Jurisdiction: civil
Date: 2008-12-18 00:00:00

Позивачка звернулась до суду 20 червня 2007 року з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, як такий, що не відповідає вимогам закону, посилаючись на те, що з [PERSON] вона знаходилась у зареєстрованому шлюбі з 12 червня 1999 року по лютий 2007 року. За час перебування у шлюбі вони придбали у ТОВ “Лозова Лада” автомобіль ВАЗ-210990, 2004 року випуску, колір мурена-металік, модель і номер автомобіля [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . Позивачка зазначає, що в червні 2007 року їй стало відомо про те, що її колишній чоловік – [PERSON] уклав договір купівлі-продажу вказаного автомобіля без її на то згоди. Оскільки цей автомобіль був придбаний ними в шлюбі, за сумісні кошти, вона вважає, що її права як дружини порушені, і вимушена звернутися до суду. Ухвалою від 5 листопада 2007 року за клопотанням представника позивача в якості третьої особи до розгляду данної справи залучено філію Лозівської товарної біржі, оскільки договір купівлі-продажу автомобіля, який оспорюється, було укладено саме цією установою 2 червня 2006 року (а.с.67). Ухвалою суду від 13 жовтня 2008 року за клопотанням представника відповідача було залучено другим відповідачем до розгляду данної справи [PERSON] , оскільки договір купівлі-продажу спірного автомобіля було укладено між [PERSON] та ним, [PERSON] В судовому засіданні представник позивачки і вона сама наполягала на задоволенні позовних вимог та пояснила, що вказаний автомобіль її колишній чоловік [PERSON] на протязі травня 2006 року передавав за доученням якимсь особам, але не продавав його. Про продаж автомобіля їй стало відомо випадково, тому на момент подачі позову до суду вона не мала інформації де була укладена ця угода. Крім того, в судовому засіданні позивачка пояснила, що вона була впевнена, що така угода не може відбутися взагалі, оскільки [PERSON] вчинив корисний злочин, для чого використав цей автомобіль, в результаті чого на автомобіль, як на засіб скоїння злочину органами досудового слідства було накладено арешт, а згідно вироку суду – він підлягагав конфіскації. Відповідач [PERSON] та його представник Ткаченко В.О. в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що [PERSON] , як дружина була обізнана в тому, що право на керування та розпорядження автомобілем в травні 2008 року за довіреністю було передано [PERSON] [PERSON] або [PERSON] ., за що сім`я отримала гроші в розмірі 5 тисяч доларів США. Йому також відомо, що через де-кілька днів [PERSON] . по довіреності (по передорученню) передав право розпоряджатися вказаним автомобілем Ушакову В.І., який в свою чергу від імені [PERSON] на початку червня 2006 року продав автомобіль [PERSON] Відповідач [PERSON] також позовні вимоги не визнав і пояснив, що уклав договір купівлі-продажу спірного автомобіля в філії Лозівської товарної біржі 2 червня 2006 року. Угода була укладена між ним та [PERSON] , за дорученням від імені якого діяв Ушаков В.І. Цю угоду він вважає законною, оскільки його завірили, що автомобіль на час продажу під заставою, арештом не перебував і тому він вважає себе добросовісним набувачем. Представник третьої особи - філії Лозівської товарної біржі Нос А.І. також вважав, що угода, укладена 2 червня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] про купівлю-продаж автомобіля ВАЗ 21099 є законною, оскільки біржою додержані всі вимоги закону, які передбачені в данному випадку. Крім того, представник третьої особи пояснив, що при укладанні такого роду угод, біржа не повинна з`ясовувати сімейний стан відчуджувача майна, а також установу не цікавлять питання розміру вартості товару, про що домовляються самі сторони. Перевіривши матеріали справи, вислухавши доводи сторін, іх представників, представника третьої особи, пояснення свідків, вивчивши матеріали про відмову в порушенні кримінальної справи за заявою [PERSON] за № 2132, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав : В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованному шлюбі з 12 червня 1999 року по 27 березня 2007 року (а.с.4-7, 10,11). В період шлюбу, 4 вересня 2004 року, ними був придбаний автомобіль марки ВАЗ 21099, 2004 року випуску, колір мурена-металік, модель і номер автомобіля [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] (а.с.8,9,13). З пояснень в судовому засіданні позивачки вбачається, що вона не знала про продаж автомобіля [PERSON] , який він вчинив влітку 2006 року, коли відносини між ними, як між подружжям, вже були напруженими. Дійсно, їй було відомо, що він 4 травня 2006 року скоїв крадіжку металу, за що 21 червня 2007 року був засуджений до умовної міри покарання з конфіскацією спірного автомобіля як засобу злочину. Вона вважала, що, якщо автомобіль в період досудового слідства був арештований та переданий Карабану Ю.М. під зберігальну розписку, то такий автомобіль, або інше майно, ніяк не можуть бути відчудженими. Крім того, як вона пояснила, вона ввжала, що якщо майно придбано подружжям за сумісні кошти, то воно не може бути продано без згоди чоловіка чи дружини. Дійсно, вона підтвердила той факт, що в травні 2006 року спірний автомобіль був переданий [PERSON] у тимчасове користування [PERSON] або Грищенку Ю.