Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-19 00:00:00

Позивач є учасником війни, у звязку з чим та відповідно до вимог ч.5 ст.12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту позивач має право на отримання від держави щорічно до 05 травня одноразової грошової допомоги в розмірі пяти мінімальних пенсій за віком. В поданому позові позивач посилається на те, що відповідач, порушуючи вимоги вищезазначеного Закону, протягом 2009 року виплачував таку одноразову грошову допомогу не в повному обсязі. У звязку з чим позивач в поданому позові просить суд стягнути з відповідача на його користь суму недоплаченої одноразової щорічної допомоги учасникам війни за період 2009 роки у розмірі 2150 грн. з урахуванням розміру мінімальної пенсії за віком на момент здійснення виплати. Позивач підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, справу просив розглядути без його участі. Представник відповідача заявлені позовні вимоги не визнав, посилаючись на їх необгрунтованість у звязку з тим, що виплата допомоги здійснювалась у розмірах, які були передбачені Законом України Про Державний бюджет України на відповідний рік. Суд, заслухавши доводи сторін, дослідивши письмові матеріали справи, вважає необхідним задовільнити позов частково з наступних підстав. Так, згідно ст.71 ч.І КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення. Згідно ст.З Конституції України «Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави». Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України «Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України». Згідно ч.2 та ч.З ст.22 Конституції України «Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийняття нових законів або внесені змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод». Відповідно до ч.І ст.64 Конституції України «Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України». Враховуючи вищенаведені Конституційні норми, суд також зазначає, що відповідно до вимог ст.14 Закону України «Про Статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічно до 05 травня учасникам війни виплачується разова грошова допомога у розмірі трьох мінімальних пенсій за віком. При цьому, відповідно до ст.17-1 цього Закону виплати такої допомоги здійснюється органами праці та соціального захисту населення. Із наданих позивачем документів (а.с.2-3) судом встановлено, що позивач дійсно є учасником війни. і При цьому, розмір мінімальної пенсії за віком у травні 2009 року складала 498 грн.. згідно із Законом України від 26.12.2008р. № 835 - VI. Таким чином, враховуючи вищенаведені вимоги діючого законодавства, які гарантують додаткові гарантії соціального захисту учасників війни, позивач у 2009 році повинен був отримати від відповідача разову грошову допомогу у розмірі 2490 грн. Судом було встановлено, що фактично позивач у 2009 році отримав 340 грн. і це підтверджується повідомленням відповідача (а.с.4). При цьому, із пояснень відповідача, встановлено, що виплати такого розміру одноразової допомоги були здійсненні на підставі Закону України Про Державний бюджет України на відповідний рік. Таким чином судом було встановлено, що фактично за 2009 рік відповідачем було недоплачено позивачеві сума щорічної разової грошової допомоги у розмірі : 2490 - 340 = 2150грн. Враховуючи вищенаведені вимоги діючого законодавства та норми Конституції України, перевіряючи доводи сторін, суд вважає, що такі дії відповідача дійсно порушили право позивача на отримання щорічної одноразової грошової допомоги в розмірі пяти мінімальних пенсій за віком, як передбачено Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», який в данному випадку є спеціальним Законом, який безпосередньо регулює існуючи правовідносини між позивачем та державою в особі її виконавчих органів. При цьому суд зазначає, що із змісту Законів України Про Державний бюджет України, якими встановлювався розмір щорічної разової грошової допомоги учасникам війни, дані закони приймалися саме з реальних можливостей видаткової частини Державного бюджету України на відповідний рік. Відповідно до ст.1 Протоколу №14 Європейської конвенції з прав людини державні органи, не можуть посилатись на брак коштів в бюджеті, як на причину невиконання своїх зобовязань. У звязку з чим суд вважає необгрунтованими посилки представників відповідача на вищезазначену норму закону. При цьому суд також зазначає, що в період 2009 року Верховною Радою України не вносилось ніяких змін в частині застосування положень ст.14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У звязку з чим суд вважає заявлені позивачем позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, у звязку з чим суд вважає необхідним позов задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача суму у розмірі 2150 грн. Вирішуючи позов таким чином суд враховує, що відповідно до Декрету КМУ «Про державне мито» сторони звільнені від сплати судового збору, у звязку з чим суд вважає необхідним судові витрати, понесені по справі, віднести на рахунок держави. На підставі викладеного, ст.ст.3,8,19,22,64 Конституції України, ст.1 Протоколу №14 Європейської конвенції з прав людини, ст.ст.8,9,14,17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-XII від 22.10.1993р., Закону України Про пенсійне забезпечення №279 від 13.03.02р., Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування №1058- IV від 09.07.2003р., Закону України «Про внесення змін до Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування №2291-IV від 23.12.2004р. та «Про Державний бюджет України на 2009 рік,

Outcome: approved