Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-23 00:00:00

3 липня 2009 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу будинку, розташованого в м. Білопілля по вул. О. Олеся, 23, від 27 листопада 2004 року, встановлення порядку користування цим будинком на умовах рівних долей, встановлення порядку користування приватизованою [PERSON] земельною ділянкою для ведення особистого селянського господарства площею 0,1328 га та її неприватизованою земельною ділянкою, а також визнання незаконним і скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд серії СМ №093682 від 21 липня 2004 року, мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON] незаконно продав [PERSON] належну їй частину будинку площею 13,17 кв. м. Крім цього [PERSON] також вважає, що Державний акт серії СМ №093682 від 21 липня 2004 року, виданий на імя [PERSON], є незаконним і підлягає скасуванню, оскільки земельна ділянка для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0, 0260 га перебувала у загальному користуванні співвласників будинку, а земельна ділянка під городом площею 0, 1328 га, яка належить [PERSON] В., не виділена на місцевості. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] зменшили розмір свої позовних вимог, просили визнати частково недійсним договір купівлі-продажу будинку, розташованого за адресою: м. Білопілля, вул. О. Олеся, 23 від 27 листопада 2004 року в частині продажу [PERSON] [PERSON] будинку житловою площею 48,3 кв. м. і вважати проданою 37,63 кв. м. загальної площі будинку, встановивши порядок користування будинком на умовах рівних долей, а також визнати незаконним Державний акт на право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд серії СМ №093682 від 21 липня 2004 року, відмовившись від позовних вимог щодо встановлення порядку користування приватизованою [PERSON] земельною ділянкою для ведення особистого селянського господарства площею 0,1328 га та земельною ділянкою, яка перебуває у користуванні позивачки. 11 лютого 2010 року позивачка звернулась до суду із уточненою позовною заявою, згідно якої просила виділити їй із спільної часткової власності, якою є будинок №23, розташований по вулиці Олеся, 23 в м. Білопілля Сумської області, та визнати за нею право власності на жилі кімнати 1-3 площею 18,5 кв. м, кімнату ІІ площею 18,2 кв. м, прихожу І площею 7,5 кв. м, загальна площа яких становить 44,2 кв. м, присвоївши її обособленому будинку порядковий №23/1, а також визнати за нею право власності на надвірні будівлі: літню кухню «Б» площею 50,9 кв. м, прибудову «а» площею 11,2 кв. м, гараж «Г» площею 26,6 кв. м, сарай «Д» площею 26 кв. м, погріб «Е» площею 26 кв. м та огорожу, а [PERSON] виділити із спільної часткової власності, якою є спірний будинок, та визнати за ним право власності на жилу кімнату 2-3 площею 11,6 кв. м, кухню 2-2 площею 17,1 кв. м, передню кімнату 2-1 площею 5,7 кв. м, коридор І площею 5,4 кв. м і веранду ІІ площею 7,5 кв. м, загальною площею 47,3 кв. м, присвоївши його обособленому будинку порядковий №23/2, а також визнати за [PERSON] право власності на надвірні будівлі, а саме: сарай «В» площею 26,1 кв. м, похідний погріб площею 16,7 кв. м, убиральню «У» та огорожу. Крім того [PERSON] також просить визнати незаконним і скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд серії СМ №093682 від 21 липня 2004 року, виданий на імя [PERSON] Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON], який одночасно є представником відповідача [PERSON], уточнені позовні вимоги визнали частково погодившись із запропонованим [PERSON] варіантом виділенням із спільної часткової власності, яким є будинок, розташований у м. Білопілля по вул. О. Олеся, 23, кімнат та визнання за позивачкою і відповідачем [PERSON] права власності на них, а також на надвірні будівлі. Що стосується визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю [PERSON], то в цій частині на думку відповідачів та їх представника, позивачка не має права ставити таку позовну вимогу, оскільки вона не являється ані власником суміжної земельної ділянки, ані землекористувачем. Крім того, [PERSON] приватизувала земельну ділянку під забудовою по фактичному користуванню, на підставі права набувальної давності. Представник співвідповідача Білопільської міської ради [PERSON], а також представники третьої особи Білопільського районного відділу земельних ресурсів [PERSON] і [PERSON] в судовому засіданні показали, що претензій до спірного майна міська рада та районний відділ земельних ресурсів не мають, просили вирішити спір відповідно до вимог діючого законодавства. Одночасно вони також пояснили, що земельна ділянка для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд [PERSON] була виділена згідно із діючим на той час законодавством. Заслухавши сторони, свідка [PERSON], спеціалістів начальника філіалу Білопільська госпрозрахункова виробнича дільниця КП Сумське міське бюро технічної інвентаризації [PERSON], начальника Білопільського районного відділу земельних ресурсів [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково виходячи з наступного. Судом, зокрема, встановлено, що станом на 7 травня 1948 року будинок і два сараї, розташовані по вул. Петровського, 19 (нині вулиця О. Олеся, 23) в м. Білопілля на земельній ділянці площею 2\~839 кв. м., належали [PERSON] на підставі свідоцтва про праві власності на будівлі, виданого відділом комунального господарства Білопільської міської ради 5 серпня 1948 року на підставі рішення виконавчого комітету Білопільської міської ради №9 від 27 червня 1948 року (а. с. 187). З договору дарування від 18 серпня 1949 року, посвідченого Білопільською державною нотаріальною конторою 19 серпня 1949 року і зареєстрованого в реєстрі вчинення нотаріальних дій за №3134 вбачається, що [PERSON] подарувала [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах належне їй домоволодіння, розташоване в м. Білопілля по вул. Петровського, 19, яке вцілому складається з будинку деревяного мазаного на чотири кімнати з коридором, чуланом і сіньми та двох деревяних сараїв під залізним дахом, що розташоване на садибній ділянці загальною площею 2\~839 кв. м. Згідно зазначеного договору, в користування [PERSON] переходять дві кімнати, чулан і сарай, розташовані з південно-західної сторони, а [PERSON] переходять дві кімнати, коридор і сарай, розташовані з південно-східної сторони. Сіни залишені в загальному користуванні (а. с. 10) На підставі договору купівлі-продажу від 5 листопада 1958 року [PERSON] продав [PERSON] належну йому половину домоволодіння, що знаходилось за адресою: м. Білопілля, вул. Петровського, 19 (а. с. 189). Рішенням Улянівського районного суду Сумської області від 22 серпня 1960 року зазначений вище договір визнано частково недійсним в частині купівлі-продажу пів-будинку, пів частини паркану, половини воріт. Судом вирішено, що [PERSON] купив у будинку №23 по вул. Петровського в м. Білопілля кімнату 1-3, площею 17,89 кв. м., кімнату 1-2 площею 4,81 кв. м., чулан 1-1 площею 3-92 кв. м., половину двох коридорів 1-2 площею 5,69 кв. м. і 1 площею 4,04 кв. м., а також сарай рублений. Зазначеним рішенням встановлено наступний порядок користування будинком: [PERSON] в користуванні залишено обидва коридори площею 4,04 кв. м. і 5,69 кв. м. і зобовязано його сплатити половину їх вартості [PERSON] в сумі 1\~913 крб. 60 коп. Крім цього, [PERSON] зобовязано за власний рахунок зробити у своїй частині будинку окремий вхід через чулан 1-1 (а. с. 98-99). Дане рішення ніким оскаржене не було і набрало законної сили. Таким чином, після постановлення вказаного рішення суду від початкової рівності часток у будинку, розташованому за адресою: м. Білопілля, вул. Петровського, 23, було відступлено. Оскільки у користуванні [PERSON] залишились кімната 1-3, площею 17,89 кв. м., кімната 1-2 площею 4,81 кв. м., чулан 1-1 площею 3,92 кв. м. в будинку №23 по вул. Петровського в м. Білопілля, а всього: загальною площею 26,62 кв. м. У користуванні [PERSON] залишились кімнати 2-3 площею 11,59 кв. м., 2-2 площею 17,26 кв. м., кладова 2-1 площею 10,12 кв. м., коридор 1-2 площею 5,69 кв. м. і коридор 1 площею 4,04 кв. м., а всього загальною площею 48,7 кв. м. Однак, встановлені рішенням суду від 22 серпня 1960 року зміни у праві власності [PERSON] і [PERSON] в будинку, розташованому в м. Білопілля по вул. Петровського, 23, в бюро технічної інвентаризації зареєстровані не були. Судом також встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Білопільською державною нотаріальною конторою 25 грудня 1980 року і зареєстрованого в реєстрі за №2497, [PERSON] успадкував після [PERSON] ? частину житлового будинку житловою площею 29,70, розташованого за адресою: м. Білопілля, вул. Петровського, 23 (а. с.192). Відповідно до договору