В. в зв`язку з вищевикладеними обставинами, за що той передав Карабану Ю.М. гроші. При цьому ніхто з них не звертався до відповідних органів для оформлення купівлі-продажу чи яких інших документів. Вже при розгляді справи в суді вона дізналася, що Гайворонським В.М. через тиждень автомобіль був переданий по довіреності по передорученню Ушакову В.І., в якого також автомобіль перебував всього тиждень. Як пояснила позивачка та її представник, як тільки вони дізналися про продаж автомобіля, тобто в червні 2006 року, який знаходився під арештом та за вироком суду підлягав конфіскації, зразу звернулися зі скаргами в де-кілька правоохоронних установ, а саме : до Лозівської міжрайонної прокуратури, до відділу ДВС Лозівського міськрайоного управління юстиції Харківської області, в Лозівський ГУМВС України в Харківській області, обласні установи, Всеукраїнське об`єднання «Батьківщина», до Секрітаріата Президента України, в Міністерство внутрішніх справ України (а.с.87-90, 135-137). В судовому засіданні встановлено, що, дійсно [PERSON] 4 травня 2006 року вчинив крадіжку металу, за що був умовно засуджений Лозівським міськрайоним судом до умовної міри покарання з конфіскацією автомобіля, як засобу вчинення корисного злочину (а.с.27-28). До матеріалів про відмову в порушенні кримінальної справи за заявою [PERSON] № 2132 залучено власноручно розписку [PERSON] від 15 травня 2006 року про те, що він отримав від працівників міліції вищезгаданий автомобіль, який зобов`язується зберегти в належному стані, не продавати його до вирішення справи по суті. В той же день слідчим було винесено постанову про визнання та залучення до справи речових доказів, в т.ч. і вказаного автомобіля ( аркуші матеріалу 17,20). Того ж дня [PERSON] по довіреності уповноважив Гайворонського В.М.або Грищенка Ю.В.керувати та розпоряджатися вказаний автомобілем. В свою чергу [PERSON] .через тиждень, тобто 23 травня 2006 року по довіреності (по передорученню) уповноважив Ушакова В.І. розпоряджатися цим автомобілем. Ці довіреності були посвідчені приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Степанчук Н.О. ( а.с.122-124). При чому, в першій довіреності, яка видана від імені [PERSON] на ім`я Гайворонського В.М. або Грищенка Ю.В., вказано, що в паспорті [PERSON] в графі «сімейний стан» є відмітка про реєстрацію шлюбу з [PERSON] , який зареєстровано в відділі РАГС міста Лозова, Харківської області. На запит суду начальником МВ № 10 ГУМВС в Харківській області надано відповідь про те, що автомобіль марки ВАЗ-210990, державний номер АХ2460АА 23 вересня 2004 року зареєстровано на ім`я [PERSON] 15 травня 2006 року вищевказаний автомобіль знято з обліку для реалізаціїї в межах України. 13 червня 2006 року автомобіль зареєстровано за [PERSON] та присвоєно державний номер АХ4657АК (а.с.41). Відділ державної виконавчої служби Лозівського міськрайонного управляння юстиції в Харківській області надав інформацію на запит суду про те, що спірний автомобіль 16 травня 2006 року знятий з обліку [PERSON] , тобто вже після написання розписки про його зберігання, і 13 червня 2006 року зареєстровано за [PERSON] (а.с.43-44). Тобто Ушаков В.І. на своє ім`я автомобіль не реєстрував. 2 червня 2006 року між [PERSON] , від імені якого діяв Ушаков В.І. та [PERSON] в Лозівській філії Харківської товарної біржі укладено договір купівлі-продажу спірного автомобіля, в якому вказана вартість товару – 100 грн. З приводу цього відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що не читав текст договору і йому не відомо, що там написано, але підпис свій під ним визнав, а також пояснив, що дійсно за автомобіль ним було сплачено більшу суму, ніж вказано в документі (а.с.67). В судовому засіданні представник третьої особи - Лозівської філії Харківської товарної біржі Нос А.І. пояснив, що при укладенні цієї угоди та інших аналогічних угод сімейний стан сторін відповідальними працівниками біржі не перевіряється. Також не перевірявся факт знаходження автомобіля під арештом чи в заставі. Судом в якості свідка був допитаний [PERSON] ., який пояснив, що віддав Карабану Ю.М. в присутності його колишньої дружини гроші в сумі 5 тисяч доларів США за автомобіль, який він передав йому по довіреності. Сам він вважав, що уклав з [PERSON] угоду купівлі-продажу цього автомобіля, а також вважав, що дружина Карабана інформована про продаж автомобіля, що йому було ясно з її поведінки та висловів. При цьому свідок пояснив, що коли вони домовлялися з [PERSON] про продаж автомобіля, його дружина була відсутня, також до нотаріуса при складанні довіреності [PERSON] з ними не їздила, при цьому був присутній тільки [PERSON] На цьому ж наполягала і позивачка. Але пояснення свідка Гайворонського В.М. суд не може вважати об`єктивними, оскільки вбачається його зацікавленість в результаті розгляду цього спору. Відповідач [PERSON] , допитаний судом в якості свідка, а пізніше залучений, як відповідач, пояснив, що ні [PERSON] , ні Ушаков В.