Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-13 00:00:00

[PERSON] 25 березня 2009 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ КБ ПриватБанк про розірвання договору банківського вкладу, повернення вкладу, відшкодування збитків, моральної шкоди і витрат. Позивач в своїх позовних вимогах посилався на те, що 05 лютого 2008 року уклав з відповідачем договір банківського вкладу строком на 1 рік, банк прийняв його кошти та видав картку і позивач користувався нею. Строк договору закінчився і він звернувся до банку з питанням про повернення вкладу, гроші повернуті не були і він дізнався, що дія терміну договору подовжена ще на 1 рік. Став вимагати повернення вкладу і розірвання договору, на що отримав відмову. Вважає вказане неправомірним, оскільки згоди на це не давав. Звернувся до відповідача знову з питання розірвання договору, повернення вкладу, але той йому в цьому відмовив, відповідач свої зобовязання не виконує. Він писав звернення до відповідача про усунення вказаного, але нічого зроблено не було. Просив розірвати договір банківського вкладу, повернути йому його кошти, відшкодувати збитки, моральну шкоду і витрати, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача ПАТ КБ ПриватБанк позов не визнав, посилаючись на те, що дійсно 05 лютого 2008 року на прохання позивача вони уклали з ним договір банківського вкладу, гроші прийняті, банк надав йому картку, позивач нею користується. По цьому договору сплачувалися необхідні суми. Відповідач згідно умов договору пролонгував строк дії вказаного договору, про що негайно повідомив позивача. Кошти позивачу повернуті, розрахунок зроблено. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і моральної шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення представника відповідача, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В судовому засіданні встановлено, що 05 лютого 2008 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № SAMDN25000700854751 депозитного вкладу на 1 рік, банк прийняв його кошти та видав картку і позивач користувався нею. Строк договору закінчився і він звернувся до банку з питанням про повернення вкладу, гроші повернуті не були, дія терміну договору подовжена ще на 1 рік. Позивач став вимагати повернення вкладу і розірвання договору до закінчення цього строку, на що отримав відмову і звернувся з позовом до суду. ПАТ КБ ПриватБанк, як структурна частина банківської системи України, здійснює свою діяльність у відповідності до законодавства України з питань банківської діяльності, нормативно-правових актів національного банку України та інших уповноважених органів з питань заснування, реєстрації, діяльності, реорганізації та ліквідності банків. Положення Закону України «Про банки та банківську діяльність» та нормативно-правові акти НБУ застосовуються як до банків, так і до філій іноземних банків. У відповідності до ст. 4 Закону України «Про банки та банківську діяльність» НБУ здійснює банківський нагляд відповідно до положень Конституції України, цього Закону, Закону України «Про національний банк України», інших законодавчих актів та нормативно-правових актів НБУ. В разі недотримання банками вимог цього Закону та нормативно-правових актів НБУ до них застосовуються відповідні заходи впливу. Відповідно до ст. 99 Конституції України, ст. ст. 6, 7 Закону України «Про національний банк України» забезпечення стабільності грошової одиниці є основною функцією центрального банку держави НБУ. На виконання своєї основної функції НБУ сприяє дотриманню стабільності банківської системи, а також, у межах своїх повноважень, - цінової стабільності, встановлює для банків правила проведення банківських операцій, бухгалтерських операцій, бухгалтерського обліку і звітності, захисту інформації, коштів та майна, визначає особливості функціонування банківської системи України в разі введення воєнного стану чи особливого періоду. Особливість періоду підтверджується прийняттям Закону України «Про першочергові заходи щодо запобігання негативним наслідкам фінансової кризи та про внесення змін до деяких законодавчих актів України». Згідно ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» депозитні операції є банківськими операціями. Відповідно до ст. 66 Закону України «Про банки та банківську діяльність» держане регулювання діяльності банків здійснюється НБУ у формі встановлення вимог та обмежень щодо діяльності банків, а також нагляду за діяльністю банків. