2009 року зі стягненням з відповідача на користь позивача 69 235,06 гривень середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за період з 13.01.2009року по 19.01.2010 року з подальшим відрахуванням обов»язкових платежів та 1 500,00 гривень на відшкодування моральної шкоди (а.с. 10-12). На виконання рішення суду наказом від 09.02.2010 року № 11-07/1-94/п, позивача було поновлено на посаді начальника спеціального відділу ДП МА Бориспіль з 13.01.2009 року з посадовим окладом 4045,00 гривень, що підтверджується наказом № 11-07/1-94/п від 09.02.2010року та відповідним записом у трудовій книжці (а.с. 6-8, 53). Позивачу було перераховано середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 69 235,06 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № 1283 від 04.03.2010року (а.с. 55). Наказом генерального директора ДП МА «Бориспіль» позивача [PERSON] начальника спеціального відділу, звільнено з займаної посади з 11 травня 2010 року у зв»язку з скороченням штату працівників і відмовою від 07.05.2010 року № 11-07/1-344 від переведення на іншу роботу на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, з виплатою йому компенсації за 29 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку, що підтверджується наказом від 07.05.2010 року № 11-07/1-344 (а.с. 56). Відповідно до п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, підвищення тарифної ставки і посадового окладу застосовується при визначенні середньої заробітної плати за період збереження за працівником середнього заробітку. Таким чином збільшення посадового окладу позивачу не нараховувалась, оскільки підвищення посадового окладу відбулись після звільнення його з роботи. Відповідно до п. 1.2. Положення про преміювання працівників підприємства, що є додатком до колективного договору на 2010 рік, працівники які обіймають посади, що підлягають скороченню та отримали попередження про вивільнення преміювання не підлягають ( а.с. 62-67, 71-78). Посаду начальника спеціального відділу, яку займав позивач, наказом ДП МА «Бориспіль» від 09.02.2010 року № 01-07-49, скорочено з 10.05.2010 року, про що було попереджено позивача 09.02.2010 року. На підставі чого відповідачем не виплачувалась премія в розмірі 10 %. Вимоги позивача щодо невиплати збільшення до 40 % грошової винагороди за вислугу років за рішенням суду є необгрунтованим, оскільки відповідно до рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19.06.2008 року та постанови ВДВС Бориспільського МРУЮ від 24.02.2010 року відповідачем нараховано винагороду у розмірі 40 % посадового окладу щомісячно починаючи з 05.02.1997 року та здійснено оплату у розмірі 48 670,46 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № 1968 від 30.03.2010 року та відомість № 198 від 29.03.2010 року (а.с. 68-69). Крім цього відповідачем здійснювалось нарахування у розмірі 40% грошової винагороди за вислугу років у розмірі 1 947,00 гривень за квітень 2010 року та 232,24 гривень за травень 2010 року, а також позивачу було виплачено в лютому 2010 року матеріальну допомогу до відпустки в розмірі 4 000 гривень, що підтверджується особовим рахунком за 2010 № 4435 (а.с. 70). Відповідно до п. 5.18 колективного договору на 2010рік, при настанні права працівника на отримання щорічної відпустки в повному обсязі здійснюється виплата премії в розмірі посадового окладу, але не менше 1 200 гривень та не більше 4 000 гривень. В частині утримання коштів з заробітної плати позивача за січень 2009 року у сумі 86 гривень 14 копійок, з матеріалів справи вбачається, що дане утримання відбулося у зв»язку з коригуючим табелем виходу на роботу працівників спеціального відділу за грудень 2008 року, відповідно до якого було утримано заробітну плату за 3 години 31.12.2008 року, це знаходить своє підтвердження у розрахунковому листку позивача за січень 2009 року (а.с. 80). Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача винагороду за 2008 рік в розмірі посадового окладу в сумі 4935,00 гривень у судовому засіданні позивачем ніяким чином не доведені та не обґрунтовані. Так, згідно наказу ДП МА «Бориспіль» від 31.03.2010 року № 01-07-122 позивачу був збільшений посадовий оклад в сумі 4935 гривень з 01.04.2010 року і сума даного посадового окладу ніяким чином не відноситься до винагороди за підсумками роботи за 2008 рік (а.с. 81). Крім цього відповідно до п. 3.1. Положення про виплату працівникам підприємства винагороди за підсумками роботи за рік, що є додатком № 9 до Колективного договору на 2008 рік, працівникам підприємства винагорода виплачується в розмірі до 5% від отриманого підприємством прибутку за рік виходячи із середнього за рік посадового окладу працівника, який розраховується як сума розмірів посадових окладів станом на останній день кожного місяця року, за який здійснюється виплата винагорода, розділена на 12, що складає 4008, 75 гривень, яку було сплачено відповідачем у квітні 2010 року, що підтверджується особовим рахунком за 2010 рік № 4435 (а.с. 70). В частині позовних вимог, щодо відмови у видачі дубліката трудової книжки, суд прийшов до висновку, що відповідач діяв згідно чинного законодавства України. Так, відповідно до п. 2 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої Наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 року № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року № 110, вносяться відповідні зміни до трудової книжки працівника, зокрема визначається недійсним запис, зроблений відповідно до наказу. Крім того не передбачені випадки коли видача дубліката трудової книжки на вимогу працівника, є обов»язком роботодавця. Що стосується позовних вимог щодо втрати частини доходів, у зв»язку з порушенням строків виплат недоплачених сум, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані та не відповідають чинному законодавству України, оскільки законодавством чітко зазначено, що компенсація здійснюється саме на нараховані, але не виплачені доходи, а суми доходів, про які йдеться в позовній заяві і які позивач не отримав, взагалі не нараховувались. Так, згідно ст. 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв»язку з порушенням строків їх виплат» від 16.01.2003 року, компенсація громадянам втрати частини доходів, у зв»язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим законом. Сума компенсації, обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць на індекс інфляції в період невиплати доходу. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а також ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України, при відшкодуванні моральної шкоди необхідно встановлювати винні дії відповідача. На підставі повно і всебічно з»ясованих обставин справи на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд прийшов до висновку, що позивачем не надано жодних доказів неправомірних дій по відношенню до нього, які б свідчили факт спричинення моральної шкоди, в зв»язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. Враховуючи вище викладене, аналізуючи та оцінюючи докази по справі в їх сукупності,

Outcome: dismissed