Jurisdiction: civil
Date: 2010-01-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що спільне подружнє життя не склалося, шлюбні відносини не підтримують, спільне господарства не ведуть, не живуть однією сімєю з серпня 2006 року та за різними адресами з тих підстав, що вони мають різні характери та погляди на життя, а тому шлюб не може в подальшому існувати. В попереднє судове засідання позивач надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні. Відповідач в попереднє судове засідання надав заяву про розгляд справи у його відсутності, визнавши позовні вимоги, та просив шлюбу розірвати. При зазначених підставах суд визнав за можливе розглянути справу з постановленням рішення у попередньому судовому засіданні у відсутності сторін на підставі доказів, наявних у матеріалах справи, й на підставі їх І письмових заяв. Відповідно до частини 4 статті 30 ЦПК України ухвалення попередньому судовому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 174 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18 липня 1998 року, укладеного у Лівобережному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з філією Державного Центру розвитку сімї, актовий запис № 549 (а.с.5 ) від шлюбу мають дочку [PERSON], [INFO] (а.с.6), як; проживає з позивачем. Спору щодо її утримання та виховання сторони мають. Даний шлюб для сторін є першим. Спільне життя сторін не склалося через відсутність порозуміння, різні погляди на вирішення сімейних проблем, ігноруванням налагодження сімейних відносин, що призвело до втрати почуття поваги та любові. З серпня 2006 року сторони не підтримують сімейно-шлюбні відносини, не підтримують сімейно-шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, проживають за різними адресами. Від можливості призначення судом строку на примирені сторони відмовилися, вказавши про те, що подальше сімейне життя не є можливим, оскільки даний шлюб існує формально, а тому вони свідомо прийняли рішення про розірвання шлюбу. Суд вважає, що сторони довели дійсність та незмінність волевиявленню про розірвання шлюбу. Відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного із них. Побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки (стаття 1 СК України). Проте, судом встановлено, що вказані паритетні засади побудови сімейних відносин у даного подружжя відсутні. Судом встановлено, що сімя розпалась остаточно із-за непорозумінь, психологічної несумісності сторін, небажання відновити сімейні відносини, а тому подальше спільне життя сторін неможливе, збереження шлюбу є недоцільним та суперечить їх інтересам. На підставі пункту 5 статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» від 21 січня 1993 року (зі змінами та доповненнями) із одного подружжя при отриманні свідоцтва про розірвання шлюбу необхідно стягнути кошти на користь держави у розмірі одного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, та покласти ці витрати на відповідача за його клопотанням. На підставі викладеного, статей 110-112 Сімейного кодексу України, пункту 5 статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» від 20 січня 1993 року (зі змінами та доповненнями) та,

Outcome: approved