Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-08 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до Томаківського міжгосподарського сортонасінницького підприємства Томаківського району Дніпропетровської області про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири з надвірними спорудами №1 розташованої в будинку №4 по провулку Заводському в с. Володимирівка Томаківського району Дніпропетровської області, який було укладено 25 червня 2008 року та просять визнати за ними право спільної сумісної власності на зазначену квартиру з прилеглими надвірними спорудами. Позовні вимоги позивачі обґрунтовують тим, що з серпня 2000 року вони проживають у вказаній квартирі. На той період часу квартира належала відповідачу і перебувала на бухгалтерському обліку та балансі цього підприємства. До моменту вселення в квартиру, у ній проживала сімя [PERSON], який отримав її як працівник сортонасінницького підприємства на підставі рішення виконкому Томаківської районної ради народних депутатів Дніпропетровської області від 28 листопада 1986 року за №363. У звязку з виїздом в 1999 році сімї [PERSON] на інше постійне місце проживання, він звільнену квартиру передав сортонасінницькому підприємству, про що свідчить відповідна письмова заява. Позивачі, бажаючи отримати звільнену попередніми мешканцями квартиру, звернулися з відповідною заявою до відповідача, про що адміністрація підприємства 31 липня 2000 року видала наказ №39, на підставі якого їх сімя заселилася у вказану квартиру. Заселення такої квартири позивачами проводилося на умовах подальшого її викупу, що вбачається із відповіді відповідача на запит адвоката від 21 травня 2008 року за №21. Проживаючи у вказаній квартирі з серпня 2000 року, вони сплачували квартирну плату відповідачу і за свій кошт проводили покращення своїх житлово-побутових умов у квартирі. За власний рахунок вони провели опалення в квартирі, уклали договір про надання послуг з газопостачання та користування електричною енергією і оплачували надані ними послуги. 25 червня 2008 року відповідач видав наказ №9 про продаж їм квартири, яка перебувала на балансі підприємства. Вартість квартири згідно відомостей бухгалтерського обліку була визначена в сумі 15000 гривень. В той же день позивач [PERSON], за рахунок спільних коштів з [PERSON], вніс у касу відповідача визначену суму вартості кварти, що підтверджується відповідною квитанцією №40 до прибуткового касового ордеру серії 02АААК №813281. Після цього квартира була знята з бухгалтерського обліку підприємства та передана їм по накладній №236 від 25 червня 2008 року. Як вбачається з наведених вище обставин вони в простій письмовій формі уклали договір купівлі продажу квартири і досягли домовленості щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу: про ціну продажу, строках виплати ними грошей за придбану квартиру, а також про передачу квартири у їх власність після сплати покупної ціни за неї. З часу виплати грошей за квартиру вони вважають себе фактичними власниками придбаної квартири з надвірними спорудами, вільно володіють нею та користуються на власний розсуд. Право власності ніхто не оспорює. Однак, згідно ст. 657 ЦК України договори купівлі-продажу житлових будинків та квартир підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню. Відповідач у свою чергу, знявши продану їм квартиру зі свого бухгалтерського обліку та балансу, ухиляється від нотаріального посвідчення укладеного між ними договору купівлі-продажу квартири, а тому вони змушені були звернутися до суду з відповідним позовом. Приводом того є положення ст. 220 ЦК України згідно якої при недодержанні вимог закону про обовязкове нотаріальне посвідчення договору, такий договір може бути визнано дійсним в судовому порядку при умові, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася або ухиляється від його нотаріального посвідчення. Письмовими доказами, що підтверджують укладання договору купівлі-продажу квартири між ними та відповідачем, є офіційні бухгалтерські документи, що підтверджують внесення ними грошей за квартиру в касу підприємства, наказ по підприємству про продаж їм квартири, довідки видані відповідачем, що підтверджують виконання умов досягнутої домовленості щодо купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та накладна №236 від 25 липня 2008 року про передачу квартири. Про те, що саме вони є власниками квартири, а не відповідач, свідчать також договори, укладені саме з ними за надання послуг з газопостачання та про користування електричною енергією. Усі наведені обставини та письмові докази свідчать про наявність достатніх правових підстав для визнання договору купівлі-продажу квартири з надвірними спорудами, укладеного між ними та відповідачем дійсним. На попередньому судовому засіданні позивачі підтримали свій позов. Представник відповідача позов визнав повністю і не заперечує розглянути справу на попередньому судовому засіданні, про що надав суду письмову заяву. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити на попередньому судовому засіданні. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України за умови визнання відповідачем позову, суд ухвалює судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 ЦПК України. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Розглянувши матеріали справи, заслухавши сторони, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Ухвалюючи на попередньому судовому засіданні рішення у звязку з визнанням відповідачем позову, суд враховує положення ст.. ст.. 174, 175 ЦПК України. У разі визнання відповідачем позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, якщо для цього існують законні підстави. Законні підстави полягають насамперед у тому, що сторони уклавши між собою договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] досягли при цьому згоди, та виконали усі істотні умови такого виду правочинів, що підтверджується відповідними письмовими доказами. 25 червня 2008 року відповідач видав наказ №9 про продаж квартири позивачам, яка перебувала на балансі підприємства. Вартість квартири згідно відомостей бухгалтерського обліку була визначена сумою у 15000 гривень. В той же день позивач [PERSON], за рахунок спільних коштів, вніс у касу відповідача визначену суму вартості кварти, що підтверджується відповідною квитанцією №40 до прибуткового касового ордеру серії 02АААК №813281. Після цього, квартира була знята з бухгалтерського обліку підприємства та передана позивачам по накладній №236 від 25 червня 2008 року. Згідно ст. 657 ЦК України договори купівлі-продажу житлових будинків та квартир підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню. Як зясувалося в судовому засіданні, відповідач мав певні перешкоди нотаріально посвідчити правочин, оскільки підприємство знаходиться на стадії банкрутства, а тому не має достатніх коштів для необхідних витрат повязаних з процедурою оформлення договору купівлі-продажу квартири. Крім того, на балансі підприємства перебувало декілька таких квартир. Нотаріально посвідчити правочин купівлі-продажу квартири відповідач також не має можливості і на теперішній час. Аналізуючи обставини, які виникли між сторонами внаслідок цивільно-правових відносин щодо укладення, реалізації та виконання договору купівлі-продажу квартири, суд не вбачає інших підстав нікчемності правочину. На підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України можливо визнати не посвідчений нотаріально договір купівлі-продажу квартири дійсним, так як сторони домовилися щодо усіх істотних його умов, що підтверджується переліченими письмовими доказами, та відбулося повне виконання договору. На підставі викладеного та

Outcome: approved