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про національний банк України» головна мета банківського регулювання і нагляду безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів. НБУ здійснює постійний нагляд за дотриманням банками, їх підрозділами, афілійованими та спорідненими особами банків на території України та за кордоном, банківськими об'єднаннями, представництвами та філіями іноземних банків в Україні, а також іншими юридичними та фізичними особами банківського законодавства, нормативно-правових актів НБУ і економічних нормативів. На виконання цих приписів Конституції та законів України 11 жовтня 2008 року національним банком України було винесено постанову НБУ № 319 «Про додаткові заходи щодо діяльності банків», згідно до п. 2.4 якої банки повинні виконувати свої зобов'язання за всіма типами договорів із залученням коштів у будь-якій валюті лише в разі настання строку завершення зобов'язань, незалежно від категорії контрагентів. Також 05 грудня 2008 року було винесено постанову НБУ № 413 «Про окремі питання діяльності банків». Відповідно до абзацу 5 п. 2 зазначеної постанови банки України зобов'язані вживати всіх необхідних заходів щодо забезпечення позитивної динаміки зростання обсягів депозитів (передусім у національній валюті) з метою недопущення дострокового повернення коштів, розміщених вкладниками. Таким чином, банкам заборонено робити дострокове повернення депозитів, що підтверджено й додатковими роз'ясненнями НБУ у листі № 22-310/946-17250 від 06 грудня 2008 року, в якому роз'яснено, що «...банкам заборонено робити дострокове повернення депозитів, так як вони вкладені у довгострокові кредити та інші активи...». Відповідно до ст. 56 Закону України «Про національний банк України» національний банк України видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності, а також для фізичних осіб. Таким чином умови депозитного договору № SAMDN25000700854751 від 05 лютого 2008 року ПАТ КБ ПриватБанк не порушено, оскільки відмова у достроковій виплаті позивачу суми банківського вкладу була викликана необхідністю дотримуватися нормативно-правових актів НБУ та ґрунтується на належному виконанні приписів законодавства щодо умов проведення банківських операцій та здійснення банківської діяльності взагалі. У відповідності до ст. 607 ЦК України зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає. В даному випадку неможливість виконання передбаченого договором депозитного вкладу, зобов'язання ПАТ КБ ПриватБанк про дострокове розірвання та повернення коштів на вимогу клієнта зумовлена дією зазначених вище постанов НБУ, економічною та юридичною обставинами. Позивач посилається на те, що постанова НБУ № 319 від 11 жовтня 2008 року на державну реєстрацію до міністерства юстиції України не надходила та має рекомендаційний характер. Указом Президента України «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств і інших органів виконавчої влади» № 493/98 від 21 травня 1998 року встановлено, що державна реєстрація проводиться в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України. Пунктом 5 постанови № 731 КМУ від 28 грудня 1992 року «Про затвердження положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» передбачено, що на державну реєстрацію не подаються акти: а) персонального характеру (про склад комісій, призначення на посаду і звільнення з неї, заохочення працівників тощо); б) дія яких вичерпується одноразовим застосуванням, крім актів про затвердження положень, інструкцій та інших, що містять правові норми; в) оперативно-розпорядчого характеру (разові доручення); г) якими доводяться до відома підприємств, установ і організацій рішення вищестоящих органів; д) спрямовані на організацію виконання рішень вищестоящих органів і власних рішень міністерств, інших органів виконавчої влади, що не мають нових правових норм; е) рекомендаційного, роз'яснювального та інформаційного характеру (методичні рекомендації, роз'яснення, у тому числі податкові, тощо), нормативно-технічні документи (національні та регіональні стандарти, технічні умови, будівельні норми і правила, тарифно-кваліфікаційні довідники, кодекси усталеної практики, форми звітності, у тому числі щодо державних статистичних спостережень, адміністративних даних та інші). Тобто, як стверджує позивач, вказана постанова НБУ № 319 від 11 жовтня 2008 року рекомендаційного характеру не підлягає державній реєстрації взагалі. Постановою національного банку України № 282 від 12 травня 2009 року були внесені зміни до постанови № 413 «Про окремі питання діяльності банків», якою було скасовано заборону на дострокове повернення вкладів. 29 травня 2009 року на вимогу позивача договір № SAMDN25000700854751 від 05 лютого 2008 року було розірвано, сума вкладу та нараховані за ним відсотки були виплачені позивачеві у відповідності до умов договору у розмірі 12656.76 грн., що підтверджено клієнтською випискою по договору № SAMDN25000700854751 (є в матеріалах справи). Отже 29 травня 2009 року вказаний договір був розірваний і позовні вимоги в частині повернення суми депозитного вкладу, нарахованих відсотків та розірвання вказаного договору є необґрунтованими. Порушення умов договору та норм цивільного законодавства з боку відповідача відсутні зважаючи на те, що в період з 11 жовтня 2008 року по 12 травня 2009 року діяла заборона на дострокове розірвання договорів банківського вкладу, введена постановами