Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-23 00:00:00

В Рівненський міський суд з позовом до [PERSON] Акціонерного Товариства [PERSON] «Надра» про дострокове розірвання договору банківського вкладу, видачу вкладу, компенсацію понесених витрат та відшкодування моральної шкоди звернувся [PERSON] В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги зменшив. Остаточно просить суд достроково розірвати договір №116399 банківського вкладу від 01 серпня 2008 року укладений між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON]; стягнути з відповідача ВАТ КБ «Надра» на користь позивача [PERSON] 908,45 євро, що за курсом Національного банку України станом на 17 лютого 2010 року становить 9922,52 грн. депозитного вкладу з нарахованими згідно договору відсотками; стягнути з відповідача ВАТ КБ «Надра» на користь позивача [PERSON] 5000,00 грн. заподіяної моральної шкоди та 2000,00 грн. адвокатських послуг та покласти на відповідача судові витрати по справі. Представник відповідача [PERSON] Акціонерного Товариства [PERSON] "Надра" в судовому засіданні заявлені позовні вимоги позивача визнав частково в частині дострокового розірвання договору банківського вкладу та стягнення депозитного вкладу з нарахованими відсотками в розмірі 908,45 євро. В решті позовні вимоги позивача не визнав, вважає їх безпідставними та просить суд відмовити у їх задоволенні. Заслухавши учасників судового процесу, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що 01 серпня 2008 року між [PERSON] Акціонерним Товариством [PERSON] «Надра», що є учасником Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та [PERSON] було укладено договір №556399 строкового банківського вкладу (депозиту) «Мій вибір» оформлений в рамках Пакету послуг ПП «Базовий +» №1188097. Відповідно до п.1.2 договору банківського вкладу, відповідач відкрив позивачу вкладний (депозитний) рахунок №556399. Відповідно до п.2.1. договору банківського вкладу вклад надходить на вкладний рахунок в сумі 1559,00 євро, які позивачем були внесені в повній мірі. Відповідно до п.2.2. договору банківського вкладу строк дії вкладу 12 місяців від дати внесення вкладу на вкладний рахунок. Початок дії строку вкладу розпочинається з дня надходження вкладу на вкладний рахунок. Відповідно до п.2.3. договору банківського вкладу процентна ставка по вкладу встановлюється в розмірі 11,2% річних. 03 серпня 2009 року додатковою угодою №1 до Договору строкового банківського вкладу «Мій вибір» №556399 від 01 серпня 2008 року сторонами по справі внесено зміни, згідно яких дата повернення вкладу становить 03 грудня 2009 року. 23 червня 2005 року між позивачем та відповідачем був укладений договір-анкета №61200702 на відкриття карткового рахунку та обслуговування кредитної картки, у відповідності до якого було укладено Договір №1 від 25 червня 2005 року до договору-анкети №61200702 на відкриття карткового рахунку та обслуговування кредитної картки від 23 червня 2005 року, згідно якого було встановлено картковий ліміт в сумі 4500,00 євро терміном до 23 червня 2006 року та сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 16,4 % річних. 11 лютого 2010 року позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення коштів з його карткового рахунку №79372223 які були перераховані 14 грудня 2009 року в сумі 908,38 євро. Однак, отримав відмову у видачі суми вкладу та нарахованих відсотків. Станом на момент звернення позивача до суду сума боргу відповідача перед позивачем по договору банківського вкладу №116399 від 01 серпня 29008 року складає 908,45 євро. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як слідує зі ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч.2 ст.1058 ЦК України договір банківського вкладу, в якому є фізична особа, є публічним договором. Частина 2 статті 1060 ЦК України передбачає, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду, банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Відповідно до ч.3 ст.1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрямки використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Відповідно до положень ст.1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішення суду у випадках, встановлених законом. Таким чином, відмова від повернення належних позивачу коштів на його вимогу є порушенням умов договору і прав позивача, як власника. Відповідно до п.2 Постанови Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року №5 "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів" до відносин, які регулюються Законом України "Про захист прав споживачів" належать зокрема ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Верховний суд України в "Узагальненні практики вирішення судами спорів, що виникають із договорів про надання громадянам фінансово-кредитних послуг недержавними структурами підприємницької діяльності" від 01 грудня 1997 року також звертає увагу на те, що правовідносини в справах за позовами громадян до комерційних банків про стягнення внесених сум та нарахованих дивідендів регулюються загальними нормами зобовязального права, відповідними актами, що регулюють діяльність кожної з цих структур, укладеними договорами про надання послуг і при вирішення таких справ слід враховувати положення вищевказаного розяснення Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів". Відповідно до ст.8 Конституції України нормативно-правові акти приймаються на підставі Конституції України і повинні відповідати їй. Відповідно до ст.56 Закону України "Про Національний банк України" Нормативно-правові акти національного банку видаються у формі постанови Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно з законом помякшують або скасовують відповідальність. Нормативно-правові акти Національного банку підлягають обов'язковій державній реєстрації в Міністерстві юстиції України та набирають чинності відповідно до законодавства України. З вищезазначеної Постанови Національного Банку України вбачається, що правління Банку не вносило жодних змін щодо Положення №516 яке визначає порядок здійснення банками депозитних операцій в частині заборони зняття депозитів. Тому, враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] в частині дострокового розірвання договору банківського вкладу, стягнення депозитного вкладу знайшли своє повне підтвердження, є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають до повного задоволення. Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України "Про захист прав споживачів" та розяснення Пленуму Верховного Суду України, п.10 ст.4 Декрету Кабінету Міністрів України "Про державне мито" позивач звільнений від сплати державного мита. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати по справі. Як вбачається з дослідженої в судовому засіданні квитанції до прибуткового касового ордеру №32 від 15 лютого 2010 року, позивачем згідно угоди-доручення від 15 лютого 2010 року було сплачено 2000,00 грн. за надану правову допомогу. Оскільки представник позивача - адвокат [PERSON] під час розгляду справи по суті був присутнім, представляв інтереси позивача в судовому засіданні, надавав правову допомогу, рішення прийнято на користь позивача, тому дані судові витрати слід стягнути з відповідача, як судові витрати, понесені позивачем на його користь. Як вбачається з дослідженої в судовому засіданні квитанції №1434581 від 17 лютого 2010 року позивачем при подачі позову до суду було сплачено витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді в розмірі 120,00 грн. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач при подачі позову до суду звільнений від сплати державного мита, рішення прийнято на його користь, тому державне мито у відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України слід стягнути з відповідача в прибуток держави, а витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді, які були сплачені позивачем при подачі позову до суду - на користь позивача. Що стосується позовних вимог позивача в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн., в цій частині вимог позивачу слід відмовити, оскільки як на підставу позовних вимог в цій частині позивач посилається на ст.1167 ЦК України. Разом з тим, ст.1167 ЦК України регулює позадоговірні відносити, а тому не поширюється на спірні договірні відносини сторін. При цьому, суд враховує, що позивач належними та достатніми доказами не довів ні самого факту заподіяння йому моральної шкоди, ні обставин, які визначають її характер та обсяг. Не зазначив позивач і того, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди та якими доказами це підтверджується. На підставі викладеного,

Outcome: approved