Jurisdiction: civil
Date: 2010-01-20 00:00:00

30.03.2009року позивач звернувся до Полтавського районного суду Полтавської області з позовом про скасування наказу №62-п від 23.03.2009 року та дисциплінарного стягнення у вигляді догани, публічне вибачення генерального директора, виправлення запису в трудовій книжці, стягнення відшкодувань за затримку виплати заробітної плати, вихідної допомоги, моральної шкоди, свої позовні вимоги обґрунтував тим, що він з 04.09.2007 року працював слюсарем ремонтником 5-розряду в ВАТ «Полтавському хлібокомбінаті», а 19.11.2008 року був переведений на посаду змінного електромонтера з ремонту та обслуговування електрообладнання 5 розряду. 21.03.2009року позивач подав заяву про звільнення через несплату заробітної плати та порушення трудового законодавства за ч.3 ст. 38 КЗпП України, а не за власним бажанням, як зазначено в наказі про звільнення за ст. 38 КЗпП України. Також його було ознайомлено з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, котра відбулася у січні 2009 року, зміст якої не сумісний з посадою. 24.03.2009 року позивачу було повернуто трудову книжку з записом «звільнений з роботи за власним бажанням». Позивачу у виплаті вихідної допомоги та відшкодування за затримку заробітної плати відмовлено, тому змушений звернутися до суду з вищезазначеними вимогами, а саме: скасувати наказ №62-п від 23.03.2009 року про дисциплінарне стягнення у вигляді догани, постановити публічне вибачення генерального директора, стягнути моральну шкоду 5000 грн., провести уточнення запису в трудовій книжці з «за власним бажанням за ст. 38» на « за власним бажанням за ч. З ст. 38», стягнути вихідну допомогу в розмірі 4800 грн., стягнути відшкодування за затримку виплати зарплатні в розмірі 4800 грн. 28.04.2009року надійшла додаткова позовна заява, позовними вимогами якої є : стягнути моральну шкоду в сумі 5000 грн., провести уточнення запису в трудовій книжці з «за власним бажанням за ст. 38» на «за власним бажанням за ч. З ст. 38», стягнути вихідну допомогу (ст. 44 КЗпП) в розмірі 10000 грн., стягнути відшкодування за затримку виплати зарплатні в розмірі 4800 грн. 15.06.2009року позивачем було надано додаткову позовну заяву, скасувати наказ № 63-п від 23.03.09 року, стягнути моральну шкоду в сумі 5000 грн., оплату вимушеного прогулу в період часу з 23.03.2009 по момент вирішення справи судом та постановити рішення, яким поновити позивача в займаній посаді. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та підтвердив обставини, викладені в позовних заявах, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, будучи належним чином повідомлений під розписку про дату, час і місце проведення судового засідання, про що мається підтвердження в матеріалах справи. Представники третіх осіб Управління з питань розвитку споживчого ринку, сфери побутових послуг та підприємства Полтавської обласної державної адміністрації та Територіальної інспекції праці у Полтавській області в судове засідання не зявився не повідомивши суд про причини неявки. Відповідно до ст.224 ч. 1 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач 28.05.2009 року був прийнятий на роботу слюсарем ремонтником 5-розряду в ВАТ «Полтавському хлібокомбінаті». 19.11.2008року позивач переведений на посаду змінного електромонтера з ремонту та обслуговування електрообладнання 5 розряду, наказ № 52 від 28.05.2009 року. 23.03.2009року позивача відповідно наказу № 63-п звільнено з роботи, за власним бажанням (ст. 38 КЗпП) та в цей-же день, відповідно наказу 62-п, оголошено догану за невиконання службових обовязків, систематичне порушення трудової дисципліни. Підставою звільнення стала заява [PERSON], але як вбачається з копії даних заяв від 23.03.2009року за №№ 137, 138 позивач просив його звільнити за власним бажанням в звязку з порушенням адміністрацією підприємства вимог законадавства про оплату праці, тобто зміст даної заяви передбачає звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП. Окрім цього згідно наданого листка непрацездатності від 23.03.2009 року позивач був звільнений від виконання роботи з 23.03.2009 року по 28.03.2009 року. Згідно пояснення позивача в судовому засіданні він 23.03.2009 року написав заяви про звільнення і пішов на лікарняний. Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконус законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до наданих суду, територіальною державною інспекцією праці у Полтавській області акту перевірки Відкритого акціонерного товариства «Полтавський хлібокомбінат» від 14.04.2009року № 16-01-3/143 виявлені порушення трудового законодавства, а саме: відсутні підписи [PERSON] в наказі про прийняття на роботу та переведення; порушено вимоги ст. 106 КЗпП України в частині оплати праці в надурочний час; порушено вимоги ст. 96 КЗпП України, ст. 6 Закону України «Про оплату праці» в частині формування тарифної сітки; порушено вимоги ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці» в частині виплати заробітної плати регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць; порушено вимоги ст. 34 Закону України «Про оплату праці» та Закону України від 19.10.2000року № 2050-Ш «Про компенсацію громадянам частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 21.02.01 року № 159 з урахуванням внесених змін щодо виплати компенсації втрати частині доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати так як позивачу заробітну плату за грудень 2008 року проведено 23.03.2009 року, про що свідчить підпис у платіжній відомості № 43 від 23.03.2009 року; порушено вимоги ч. 1 ст. 116 КЗпП України в частині письмового повідомлення працівника власником або уповноваженим ним органом про нараховані суми, належні йому при звільнені, перед виплатою зазначених сум. Також з акту перевірки вбачається, що позивачу, як свідчать розрахункові листки за грудень 2008 р„ січень-березень 2009 р. оплату праці проведено за фактично відпрацьований час, виплату заробітної плати за січень 2009 року - 1 174,02 грн., лютий 2009р.-1229,35 грн., березень 2009р.-1912,40 грн., проведено 24.03.2009 року, про що свідчить підпис у платіжній відомості б/н звід 24.03.2009 р. Окрім цього в акті перевірки зазначено, що враховуючи той факт, що відносно [PERSON] мало місце порушення вимог законодавства про працю, то він мав підстави на звільнення по ч.З ст.38 КЗгіП України Суд вважає, що за даний підстав, вимоги позивача про проведення уточнення запису в трудовій книжці «за власним бажанням ст. 38» на запис «за власним бажанням ч. 3 ст.38» підлягають задоволенню, так як дійсно мали місце порушення трудового законодавства на підприємстві і позивач мав право на звільнення за власним бажанням за ч. 3 ст.38 КЗпП України, відповідно до поданої ним заяви. За результатами перевірки територіальною державною інспекцією праці у Полтавській області внесено припис № 16-01-3/143-107 від 14.04.2009 року про усунення вищезазначених порушень, згідно якого ВАТ «Полтавський хлібокомбінат» зобовязано оплату праці позивача привести у відповідність до тарифної сітки а також у відповідність роботи в надурочний час. ВАТ «Полтавський хлібокомбінат» листом № 02/204 від 14.05.2009 року повідомив територіальну державну інспекцію праці у Полтавській області, що оплату праці та оплата праці в частині надурочного часу позивача приведена у відповідність до вимог закону, компенсація за втрату частини доходів із-за порушення строків їх виплаті позивачу нарахована за весь відпрацьований період та повідомлено його про донараховану суму заробітної плати за весь відпрацьований період до видачі в сумі 5320,40 грн. Відповідно до розрахункового листка позивача за травень 2009 року сума до видічі становить 5 320,40 грн. Судом неодноразово зобов'язувалося представника позивача надати середньомісячну заробітну плату позивача та докази отримання останнім повного розрахунку, але відповідачем не надано доказів про отримання [PERSON] донараховану суму. Суду надано відповідь позивача на ухвалу про зобов'язання надати розмір середньомісячної заробітної плати позивача, але з відповіді взагалі вбачається, що [PERSON] отримав донарахування в сумі 4 553,11 грн., тобто відповідач надає недостовірні дані, про суму донарахування. Відповідач надав суду копії листів надісланих на імя позивача, але підтвердження їх отримання ненадано, як і підтвердження отримання позивачем грошей, окрім цього суду надані видаткові кассові ордери в яких відсутнє призвище [PERSON] про отримання ним грошових коштів. Також суду надано відповідачем суми нарахованої та виплаченої заробітної плати за лютий-травень 2009 року по ВАТ «Полтавський хлібокомбінат» але виплати заробітної плати та донарахованої суми позивачу не зазначено. Також відповідачем не