Jurisdiction: civil
Date: 2010-01-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до ПП Костяного [PERSON] про поновлення на роботі, стягнення боргу по не нарахованій і не сплаченій заробітній платі та стягнення моральної шкоди, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 19 січня 2007 року його було прийнято на роботу до приватного підприємця [PERSON] на посаду юриста, що підтверджується трудовим договором, зареєстрованим у Черкаському міському центрі зайнятості за № 25037 від 26.01.2007 року, укладеним між ним - [PERSON] та відповідачем. До кола його обов'язків входило надання послуг з юридичної консультації та правової допомоги, яка полягала в юридичному супроводі будівництва, встановлення та введення в експлуатацію автомобільного газозаправного пункту, що розташований за адресою безпосереднього місця здійснення підприємницької діяльності відповідача: с. Червона Слобода, вул. Жовтнева, 17 Черкаського району. Статтею 46 ГК України передбачено, що підприємці мають право укладати з громадянами договори щодо використання їх праці. При укладенні трудового договору підприємець зобов'язаний забезпечити належні і безпечні умови праці, оплату праці не нижчу визначеної законом та її своєчасне одержання працівниками, а також інші соціальні гарантії, включаючи соціальне і медичне страхування та соціальне забезпечення відповідно до законодавства України. За час дії трудового договору з 19.01.2007 року по теперішній час йому не нарахована та відповідно не сплачена заробітна плата. Разом з цим, відповідачем не надавалася інформація до державних установ про наявність найманих працівників та не перераховувалися кошти до відповідних фондів. На його неодноразові звернення до відповідача щодо нарахування та виплати заробітної плати постійно надавалася відповідь про відсутність на даний час грошових коштів, з виплатою їх у майбутньому, після введення в експлуатацію вищезгаданого об'єкта АГЗП, незважаючи на те, що вся проектна та дозвільна документація, яка необхідна для введення в експлуатацію АГЗП станом на 03.03.2008 року була готова. Наприкінці березня 2008 року він в черговий раз звернувся до ПП [PERSON] з проханням сплатити належну йому заробітну плату за виконану роботу, на що відповідач повідомив, що його звільнено з роботи за власним бажанням та віддав йому трудову книжку в якій не було внесено відмітки про звільнення. Такі дії відповідача змусили його звернутися до Черкаського міського центру зайнятості з метою з'ясування причини звільнення. Посадові особи даної установи надали йому ксерокопію трудового договору, зареєстрованого у Черкаському міському центрі зайнятості, в якому зазначені підстави звільнення та який особисто він не підписував. Як вказано у трудовому договорі його було звільнено 31 березня 2008 року по ст. 38 КЗпП України. Звільнення вважає незаконним з причин того, що ст. 38 КЗпП України передбачає підстави розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк з ініціативи працівника та визначає, що працівник має паво розірвати трудовий договір, укладений на невизначний строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Проте, ніяких письмових повідомлень про розірвання трудового договору з його боку до відповідача не надходило. Трудовий договір щодо розірвання трудових стосунків особисто не заповнювався та не підписувався. Реєстрація трудового договору у Черкаському міському центрі зайнятості була проведена без його участі. А тому, вважає, що його звільнення було проведено без законних на те підстав в зв'язку з тим, що реєстрація розірвання трудового договору здійснена співробітниками Черкаського міського центру зайнятості з порушенням діючого законодавства, яке визначає, що при знятті з реєстрації трудового договору у державній службі зайнятості необхідна обов'язкова присутність сторін трудового договору, що його підписали. Крім того, ч. 2 ст. 238 ЦК України передбачено, що представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Вважає, що дії відповідача також суперечать вимогам ст. 47 КЗпП України, відповідно до якої власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунки у строки, зазначені в статті 116 ЦК України. В зв'язку з даними обставинами він вимушений звернутися до суду, тому, що йому не нарахована та не сплачена заробітна плата за виконану роботу та взагалі було звільнено з роботи незаконно, чим грубо порушено вимоги трудового законодавства. У відповідності до ч. 1 ст. 116 КЗпП Укпяїни, при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки, підприємство, установа, організація згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи той факт, що розмір