дарування від 20 січня 1981 року, посвідченого Білопільською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за №106, [PERSON] подарував своїй матері [PERSON] ? частину будинку, жила площа якого становить 29,7 кв. м., розташованого в м. Білопілля по вул. Петровського, 23 (а. с. 14-15). На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Білопільською державною нотаріальною конторою 5 лютого 2004 року і зареєстрованого в реєстрі за №127, [PERSON] прийняв у спадщину після [PERSON] ? частину вищезазначеного житлового будинку з прибудовою житловою площею 48,3 кв. м. (а. с. 19). Згідно договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 27 листопада 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Білопільського нотаріального округу і зареєстрованого в реєстрі за №1953, [PERSON] продав [PERSON] ? частину житлового будинку загальною площею 78,6 кв. м., житловою площею 48,30 кв. м. з прибудовами, що знаходиться по вул. Петровського, №23 в м. Білопілля і розташована на земельній ділянці площею 0,1588 га (а. с.20). Судом також встановлено, що [PERSON] фактично став проживати в ? частині будинку, розташованого в м. Білопілля по вул. Петровського, 23, до укладення із [PERSON] договору купівлі-продажу, що сторонами у справі не оспорюється. Зі слів позивачки [PERSON] вона в ? частині спірного будинку проживає із 2000 року, а зареєстрована у ньому з 5 листопад 2003 року (а. с. 139). Про те, що [PERSON] проживав у будинку до укладення договору купівлі-продажу, а також про укладення 27 листопада 2004 року договору купівлі-продажу будинку між [PERSON] і [PERSON] позивачці також було відомо. Претензій до [PERSON] ні на час його вселення із сімєю в будинок, ні вподальшому, під час його проживання у спірному будинку, з приводу зайняття ним площі, що на думку позивачки фактично йому не належить, [PERSON] не предявляла до 3 липня 2009 року. Зазначений факт сторонами у справі не оспорюється. Таким чином, в судовому засіданні факт недобросовісного придбання 27 листопада 2004 року [PERSON] у [PERSON] у власність ? частини житлового будинку, розташованого в м. Білопілля по вул. Петровського, 23, не знайшов свого підтвердження, оскільки перешкод для придбання [PERSON] зазначеної частини будинку на момент укладення правочину не було. Крім того, відчужувана співвласниками в різні періоди часу площа будинку не була більшою від тієї, які дійсно їм належала, а тому до порушення прав позивачки, яка є співвласником будинку, не привела. Разом із цим судом також встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Білопільською державною нотаріальною конторою 1 лютого 1984 року і зареєстрованого в реєстрі за №198, [PERSON] успадкувала після [PERSON] ? частину житлового будинку житловою площею 29, 7 кв. м. з надвірними будівлями, розташованого в м. Білопілля по вул. Петровського, 23 на земельній ділянці загальною площею 910 кв. м (а. с. 17). На підставі свідоцтва про право власності від 1 лютого 1984 року, виданого Білопільською державною нотаріальною конторою, [PERSON] стала власницею ? частини вищевказаного житлового будинку, жила площа якого в цілому складає 29,7 кв. м. (а. с. 18). Відповідно до договору дарування частини житлового будинку від 7 березня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Білопільського нотаріального округу і зареєстрованого в реєстрі за №266, [PERSON] подарувала [PERSON] ? частину житлового будинку з господарськими та надвірними прибудовами, розташованого за адресою: м. Білопілля, вул. Петровського, 23. Згідно зазначеного договору, житловий будинок з прибудовою, частина якого відчужується, розташований на неприватизованій земельній ділянці, на якій розташований житловий будинок з прибудовою «А-1» загальною площею 91,5 кв. м., житловою площею 48, 3 кв. м. (а. с. 22). Отже, внаслідок зазначених вище правочинів співвласниками будинку, розташованого в м. Білопілля по вул. О. Олеся, 23, стали [PERSON] позивачка у справі і [PERSON] відповідач. Судом також встановлено, що рішенням виконавчого комітету Білопільської міської ради від 23 липня 1986 року №116 [PERSON] надано дозвіл на житлову добудову житловою площею 10 кв. м. своєї частини будинку, а також побудувати надвірні будівлі, а саме: літню кухню, підвал під нею, сарай за письмовою згодою [PERSON] Цим же рішенням [PERSON] надано дозвіл на перебудову веранди розміром 7,5х2,15 м. за письмовою