Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-02 00:00:00

Відповідно до рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21.02.2005 р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, вирішено розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] Проте, як зазначає позивач розірвання шлюбу з відповідачкою було здійснено формально та фактично шлюбні стосунки між ними ні на день не переривались до 28.03.2009 р., що підтверджується наступними доказами Відповідно до ваучера ТОВ «Албена Травел» (а. с. 7, 10 том II), позивач з відповідачкою в складі сімї спільно відпочивали за кордоном з 04.01.2008 р. по 09.01.2008 р. та з 09.01.2008 р. по 14.01.2008 р. Згідно довідки Туристичного агентства «ТИС» від 30.10.2009 р. (а. с. 8 том II), позивач з відповідачкою, як удвох так в складі сімї спільно відпочивали: з 30.06.2006 р. - 14.06.2006 р. в Туреччині (Анталія, Марти , Мира готель) , з 11.08.2006 р. - 20.08.2006 р. в Туреччині (Анталія, Кемер, Резорт готель), з 01.11.2006 р. - 08.11.2006 р. в Єгипті, з 14.02.2007 р. по 25.02.2007 р. на Мальдівах , з 29.04.2007 р. - 06.05.2007 р. в Туреччині, з 29.07.2007 р. - 05.08.2007 р. в Туреччині, з 27.10.2007 р. - 03.11.2007 р. в Єгипті, з 17.02.2008 р. - 26.02.2008 р. в Єгипті, з 02.08.2008 р. - 11.08.2008 р. в Туреччині Згідно довідки ДП «Дельфа-Тур» від 02.11.2009 р. (а. с. 9 том II), позивач з відповідачкою, як удвох так в складі сімї спільно відпочивали: з 07.05.2005 р. - 14.05.2005 р. в Італії, з 07.06.2005 р. - 15.06.2006 р. в Туреччині, з 05.01.2006 р. - 16.01.2006 р. в Болгарії, з 07.02.2006 р. - 14.02.2006 р. в Болгарії, з 28.04.2006 р. -11.05.2006 р. на Кубі , з 01.11.2006 р. - 08.11.2006 р. в Єгипті, з 26.10.2006 р. -30.10.2006 р. у Франції. Факт спільного відпочинку позивача з відповідачкою удвох та разом з сім`єю підтверджується і наявними в матеріалах справи фотокартками датованими за період з 02.06.2006 р. по 24.08.2008 р. (а. с. 13-22). Поряд з зазначеним доказами, суд вважає належними та допустимими такі докази у цій справі, як покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] Так, свідок [PERSON] суду показав, що знає [PERSON] давно, є його однокласником, знає особисто членів сім`ї [PERSON] , зокрема дітей, дружину [PERSON] . Про факт розлучення в 2005 році не знав до 2009 року. Два-три рази на рік бував у гостях у [PERSON] та [PERSON] , збирались разом на свята. [PERSON] проживав разом з [PERSON] та їх сином, та матір`ю дружини - [PERSON] у будинку за адресою: [ADDRESS] . Будівництвом обох будинків по [ADDRESS] займався [PERSON] Неодноразово була розмова про будівництво будинків, будівельні матеріали, їх ціну тощо. Свідок [PERSON] суду показав, що працює разом з позивачем. Бачить [PERSON] майже кожен день. Часто забирав його з дому, що знаходиться на [ADDRESS]. Був неодноразово у цьому будинку, в якому [PERSON] та [PERSON] проживали разом однією сім`ю. Бачив у будинку особисті речі [PERSON] . Не знав про те, що [PERSON] та [PERSON] офіційно розлучились в 2005 році. Свідок [PERSON] , суду показав, що разом із [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] , заснував підприємство, яке надавало послуги з будівництва. За адресою: [ADDRESS] знаходяться два будинки, один з яких є придатним для проживання (там проживала сім`я [PERSON] ), а другий є новим та недобудованим. Почав займатись безпосередньо будівництвом будинку за адресою: [ADDRESS] в 2007 році. На той час за даною адресою у другого будинку був лише фундамент. Постійно знаходився за вказаною адресою. [PERSON] та [PERSON] бачив майже щодня. Думав, що вони одруженні, оскільки проживали разом однією сім`єю разом з дитиною та тещею. Всі питання, в тому числі фінансування будівництва по [ADDRESS] , вирішувались виключно [PERSON] , він особисто давав гроші на витрати, пов`язані з будівництвом. З весни 2009 року було призупинене будівництво другого будинку за вказаною адресою через те, що [PERSON] та [PERSON] посварились та [PERSON] припинив давати кошти на будівництво. Весною 2009 року його покликала [PERSON] та запропонувала забрати деякі речі, що належали [PERSON] , оскільки [PERSON] тут більше не проживає, а їй та дочці його речі не потрібні. Свідок [PERSON] суду показав, що працював на будівництві будинку по [ADDRESS] , зокрема налагоджував тепломережі в жилому будинку та займався проектуванням та встановленням систем опалення у новому будинку. Кілька разів був у жилому будинку по [ADDRESS] , де було видно, що проживає сім`я. Бачив чоловічі, жіночі, дитячі речі. Про особисті відносини [PERSON] та [PERSON] майже нічого невідомо. Весною 2009 року ввечері йому зателефонувала [PERSON] та попросила вивезти речі чоловіка з будинку за адресою: [ADDRESS] , що він і зробив. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляд на наведене, суд вважає, що дійсно позивач з відповідачкою після розірвання шлюбу в судовому порядку фактично проживали однією сім`єю до квітня 2009 р. Згідно договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку від 05.11.2005 р. (а. с. 42 том І), відповідачка придбала 1/2 житлового будинку придбала 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , вартістю 510 000 грн. Згідно договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 27.07.2005 р. (а. с. 45-47 том І) відповідачкою було придбано 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вартістю 328 250 грн. Позивачем та відповідачем було здійснено реконструкцію будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , внаслідок якої він був зареєстрований як одне ціле під літерою Ж в технічному паспорті. Виходячи з технічного паспорта на садибний житловий будинок [ADDRESS] від 08.07.2005 р.(а. с. 29-39), відповідачка зареєструвала на себе всю садибу по [ADDRESS] , яка складається з наступних будівель та споруд: літ. «А» - житловий будинок, літ. «а» - прибудова, літ. «а"» - прибудова, літ. «а2» - тамбур, літ. «А1» - прибудова, літ «Ж» - житловий будинок, літ. «Д» - сарай, літ. «Е» - сарай, під літ. «Е»- погріб, під. діт. «Г» - вбиральня, № 1 ...9 - споруди (ворота, огорожа, хвіртка). В подальшому відповідачкою була приватизована земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] (рішення Київської міської ради від 25.03.2007 р. (а. с. 40-41 том І) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Тобто, дана земельна ділянка була надана у власність у зв`язку з розташуванням на ній житлового будинку, придбаного раніше за договорами купівлі-продажу від 05.11.2005 р. та 27.07.2005 р. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 22.08.2008 р. (а. с. 49 том І) відповідачкою було придбано квартиру [ADDRESS] , вартістю 3 760 000 грн. Виходячи зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. З огляду на наведене, спільною сумісною власністю позивача та відповідачки є садиба по [ADDRESS] (де слід врахувати, що відповідно до ч. 1 ст. 385 ЦК України, садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.) та квартира [ADDRESS]. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно зі ст. 61 СК України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З огляду на наведене та враховуючи межі позовних вимог, де слід врахувати, що позивач не просить поділити садибу в цілому, а лише її складові, суд вважає, що позовні вимоги позивача обгрунтованими та правомірними, а тому такими, що підлягають задоволенню. Що стосується позову третьої особи із самостійними вимогами щодо предмету спору [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про повернення грошових коштів, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ВАТ «Автодорексплуатація» про повернення грошових коштів, слід відзначити наступне. Так, судом встановлено, що відповідно до Угоди про заміну кредитора у зобов`язанні від 01.09.2008 р. укладеного між ВАТ«Автодорексплуатація », як