національного банку України, а ПАТ КБ ПриватБанк, як структурна частина банківської системи України, здійснював свою діяльність у відповідності до законодавства України з питань банківської діяльності, нормативно-правових актів НБУ та інших уповноважених органів з питань заснування, реєстрації, діяльності, реорганізації та ліквідності банків. Щодо пролонгації строку дії договору ще на один строк (12 місяців) без відома позивача слід взяти до уваги те, що банком було пролонговано строк дії договору згідно п. 5 вказаного договору № SAMDN25000700854751 на той самий термін, вказаний в п. 1 договору 12 місяців. Стосовно відшкодування моральної шкоди та компенсації понесених витрат (понесених реальних збитків) судом встановлено наступне. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка їй завдала, за наявності її вини. У відповідності до ст. 60 Цивільно-процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем не доведено факту завдання йому будь-яких збитків, не надано доказів, що підтверджують наявність реальних збитків, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у зв'язку з їх необґрунтованістю. Також, задоволення такої вимоги можливе лише з урахуванням положень п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», що передбачає право споживачів на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією (товаром, роботою або послугою, що виробляється, виконується чи надається для суспільних потреб) у випадках, передбачених законодавством. Але згідно ст. 47 Закону України Про банки та банківську діяльність» депозитні операції є банківськими операціями, а не послугами чи виконаною роботою. Отже, депозитні операції, а тим більше, відносини, які виникають при розірванні таких договорів не врегульовані Законом України «Про захист прав споживачів» і не підпадають під визначення поняття робіт чи послуг встановлених вимогами цього закону. Вказане підтверджується абз. 2 п. 2 постанови № 5 Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», де зазначено, що оскільки Закон України «Про захист прав споживачів» не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що відносини, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають ... , із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультативних послуг). Згідно п. 5 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок третіх осіб, а у випадках, передбачених законодавством,- і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Таким чином, лише правовідносини фінансово-кредитного характеру підпадають під дію норм Закону України «Про захист прав споживачів», а не відносини, що виникають по виконанню депозитних договорів (вкладів). В даному випадку мають місце договірні правовідносини між сторонами і укладеним договором не передбачена можливість відшкодування моральної шкоди. Ст. 1167 ЦПК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності маральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань. Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного звязку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Отже, враховуючи договірний характер правовідносин, що виникли між сторонами, та відсутність такого виду відповідальності умовами договору, правових підстав, передбачених законодавством для задоволення позову в частині вимог про відшкодування моральної шкоди не вбачається. Щодо сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції за час неповернення позивачу депозитного вкладу у розмірі 189.00 грн., а також 3% річних від суми боргу за час неповернення позивачу депозитного вкладу 21.75 грн., то ці вимоги також є необґрунтованими, оскільки ПАТ КБ ПриватБанк діяв згідно умов договору та норм цивільного законодавства і не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов'язання, так як в період з 11 жовтня 2008 року по 12 травня 2009 року діяла заборона на дострокове розірвання договорів банківського вкладу, введена постановами національного банку України. Окрім цього, позивачу в цей період нараховувалися відсотки згідно умов договору, які позивач і отримав, що підтверджено вищевказаною клієнтською випискою по договору № SAMDN25000700854751. Отже, зупинивши свій вибір на ПАТ КБ «ПриватБанк» , позивач погодився на умови договору як такі, що його влаштовували. Банк не примушував, не нав'язував своїх послуг позивачеві та не вимагав укладення договору. Це була ініціатива особисто позивача. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача крім вказаних в договорі сторін, а позивач цього не довів, відповіді позивачу на його звернення надавалися, позивач сам погодився на всі умови договору і добровільно підписав договір, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань є припущенням. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про розірвання договору банківського вкладу, повернення вкладу, відшкодування збитків, моральної шкоди в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed