Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-27 00:00:00

[PERSON]. звернувся до суду із позовом в інтересах [PERSON]. до [PERSON]. і [PERSON]. про усунення перешкод в здійсненні права приватної власності на нерухоме майно, стягнення безпідставно збереженого, обґрунтовуючи його тим, що [PERSON]. має в приватній власності будинок[ADDRESS] на підставі договору дарування від 22.06.1995 р. і реалізуючи своє право володіння приватною власністю має намір продати належне йому домоволодіння через [PERSON]., якому надав довіреність на управління і розпорядження цим будинком, оскільки у 1997 р. виїхав на постійне місце проживання в Ізраїль і в теперішній час є громадянином цієї держави та проживає за межами України. В спірному будинку безпідставно, незаконно проживають відповідачі без відповідної реєстрації та будь-якого дозволу з його боку. Угоди на користування і розпорядження будинком не укладалися. [PERSON]., виконуючи доручення [PERSON]. про продаж будинку, не може з покупцями проникнути до будинку, оскільки в ньому проживають відповідачі і не бажають його звільняти, не надають можливість оглянути будинок зсередини, двері не відчиняють, що позбавляє його права розпорядитися на власний розсуд належним майном, унеможливлює його використання потенціальними покупцями за цільовим призначенням та його продаж. Крім того, [PERSON]., доповнюючи позовні вимоги, посилався на те, що перебуваючи у шлюбі з [PERSON]. мали намір придбати будинок [PERSON]., однак у 2000 р. сім'я розпалася, розрахунок за будинок не здійснено і у 2005 р. шлюб розірвано. Офіційно право користування будинком не оформлялося. Уїжджаючи в Ізраїль [PERSON]. дозволив сім'ї [PERSON]проживати у будинку, однак усна домовленість про його купівлю-продаж була не реалізована, гроші не були сплачені. Вимагаючи усунути перешкоди в здійсненні права власності просив стягнути з відповідачів компенсацію у вигляді платні за користування будинком у розмірі 24200 грн., оскільки ті безкоштовно користувалися житлом, зберегли свої кошти у вигляді несплаченої платні за користування чужим будинком. Відповідач за первинним позовом [PERSON]. позовні вимоги не визнала і пред'явила до суду зустрічний позов до [PERSON]. і [PERSON]., посилаючись на те, що з [PERSON]. перебувала з 1987 р. до 2005 р. у шлюбі, від якого мають троє дітей і вважає, що вони купили будинок у [PERSON]. за 4500 доларів США. Оскільки не мали всієї суми грошей, то сплатили лише 950 доларів США, а договір купівлі-продажу домовилися оформити після проведення повного розрахунку за рік. 30.10.1997 р. сім'я вселилася в будинок, а 23.06.1998 р. чоловік поїхав в Ізраїль на заробітки з метою подальшого розрахунку за житло. 21.09.1999р. він повернувся в Україну з довіреністю [PERSON]. на продаж будинку, однак почав зловживати алкогольними напоями і не оформив угоду купівлі-продажу. Вважала, що купівля-продаж будинку відбулася, так як продавець отримав гроші за нього, а вони отримали будинок, проживають у ньому і посвідчення цього факту не відбулося з вини [PERSON].. Протягом часу проживання в будинку вона сплачує комунальні послуги, [PERSON]. претензій до неї не пред'являв, будинок перебуває в належному для проживання стані, ремонтується, тому просила визнати за нею право власності на &frac12; частину будинку. Збільшуючи вимоги просила визнати дійсним договір купівлі-продажу будинку та визнати за нею право спільної сумісної власності подружжя на спірний будинок, а в порядку розділу майна подружжя визнати за нею право на &frac12; частину будинку. Відповідач [PERSON]. позов [PERSON]. в інтересах [PERSON]. не визнала і підтримала зустрічний позов [PERSON]. та пояснила, що з 1997 р. проживає в спірному будинку, оскільки на прохання дочки [PERSON]. доглядала за онуками. Їй відомо, що одразу за будинок було сплачено [PERSON]. 950 доларів США, про що була написана розписка. Після того, як сім'я розпалася, розписку [PERSON]. знищив. Представник третьої особи [PERSON]. заперечила проти позову [PERSON]. і пояснила, що у спірному будинку в теперішній час з матір'ю [PERSON]. проживають малолітні діти [PERSON]та [PERSON], 1997 року народження, тому членами опікунської ради було обстежено квартиру [ADDRESS], належну [PERSON]., куди позивач [PERSON]. пропонує виселити відповідачку з матір'ю і дітьми. Опікунська рада вирішила не надавати згоду на виселення [PERSON]. з дітьми зі спірного будинку до вирішення питання благоустрою квартири. Заслухавши сторони, свідків, та дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що первинний позов [PERSON]. в інтересах [PERSON]. слід задовольнити частково, відмовивши йому у решті заявлених вимог, як відмовити і у задоволенні зустрічного позову [PERSON]. з наступних підстав. Судом встановлено, що спірний будинок[ADDRESS] на підставі договору дарування від 22.06.1995 р. № 2268 належить [PERSON]. (а.с. 9, 12-14, 48 т. 1). Цивільно-правові відносини між сторонами у справі виникли у 1997 р. і продовжують існувати на момент розгляду справи. Статтею 153 ЦК УРСР (в редакції Закону від 18.07.1963 р. із змінами, внесеними до нього), що діяла в період спірних відносин, установлено, що договір уважається укладеним, коли між сторонами в потрібній, у належних випадках формі досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однією зі сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно з положеннями ст. 227 цього ж Кодексу договір купівлі-продажу має бути нотаріально посвідчений та зареєстрований. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми (ст. 46, ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР) тягне за собою недійсність угоди. Недодержання простої форми, що вимагається законом (ст. 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угод на показання свідків. Аналогічне твердження викладено і у ст.ст. 218, 657 ЦК України (в редакції Закону від 16.01.2003 р.), якими також передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а недодержання сторонами такої форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до матеріалів судового доручення (а.с. 184-197 т. 1) 16.11.2006 р. Мировим Судом м. Тель-Авів-Яффо Держави Ізраїль допитані подружжя [PERSON]. і [PERSON] Згідно протоколу допиту [PERSON]. показав, що будинок[ADDRESS] належить тільки йому і подружжя [PERSON]його не купували, хоча були потенційними покупцями. Оскільки вони не мали взагалі грошей для покупки будинку, він дозволив їм проживати у ньому, щоб не залишати будинок без нагляду. Ніяких грошей в якості завдатку від них не отримував. Допитана [PERSON]. підтвердила показання [PERSON]. і додала, що подружжя [PERSON]мали намір купувати будинок за 5000 доларів США та через відсутність коштів зобов'язалися сплатити вартість будинку за два роки. Чоловік передав їм ключі від будинку і документи лише для проведення оплат комунальних послуг. [PERSON]не сплатили жодної суми грошей. Заперечила факт отримання 950 доларів США завдатку. Оскільки [PERSON]. вважає, що угода купівлі-продажу будинку відбулася усно і продавець [PERSON]. від покупця отримав гроші в рахунок оплати спірного будинку, а друга сторона це заперечила, не підтвердила вчинення такої дії, то такий правочин не може бути визнаний судом дійсним. Крім того, сторони не дійшли домовленості щодо усіх істотних умов договору. Письмові докази, якою могла бути розписка про одержання грошових коштів в рахунок виконання частково або в повному обсязі зобов'язання, як передбачено вимогами ст. 545 ч. 1 ЦК України, [PERSON]. та [PERSON]. не надані і ними у суді не доведено, що відбулося повне або часткове виконання договору (ст. 220 цього ж Кодексу). З наведеного слідує, що лише [PERSON]. і ніхто інший є власником спірного будинку. Згідно положень ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В судовому засіданні встановлено, що ані [PERSON]., ані [PERSON]. не мають правових підстав на будинок, а [PERSON]. правомірно вимагає усунення ними перешкод в користуванні та розпорядженні ним, тому [PERSON]. і [PERSON]. слід зобов'язати усунути ці перешкоди шляхом виселення з будинку без надання їм іншого житлового приміщення. Згідно довідки Дніпропетровського обласного комунального підприємства «П'ятихатське бюро технічної інвентаризації» (а.с. 16) за [PERSON]. та [PERSON]., [PERSON]. і [PERSON]. на праві власності зареєстровано квартиру [ADDRESS] де [PERSON]. і зареєстрована з 11.07.1995 р. (а.с. 17). Відповідачка у справі [PERSON]. на підставі договору купівлі-продажу від 05.08.1993 р. є власником квартири [ADDRESS]а.с. 19), де і значиться зареєстрованою (а.с. 18). Виходячи з вищенаведеного слідує, що відповідачі за первинним позовом забезпечені житлом, а вимоги [PERSON]. за зустрічним позовом не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення з [PERSON]. і [PERSON]. 24200 грн. в рахунок відшкодування оплати за користування житловим будинком в період з 01.08.2004 р. по 01.08.2008 р. суд виходить з того, що договір найму (оренди) житла між сторонами у письмовій формі, як того вимагають положення ст.ст. 810, 811 ЦК України, не укладався. Хоча [PERSON]. і передав другій стороні житло для проживання у ньому, однак певний строк для проживання у ньому та плата сторонами не обумовлювалися, тому в цій частині позову [PERSON]слід відмовити. Викликані за клопотанням сторін та допитані в якості свідків [PERSON]., [PERSON]., [PERSON]., [PERSON]., [PERSON]., [PERSON]., [PERSON]., [PERSON]., [PERSON]., [PERSON]., [PERSON]. і [PERSON]. поясняли, що їм відомо від подружжя Рогози про те, що вони мали намір купити будинок, належний [PERSON]., за що начебто внесли аванс. Свідок [PERSON]. поясняла, що працювала державним нотаріусом і до неї приходили [PERSON]. і [PERSON]. з наміром оформити договір купівлі-продажу цього будинку, однак довіреність [PERSON]. на ім'я [PERSON]. була прострочена. З пояснень свідка [PERSON]. слідує, що вона бачила розписку про сплату авансу за покупку будинку у розмірі 950 доларів США, написану на білому аркуші паперу формату А4, а свідок [PERSON]. пояснював, що йому пред'являлася така ж розписка на аркуші паперу з учнівського зошита. Зважаючи на те, що відповідно до положень ч. 1 ст. 218 ЦК України відсутність письмової форми правочину має наслідком неможливість сторін посилатися в суді на свідчення свідків, як доказ існування чи відсутності між сторонами відносин, породжених правочином, який є предметом спору, а також на умови правочину, суд не бере до уваги показання вказаних свідків, тому не може обґрунтовувати ними своє рішення, оскільки дійшов висновку, що доказ є недопустимим. На підставі ст.ст.. 218, 220, 391, 545 ч. 1, 810, 811 ЦК України, ст.ст. 153, 227 ЦК УРСР (в редакції Закону від 18.07.1963 р. із змінами, внесеними до нього),

Outcome: partial