згодою співвласника [PERSON] (а. с. 196). При реєстрації 31 березня 2004 року [PERSON] права власності на ? частину будинку, розташованого в м. Білопілля по вул. Петровського, 23, було встановлено факт самовільного будівництва співвласником [PERSON] житлової прибудови літ. «А», гража літ. «Г», літньої кухні літ. «Б», прибудови літ. «б», льоху літ. «Е», сараю літ. «Д» (а. с. 195). Відповідно до ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлено за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного із співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, яке неможна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що після проведення співвласниками будинку добудови і його перебудови, як узгодженої так і такої без відповідного дозволу, загальна площа будинку збільшилась, змінились, відповідно і частки співвласників. Разом із цим судом також встановлено, що [PERSON] на праві власності в домоволодінні, розташованому за адресою: Сумська область, м. Білопілля, вул. О. Олеся, 23, що знаходиться у спільній частковій власності, належать жила кімната 1-3 площею 18,5 кв. м, кімната ІІ площею 18,2 кв. м, прихожа І площею 7,5 кв. м, загальна площа яких становить 44,2 кв. м, а також надвірні будівлі а саме: літня кухня «Б» площею 50,9 кв. м, прибудова «а» площею 11,2 кв. м, гараж «Г» площею 26,6 кв. м, сарай «Д» площею 26 кв. м, погріб «Е» площею 26 кв. м та огорожа, якими фактично вона користується. [PERSON] на праві власності в домоволодінні, розташованому за адресою: Сумська область, м. Білопілля, вул. О. Олеся, 23, що знаходиться у спільній частковій власності, належать жила кімната 2-3 площею 11,6 кв. м, кухня 2-2 площею 17,1 кв. м, передня кімната 2-1 площею 5,7 кв. м, коридор І площею 5,4 кв. м і веранда ІІ площею 7,5 кв. м, загальною площею 47,3 кв. м, а також надвірні будівлі, а саме: сарай «В» площею 26,1 кв. м, похідний погріб площею 16,7 кв. м, убиральня «У» та огорожа, якими він фактично користується Обидві частини будинку, що належать сторонам, є фактично ізольованими домоволодіннями з окремим виходом і можуть бути використані, як окремі жилі будинки. Таким чином, запропонований позивачкою розподіл житлової площі, з яким погодився [PERSON], і виділ кожному із співвласників його частки в натурі із спільного майна, який фактично призведе до припинення права спільної часткової власності, не порушить прав ні [PERSON], ні [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. За таких обставин позовні вимоги щодо виділу майна із спільної часткової власності та визнання права власності на нього підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог [PERSON] про визнання незаконним і скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд серії СМ №093682 від 21 липня 2004 року, виданого на імя [PERSON], то вони задоволенню не підлягають виходячи із наступного. Так, рішенням виконавчого комітету Білопільської міської ради від 31 серпня 1949 року [PERSON] дозволено мати присадибну ділянку розміром 0,15 га як на окреме господарство, оскільки він живе в одному господарстві абсолютно окремо від [PERSON], а площа всього угіддя 0,29 га (а. с. 190). Відповідно до рішення виконавчого комітету Білопільської міської ради від 24 листопада 1993 року №185 [PERSON] була передана у приватну власність земельна ділянка по вул. Петровського, 23 в м. Білопілля для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,10 га, а також для ведення особистого підсобного господарства площею 0,0418 га (а. с. 112). Згідно Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії СМ №059476 від 5 лютого 2004 року [PERSON] у приватну власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд було передано земельну ділянку площею 0,0260 га , розташовану в м. Білопілля по вул. Петровського, 23 (а. с. 38) Твердження позивачки з приводу того, що при виготовлені Державного акту на земельну ділянку покійній [PERSON] не були погоджені межі земельної ділянки із її бабою [PERSON], яка була суміжним землекористувачем, суд вважає необґрунтованими виходячи із наступного. Так, з акту від 5 грудня 2003 року вбачається, що під час виготовлення технічної документації на виготовлення Державного акту на право приватної власності на землю [PERSON], вимірювання земельної ділянки останньої було проведено по існуючим межам, які проходять із сторони [PERSON] по житловому будинку, паркану, кухні та стежці, яка на місцевості чітко виражена, так як суміжний землекористувач [PERSON], яка не погодила акт встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 17 листопада 2003 року, при розгляді була відсутня і до міської ради на розгляд також не зявилась (а. с. 126). Складення такого акту не суперечить вимогам ст. 158-159 ЗК України, відповідно до яких земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом. Однак, акт від 5 грудня 1993 року, яким фактично були вирішено спір та уточнені межі земельної ділянки із суміжним землекористувачем [PERSON], останньою у встановленому законом порядку оскаржений не був. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що при виготовленні технічної документації із землеустрою щодо складання Державного акту на право власності на землю [PERSON] він проводив заміри земельної ділянки. Так як суміжний землекористувач [PERSON] І відмовилась погоджувати межі, то вони з її боку були визначені по фактичному використанню, оскільки подвіря було розділене співвласниками парканом і мало два входи. 21 липня 2004 року [PERSON] одержав у приватну власність спірну земельну ділянку в порядку спадкування після матері [PERSON], що підтверджується Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серії СМ № 090682 (а. с. 37). З договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 листопада 2004 року вбачається, що [PERSON] продав [PERSON] належну йому на праві власності земельну ділянку площею 0,1588 га, розташовану за адресою: м. Білопілля, вул. Петровського, 23, а саме: 0,0260 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд і 0,1328 га для ведення особистого селянського господарства (а. с. 71). Згідно довідки Білопільської міської ради від 6 жовтня 2009 року земельна ділянка для житлового будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,2735 га , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] згідно рішення виконавчого комітету міської ради від 29 грудня 1993 року №227 передана у приватну власність [PERSON], але державний акт вона не одержувала (а. с. 82). Згідно ст. 125 Земельного Кодексу України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю Судом встановлено, що [PERSON] не є власником суміжної земельної ділянки, не виділена вона їй і у користування. Більше того, на пропозиції суду вона не надала даних про площу земельної ділянки, якою фактично користується, хоча при цьому стверджувала про те, що [PERSON] придбав значно більшу земельну ділянку. Твердження позивачки з приводу того, що Державний акт на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0260 га, розташовану в м. Білопілля по вул. Петровського, 23, був виданий на померлу особу, у звязку з чим він є незаконним суд також вважає необґрунтованими виходячи із наступного. Так, згідно свідоцтва про смерть серії 1-БП №170351 [PERSON] померла 23 квітня 2003 року (а. с. 107). Державний акт на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на її імя був виданий 5 лютого 2004 року. Цього ж дня [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину після смерті матері. Згідно порядку видачі державних актів на право приватної власності на землю потенційним спадкоємцям померлих власників земельних ділянок, затвердженого Сумським обласним управлінням земельних ресурсів 29 грудня 2000 року, зареєстрованого Сумським обласним управлінням юстиції 29 грудня 2000 року за №7-10/15, підставою для проведення робіт по складанню державного акта та видачі його потенційному спадкоємцю померлого власника земельної ділянки є його заява та клопотання нотаріальної контори до відповідного районного (міського) відділу земельних ресурсів. Державний акт заповнюється на померлого власника землі (а. с. 233). Допитана в судовому засіданні в якості спеціаліста начальник Білопільського районного відділу земельних ресурсів [PERSON] показала, що при видачі Державного акту на право власності на земельну ділянку на імя [PERSON] спеціалісти керувалась Земельним кодексом і вищезазначеним порядком. Вирішуючи питання про судові витрати у справі суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України, згідно якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають: 178 грн. 60 коп. державного мита, сплаченого при зверненні з позовом до суду і 125 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а всього: 303 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial