Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-11 00:00:00

25.01.2010 року позивач звернувся до суду з позовом в якому зазначив, що він с 20.05.2002 року по 14.01.2010 року працював у відповідача на посаді машиніста гірниче-виймальних машин. 04.07.2009 року з ним стався нещасний випадок на виробництві, який заподіяв йому другу групу інвалідності та 80% втрати працездатності. В зв'язку з чим просить стягнути на його користь з відповідача 720000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та надав свої заперечення в яких зазначив, що Закон України від 23.02.2008 року «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань» виплату моральної шкоди було виключено з переліку страхових виплат, що проводиться ФСС потерпілим від нещасних випадків та професійних захворювань. Таким чином, єдиною правовою підставою для відшкодування моральної шкоди залишилося ст.ст. 237-1 та 173 КЗпП України. В той же час, частиною 2 статті 237-1 КЗпП України визначено, що порядок відшкодування визначається законодавством а єдиним законодавчим актом України, що регулював питання компенсації моральної шкоди був Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань» норми якого щодо питань відшкодування моральної шкоди були скасовані Законом України від 23.02.2008 року «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань». Таким чином на теперішній час фактично не існує законодавчого акту, що регулює зазначені правовідносини. Крім того зазначив, що позивач не вірно послався на ст. 23 ЦК України обґрунтовуючи свої позовні вимоги та не довів заподіяну йому моральну шкоду в зв'язку з чим просив відмовити в задоволення позову. Крім того відповідач просив застосувати тримісячний строк позовної давнини передбачений КЗпП України. Представник третьої особи - відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м. Селидове в судовому засіданні позов не визнав та надав свої заперечення в яких зазначив, що з позовом не згоден оскільки в позовної заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Представник третьої особи - відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м. Красноармійську в судове засідання не з'явився надав заяву в якій просив розглядати справу без його участі. Зібраними по справі доказами судом встановлено, що позивач дійсно перебував у трудових правовідносинах з відповідачем та 4.06.2009 року з ним стався нещасний випадок про що був складений акт за формою Н-1. Протоколом засідання комісії з питань охорони праці від 19.11.2009 року встановлено, що ступінь вини позивача складає 5%. Висновком медико-соціальної експертної комісії позивачу встановлено другу групу інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві до 01.11.2010 року та 80% втрати працездатності з 28.10.2009 року. Нещасний випадок заподіяв позивачу багато захворювань фізичного та психологічного характеру, йому не рекомендована важка фізична праця та в умовах емоціонального перенавантаження також рекомендовано довгострокове лікування. Вислухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали справи, законодавство, що регулює дані правовідносини, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Суд не може погодитись з доводами відповідача про те, що на теперішній час не існує порядку відшкодування моральної шкоди визначеному законодавством, к якому відсилають ст.ст. 173, 237 КЗпП України, так як відсутність регулювання, зазначеного порядку в Законі України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань», не може звільнити від обов'язку, встановленого ст.ст. 23, 1167, 1168 ЦК України, відшкодувати моральну шкоду винною особою. Також суд не може погодитись з доводами відповідача про те, що до цих правовідносин не застосовується Цивільний Кодекс України, оскільки в КЗпП України не достатньо врегульовано питання про відшкодування моральної шкоди, а відповідно до ст. 9 ЦК України, його положення застосовуються до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Щодо заперечень відповідача про недоведеність моральних страждань, суд вважає, що вони доведені позивачем в повному обсязі, так судом при дослідженні письмових доказів по справі було встановлено факт наявності втрат немайнового характеру, наявність моральних і фізичних страждань та встановлений причиний зв'язок між стражданнями та втратами. Також суд вважає, що до даного позову не застосовується строк позовної давнини передбачений КЗпП України, так як до даних правовідносин необхідно застосовувати правила ЦК України щодо позовної давнини, відповідно до ст. 268 якого, позовна давнина не застосовується до вимог про відшкодування шкоди завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Суд також не бере до уваги заперечення третьої особи, оскільки в них зазначено, що позивач не виконав вимоги ст. 119 ЦПК України, але ст. 119 ЦПК України не містить вимог перелічених третьою особою в запереченнях. Але суд не може погодитись і з позовними вимогами позивача, в частині розміру компенсації за перенесені ним моральні страждання так як враховуючи характер і обсяг моральних страждань, вік позивача, його вину та вину відповідача у виникненні нещасного випадку, засади розумності, виваженості та справедливості, майновий стан відповідача, розмір моральної шкоди слід визначити в 80 тисяч гривень.

Outcome: partial