І., як його довірена особа, ніхто з відповідальних осіб Лозівської філії товарної біржі не попередели його ні про сімейний стан продавця, ні про те, що вказаний автомобіль знаходиться під арештом і є предметом вчинення злочину. За клопотанням відповідача [PERSON] позивачка була допитана в якості свідка, тобто їй було роз`янено про можливість кримінальної відповільності внаслідок дачі неправдивих пояснень, які вона дала суду під присягою. При цьому вона пояснила, що їй до останнього моменту було невідомо про те, що машина продана відповідачем, вона вважала, що автомобіль знаходиться на штафмайданчику, як арештований та такий, що підлягає конфіскації, оскільки відповідач на ньому вчинив крадіжку металу. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 26 листопада 2007 року пояснив суду, що реалізація автомобіля його осбиста справа і це він вирішує продавати автомобіль чи ні (а.с.75-зворот). В судовому засіданні як спеціалісти були допитані державний нотаріус міста Лозова Харківської області Звада В.В. та приватний нотаріус Лозівського міського округу Степанчук Н.О., які пояснили, що згідно з інструкцією «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженою наказом Міністерства юстиції № 20\\5 від 3 березня 2004 року, угоди купівлі-продажу, які укладаються на товарних біржах та їх філіях повинні відповідати діючому законодавству України. Так, в данному випадку, відповідаольні особи Лозівської філії Харківської товарної біржі повинні були з`ясувати сімейний стан [PERSON] , від імені якого діяв Ушаков В.І. та поставити до відома його дружину про продаж автомобіля, який є сумісним майном подружжя, перевірити чи перебуває автомобіль під арештом, чи знаходиться в заставі. Ст. 215 ч.1 ЦК України визначае, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами), вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Частина 3 цієї ж статті ЦК України передбачає, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна їз сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Ст. 216 ЦК України передбачає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.У разі недійсності правочину кожна їз сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона отримала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, тобто коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодавати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збіитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Згідно ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчуджувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно вимог ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. В данному випадку власниками автомобіля, тотбто товару, є, як [PERSON] , так і його колишня дружина [PERSON] , оскільки цей автомобіль вони придбали в шлюбі за сумісні кошти. А згідно вимог ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостіного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За таку річ в данному випадку можна вважати спірний автомобіль. Право спільної сумісної вланості не поділено на частки, тому усі співвласники мають однакове, рівне право володіти, користуватися, розпоряджатися певним майном. Набуття майна за час шлюбу створює призумпцію виникнення права спільної сумісної вланості. Це означає, що ні чоловік, ні дружина не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок, іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує призумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Тобто, якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, як в данному випадку, це не значить, що він є одноосібним власником майна. Ст. 659 ЦК України покладає на продавця зобов`язання попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо). У разі невиконання цієї вимоги покупець має право вимагати зниження ціни або розірвання договору купівлі-продажу, якщо він не знав і не міг знати про права третіх осіб на товар. В п.п.»д» п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» ( з подальшими змінами) роз`яснено, що відсутність згоди другого подружжя на відчудження спільного майна може бути підставою для визнання недійсною угоди в тому випадку, коли угода потребувала обов`язкового нотаріального посвідчення або судом встановлено, що сторони (сторона) в угоді діяли недобросовісно. В судовому засіданні позивачці та її представнику було роз`яснено про їх право уточнити, доповнити позовні вимоги, але це зроблено не було і суд розглядав позов в тому стані, в якому його було подано, бо згідно вимог ст. 11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.ї громадян. По цій причині суд не мав можливості визначити порядок взаєморозрахунків сторін. Але вирішуючи даний позов, відповідно до ч.1,5 ст. 216 ЦК України в разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину за вимогою заінтересованої особи або за власною ініціативою суду. На цій підставі суд вважає, що відповідач [PERSON] , як набувач спірного автомобіля, який є сумісною власністю колишнього подружжя Карабан, повинен його повернути відповідачу Карабану Ю.М., оскільки цей автомобіль був зареєстрований на його ім`я.

Outcome: approved