надано доказів чи перераховано позивачу донараховані кошти на картковий чи інший розрахунковий рахунок. Суд вважає, що відповідач не надав доказів отримання [PERSON] донарахованої суми і нерозрахувався повністю з відповідачем по час розгляду справи в суді. За даних підстав суд вважає, що вимоги позивача про відшкодування донарахованих платежів за затримку заробітної плати підлягає задоволенню в сумі 5 320,40 грн. та стягнення з відповідача середнього заробітоку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організаці, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначених у ст. 116 КЗпП України, установа повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно порядку обчислення середньої заробітної плати затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки. Суд вважає, що так як відповідачем не надано середньомісячного заробітку позивача, тому його необхідно рахувати з акту перевірки територіальної інспекції праці, де середньомісячна заробітна плата на 1 штатного працівника в період з початку року (січень-березень 2009р) становить 1411,46 грн., тобто середньоденна 1411.46:30=47,0486 грн. Позивач звільнився 23.03.2009 року, рішення суду виноситься 21.01.2010 року і термін затримки складає 305 днів, тому сума виплатити середнього заробітоку за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає 14 347,20 грн. (305x47,04=14 347,20). При припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Вимоги позивача про стягнення вихідної допомоги підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі тримісячного середнього заробітку. Суд вважає за необхідне, розмір свихідної допомоги рахувати з акту перевірки територіальної інспекції праці, де середньомісячна заробітна плата на 1 штатного працівника в період з початку року (січень-березень 2009р) становить 1411,46 грн., тому виплаті підлягає 4234,38 грн. (1411,46x3=4 234,38). Відповідно до статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення - догана або звільнення. Згідно частини 1 статті 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Як вбачається з матеріалів справи, письмові пояснення до накладення стягнення у позивача не відбирались. Всупереч вимогам частини 4 статті 149 КЗпП України, [PERSON] не було повідомлено під розписку про накладення на нього дисциплінарного стягнення; акт про відмову працівника від підпису суду не надано. Окрім цього згідно наданого листка непрацездатності від 23.03.2009 року позивач був на лікарняному, тому за даних підстав вимоги позивача про скасування наказу від 23.03.2009 року за № 62-п про оголошення догани підлягають задоволенню. Стаття 1167 ЦК України та п. З постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди» вказує, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В судовому засіданні позивач не обґрунтував завдану йому моральну шкоду, так як він отримав трудову книжку, влаштувався на роботу на ВАТ «Електромотор» протягом 2- місяців, в судовому засіданні не довів, що діями відповідача йому завдано моральні страждання які призвели до втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тому суд вважає, що дані вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог позивача про публічне вибачення генерального директора Відкритого акціонерного товариства «Полтавський хлібокомбінат», суд вважає за необхідне зазначити, що позивач ненадав жодного доказу, щодо його образи зі сторони генерального директора, туму дані вимоги задоволенню не підлягають. Вимоги позивача про поновлення його на роботу задоволенню не підлягають, так як позивач 23.03.2009 року написав заяву про звільнення за власним бажанням, згідно акту перевірки територіальної інспекції праці 24.03.2009 року позивач з даним наказом ознайомлений, правомірність звільнення та поновлення на роботі не оспарював. За вищезазначених пілдстав вимоги позивача про оплату вимушеного прогулу, задоволенню не підлягають так як відповідно ст. 235 КЗпП України , що при поновленні на роботі орган який розглядає спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно вимог ст. 209 ЦПК України, суд при винесенні рішення повинен вирішити питання розподілу судових витрат по справі, згідно ст. 88 ЦПК України, тому з відповідача підлягає стягнення на користь держави судові витрати та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. На підставі викладеного,

Outcome: partial