Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-22 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з цим позовом, і просила визнати за нею право на земельну частку (пай) та зобовязати відповідача видати їй державний акт на право власності на земельну ділянку. На обґрунтування позовних вимог представник позивача повідомив, що в період з 01.10.1979 по 31.01.1982 року вона працювала на сільськогосподарському підприємстві «Ладижинське». Правонаступниками сільськогосподарського підприємства «Ладижинське» були колгосп „Червоний степ, колгосп ім. Жданова, колгосп „Росія, [PERSON] радгосп-технікум, агрокооператив „Ладижинський. На момент виходу на пенсію вона працювала в колгоспі «Росія», заяву про вихід з членів колгоспу вона не писала. Загальними зборами колгоспу вона з членів колгоспу не виключалась. У вересні 2009 року [PERSON] районна рада Вінницької області затвердила технічну документацію по інвентаризації земель АКПП «Ладижинський» м. Ладижин, та видала останньому державний акт про право колективної власності на земельну ділянку площею 2818,7 га в тому числі 2685,0 га сільськогосподарських угідь. Однак, в порушення вимог законодавства України до даного списку її не було включено. В порядку ст. 33 ЦПК України були замінені неналежні відповідачі [PERSON] районна державна адміністрація і [PERSON] районна рада Вінницької області на належного відповідача [PERSON] міську раду Вінницької області, і до участі у справі як третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог притягнута спілка співвласників АКПП «Ладижинський». В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги. Представники відповідача [PERSON] міської ради та представник третьої особи АКПП «Ладижинський» в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні у звязку зі збігом строку позовної давності. Дослідивши докази і давши їм належну юридичну оцінку, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 8 серпня 1995 року право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 5 червня 2003 року право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, а також громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай). Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. В судовому засіданні встановлено, що позивачка являється пенсіонером, яка раніше працювала з перервами в період з 01.10.1979 по 31.01.1982 року у сільськогосподарському підприємстві «Ладижинське», правонаступниками якого були колкгосп ім. Жданова, колгосп „Росія, [PERSON] радгосп-технікум, державне сільськогосподарське підприємство «Ладижинський», колективне сільськогосподарське підприємство «Ладижинський», аграрний кооператив приватних пайовиків „Ладижинський та залишилась членом вказаного підприємства. Таким чином позивачка мала право на земельну частку ( пай ). Однак, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦПК України перебіг позовної давності для звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів особи починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Представник відповідача в своєму клопотанні просила застосувати наслідки пропуску звернення до суду та відмовити у задоволенні позову. Пропущення строку звернення до суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін ч. 4 ст. 267 ЦК України. Позивачка звернулася з цим позовом до суду 10.12.2009 року, тобто з пропуском трирічного строку звернення, починаючи з 2003 року, коли був сформований список осіб, які мають право на земельну частку (пай) АКПП «Ладижинський». Представник позивача не навів доказів поважності пропуску строку позовної давності, адже скрутне матеріальне становище, похилий, вік, стан здоровя не є перешкодою для звернення до суду за захистом своїх прав через представника. Крім цього, суду не було надано доказів на підтвердження наявності перешкод для звернення до суду протягом останніх семи років. Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити через пропуск строку позовної давності. На підставі ст. ст. 256, 261, 267 ЦК України,

Outcome: dismissed