встановленої трудовим договором заробітної плати - 500 грн. на місяць, а борг по не нарахованій та сплаченій заробітній платі складає 9000 грн. за період з січня 2007 року по теперішній час з врахуванням оплати за час вимушеного прогулу. Також, приймаючи до уваги те, що наданий час він не працює, в зв'язку з неможливістю влаштуватися на роботу, тому що відповідач звільнив його з грубим порушенням вимог трудового законодавства, без належного оформлення трудової книжки, то відповідно до ст. 117 КЗпП України ПП [PERSON] зобов'язаний сплатити йому 9 000 грн. Крім того, зазначає, що в результаті грубого порушення відповідачем вимог трудового законодавства при його звільненні з роботи без належного оформлення трудової книжки на даний час він не має можливості влаштуватися на роботу. Такими діями відповідача йому було спричинено моральну шкоду, порушено його законні права, що потягло за собою позбавлення спокою, засобів для нормального проживання та неможливість утримання неповнолітньої дитини, порушило його нормальний уклад життя. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Отже відповідач зобов'язаний відшкодувати йому моральну шкоду, яку він оцінює в 1700 грн. А тому, просить суд, зобов'язати відповідача - ПП [PERSON] поновити його на роботі на посаді юриста; стягнути з ПП [PERSON] на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 березня 2008 року по день поновлення на роботі; стягнути з ПП [PERSON] на його користь 9000 грн. боргу по не нарахованій та не виплаченій заробітній платі та моральну шкоду в розмірі 1700 грн. Ухвалою суду від 02.10.2008 року до участі в справі за клопотанням відповідача - ПП [PERSON] в якості співвідповідачки була залучена [PERSON]М, та Черкаський міський центр зайнятості в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав та пояснив, що між ним та ПП [PERSON] 19 січня 2007 року був укладений трудовий договір, згідно умов якого він був прийнятий на роботу до ПП [PERSON] з 19 січня 2007 року на посаду юриста та зобов'язаний був виконувати послуги з надання юридичної консультації та правової допомоги, з оплатою праці в розмірі 500 грн., на місяць. Даний трудовий договір був зареєстрований в Черкаському міському центрі зайнятості. Згідно даного договору він виконував обов'язки з юридичного супроводу АГЗП. За час дії трудового договору з 19.01.2007 року йому не виплачувалася заробітна плата, а на його звернення відповідач посилався на відсутність коштів та на виплату їх у майбутньому, після введення в експлуатацію АГЗП. Наприкінці березня 2008 року, в черговий раз звернувшись до відповідача з питанням вплати забортної плати він дізнався про те, що його звільнено з роботи за власним бажанням і відповідач віддав йому трудову книжку без відмітки про звільнення. Звернувшись до Черкаського міського центру зайнятості він дізнався, що його дійсно звільнено з роботи з 31 березня 2008 року по ст. 38 КЗпП України та отримав ксерокопію трудового договору. Дане звільнення вважає незаконним, оскільки він не подавав заяви про звільнення за власним бажанням, трудовий договір в частині розірвання Игудових відносин не заповнював та не підписував, про звільнення дізнався зі слів ПП [PERSON] наприкінці березня 2009 року. Вважає, що незаконним звільненням були В рушені його права та завдано моральної шкоди, яку він оцінює в 1700 грн. та яка полягає в душевних хвилюваннях в зв'язку із незаконним звільненням та неможливістю влаштуватися іншу роботу, оскільки трудова книжка повернута йому без запису про звільнення з роботи. А тому, просить суд поновити його на роботі на посаді юриста у ПП [PERSON], стянути з ГШ [PERSON] на його користь заборгованість по не нарахованій та невиплаченій заробітній платі за період з 19 січня 2007 року по 31 березня 2008 року в сумі 9000 грн. та стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 1700 грн. Від позовних вимог в частині стягнення з ПП [PERSON] на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовився. Крім того, пояснив, що позовних вимог до відповідачки [PERSON] він немає і на його думку вона являється не належним відповідачем. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив, що він з позивачем [PERSON] трудовий договір не укладав та не реєстрував його в Черкаському міському центрі зайнятості і не знав про нього. Вважає, що даний договір був підроблений позивачем та відповідачкою [PERSON], а тому він не повинен нести відповідальність за його наслідки. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог позивача. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] пояснила, що вона не являється залежним відповідачем, оскільки ніякого відношення до працевлаштування та звільнення з роботи позивача [PERSON] не мала. Згідно укладеного нею з СПД [PERSON] 11.12.2006 року договору про спільну діяльність вона мала б забезпечувати набір кваліфікованого персоналу для обслуговування газозаправочного пункту тільки з моменту введення газозаправочного пункту в експлуатацію, однак він в експлуатацію введений не був. Інших повноважень на працевлаштування вона не мала. Крім того, пояснила, що їй відомо, що позивач [PERSON] з 19.01.2007 року працював у ПП [PERSON] юристом та здійснював юридичний супровід будівництва АГЗП до 31.03.2008 року. В судовому засіданні представник третьої особи - Черкаського міського центру зайнятості - [PERSON], який діє на підставі довіреності № 2079 від 06.08.2009 року, пояснив, що відповідно до ст. 21-1 КЗпП України приватний підприємець повинен укладати трудову угоду з працівником та реєструвати її в центрі зайнятості. При реєстрації таких угод центр зайнятості керується Порядком реєстрації трудових договорів між працівником та фізичною особою. Трудовий договір укладений між працівником [PERSON] та ПП [PERSON] був зареєстрований в Черкаському міському центрі зайнятості 26.01.2007 року за № 2537. Справжність підписів сторін у договорі не оскаржувалася, а тому немає підстав вважати даний договір не дійсним. Суд, заслухавши пояснення позивача [PERSON]І, відповідачів ПП [PERSON], [PERSON], представника третьої особи - [PERSON], пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, оскільки на підставі наявних у справі доказів об'єктивно встановлено наступне. Із матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах із відповідачем ПП [PERSON] з 19 січня 2007 року, що стверджується трудовим договором № 25037, укладеним між сторонами 19.01.2007 року та зареєстрованим Черкаським міським центром зайнятості 26.01.2007 року. Даний трудовий договір був складений у трьох автентичних примірниках, які знаходилися у двох сторін та в державній службі зайнятості, яка проводила реєстрацію трудового договору, що підтверджується наявністю у відповідних графах договору (п. 14, 15,16) підписів всіх учасників реєстрації договору, а саме: фізичної особи - [PERSON], працівника [PERSON] та відповідальної особи служби зайнятості - [PERSON] та підписами усіх учасників в графі п. 20, що свідчить про те, що сторони трудового договору були ознайомлені з порядком реєстрації та зняття з реєстрації, внесення відповідних записів до трудової книжки працівника та її зберігання. Трудовий договір був засвідчений печаткою ПП [PERSON] і на підставі нього був зроблений запис до трудової книжки позивача, який був засвідчений печаткою ПП [PERSON] та підтверджений підписом посадової особи Черкаського міського центру зайнятості, який зареєстрував договір та засвідчений його печаткою. Відповідно до п. З Трудового договору відповідач зобов'язався оплачувати працю позивач в розмірі 500 грн., на місяць. Даний факт стверджується, самим трудовим договором від 19.01.2007 року, трудовою книжкою позивача - [PERSON] та показами свідків [PERSON] та [PERSON]В . даними в судовому засіданні. Так, допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивач [PERSON] дійсно перебував з відповідачем у трудових відносинах. Даний факт їй відомий зі слів відповідача ПП [PERSON]В, оскільки вона також працювала у нього, однак без укладення трудового договору і на її прохання укласти з нею трудовий договір відповідач пояснив, що він уклав трудовий договір з позивачем, який займається питаннями заправки. Крім того, пояснила, що бачила позивача постійно на роботі, він працював з документами. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона працювала у ПП [PERSON] без укладення трудового договору з січня 2007 року по 11.03.2008 року. Витягом цього часу постійно бачила позивача [PERSON]І, який працював у ПП [PERSON]В, він працював з документами. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивач не міг працювати у відповідача на посаді юриста, так як сам відповідач і вона являються юристами з-а фахом, а тому потреби у послугах юриста не було. Дані покази, суд не може взяти до уваги, оскільки свідок [PERSON] разом з відповідачем орендували земельну ділянку та перебувають в дружніх відносинах. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що він був звільнений з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України, однак заяви про звільнення він не подавав, а про звільнення дізнався лише наприкінці березня 2008 року, коли звернувся до відповідача - ПП [PERSON] з приводу неотримання ним заробітної плати з моменту працевлаштування, а саме з 19 січня 2007 року. Судом встановлено, що позивач за період з 19 січня 2007 року по 31 березня 2008 року заробітну плату у ПП [PERSON] не отримував, оскільки дана обставина не спростовувалася відповідачем ПП [PERSON]В, який не заперечував що не виплачував позивачу заробітної плати та не звільняв його з роботи, оскільки не повинен був цього робити так, як взагалі не укладав з позивачем трудовий договір та не реєстрував його в центрі зайнятості. Також зазначив, що в трудовому договорі підпис виконаний не ним, а печатку замість нього могла поставити [PERSON]М, однак не просив суд призначити по справі судову-почеркознавчу експертизу для підтвердження чи спростування його пояснень. Дані пояснення відповідача [PERSON] про те, що він не укладав трудовий договір з позивачем та не реєстрував його в Черкаському міському центрі зайнятості суд розцінює критично, як такі щоб уникнути задоволення позову. Крім того, дана обставина реєстрації трудового договору та факт неправомірних дій начальника юридичного відділу Черкаського міського центру зайнятості [PERSON] у знятті з реєстрації трудового договору без працівника [PERSON] встановлений матеріалами перевірки прокуратурою м. Черкаси звернення гр. [PERSON] щодо правомірності дій службових осіб Черкаського міського центру зайнятості при знятті з обліку трудового договору укладеного між ним та ПП [PERSON]В, що стверджується постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 21.07.2008 року. Враховуючи, що звільнення позивача та зняття з реєстрації трудового договору відбулося з порушенням прав останнього, суд вважає, що його вимоги про поновлення на роботі на посаді юриста у ПП [PERSON] мали б підлягати до задоволення. Однак при вирішенні даного питання, суд керується вимогами ст. 233 КЗпП України, відповідно до якої працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського, міськрайонного суду в тримісячний строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в даній частині позовних вимог. Оскільки позивач звернувся до суду з даним позовом лише 04.09.2008 року, то ним було без поважних причин, пропущено строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, який згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України визначається в три місяці, як загального строку для звернення за захистом суб'єктивних трудових прав працівників. Крім того, у вимогах позивача, відсутні заяви про поновлення даного строку звернення з наведених підстав, тому суд вважає, що тільки з цієї обставини позивачу необхідно відмовити у його позовних вимогах про поновлення на роботі. Що стосується стягнення з відповідача заробітної плати за період роботи з 19 січня 2007 року по 31 березня 2008 року в розмірі 9000 грн., суд вважає, що вони підлягають до часткового задоволення, а саме в сумі 6214 грн. 29 коп. виходячи із наступного розрахунку: з 19 січня по 31 січня 2007 року - 214 грн. 29 коп. /500 грн. : 21 робочий день в січні х 9 робочих днів = 214 грн. 29 коп./ + 6000 грн. /заробітна плата за період з 01 лютого 2007року по 31 березня 2008 року - 500 грн. х 14 місяців = 6000 грн./ = 6214 грн. 29 коп., оскільки відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення на його користь моральної шкоди з відповідача, то суд враховує, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. При визначенні розміру моральної шкоди, суд враховує, що внаслідок незаконного звільнення позивачу завдано переживань психологічного характеру, пов'язаних із втратою джерела доходів, враховує тривалість та істотність вимушених змін у житті позивача, ступінь вини відповідача, глибину фізичних та душевних страждань позивача, які він переніс в зв'язку з невиплатою заробітної плати, порушення прав позивача, які вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, всі ці фактори негативного характеру, суд розцінює саме як доказ заподіяння йому моральної шкоди. А тому, з урахуванням вимог розумності та справедливості, суд вважає, можливим стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі заявленому позивачем, а саме в розмірі 1700 грн. Суд не стягує даних сум із відповідачки [PERSON], оскільки вона являється неналежним відповідачем, і не має відношення до працевлаштування, звільнення та виплати заробітної плати позивачу та спричиненої йому в результаті цих дій моральної шкоди. Оскільки позов [PERSON], який звільнений від сплати судових витрат на підставі п. 1 ст. Декрету Кабінету Міністрів України від 21 січня 1993 року № 7-93 «Про Державне мито» і п. 1 ч. З ст. 81 ЦПК України, частково задоволений, судові витрати відповідно до ч. З ст. 88 ЦПК підлягають стягненню з ПП [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: partial