позикодавцем, [PERSON] , як позичальником та [PERSON] , як кредитором (а. с. 75 том І) сторони домовились, що кредитором за договорами позики від 01.07.2005 р. на суму 330 000 грн. від 01.08.2008 р. на суму 3760 000 грн., від 01.11.2005 р. на суму 510 000 грн., від 04.06.2003 р. на суму 800 000 грн., укладених між ВАТ«Автодорексплуатація», як позикодавцем та [PERSON] , як позичальником - являється [PERSON] .. Відповідно до цієї Угоди сторони погодили, що борг позивача перед ВАТ «Автодорексплуатація» в цілому становить 5 400 000 грн. Факт боргу в такому обсязі станом на день розгляду справи підтвердили в судовому засіданні всі сторони правочину, тобто позивач та представники третіх осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. З огляду на наведене, суд вважає встановленим факт наявності невиконаного позивачем договірного зобов`язання перед третьою особою [PERSON] в розмірі боргу на суму 5 400 000 грн. Виходячи з положень п. 3 Угоди про дострокове повернення боргу на вимогу кредитора не пізніше двох місяців з дня отримання позичальником вимоги про це та відмітки позивача про отримання такої вимоги від кредитора на всю суму позики 20.03.2009 р. (а. с. 76 том І), позивач мав повернути [PERSON] всю суму боргу не пізніше 20.05.2009 р. Як визнали сторони Угоди на день розгляду справи позивач зазначеного не зробив. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. На питання суду, представник позивача пояснила, що позивач не може повернути борг, у зв`язку з відсутністю коштів. Всі кошти отримані за позиками позивач повністю вклав у власність спільно набуту з відповідачкою, зокрема на ту, що становить предмет його позову. Відповідно до ч. З ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно до ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Позивач зазначає, що всі позичені кошти були витрачені в інтересах сімї, оскільки за них було придбано спірне майно, будувався будинок, здійснювались поїздки за кордон, тощо. На питання суду, сторона відповідача, яка зазначила, що спірне майно було набуте самостійно відповідачкою власними силами та коштами, доказів про це не надала та достатньо не пояснила про існуючі джерела доходів відповідачки в обсязі, що дозволили б їй здійснювати витрати в розмірі придбаного спірного майна. З огляду на наведене, враховуючи положення ст. 60 ЦПК України, суд вважає, що позивач позичив кошти в інтересах сім`ї, оскільки використав їх на придбання майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Суд не приймає заперечення проти цього сторони відповідача, оскільки вони не ґрунтуються на жодному доказі та не спростовують цього факту жодним відповідним доказом. На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог [PERSON] про стягнення боргу в сумі 5 400 000 грн. солідарно з позивача та відповідачки, що дає підстави його задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 217 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Враховуючи викладене та те, що представник [PERSON] просить визначити спосіб виконання рішення в частині позовних вимого її довірителя, а саме в частині стягнення з позивача та відповідача боргу в сумі 5 400 000 грн. те, що позивач суду показав, що коштів на погашення боргу не має, та те, що відповідачка наявності в неї джерел доходів та капіталу не довела, суд вважає за доцільним, з метою забезпечення виконання рішення суду у цій справі в частині позовних вимог [PERSON] , поряд з ухваленням вирішення позовної вимоги по суті визначити її порядок виконання у спосіб звернення стягнення в межах суми боргу на майно, що є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] за цим рішенням пропорційно боргу кожного до частки кожного у зазначеному майні. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З огляду на наведене, суд вважає розподілити судові витрати за основним позовом порівну між позивачем та відповідачем, а за позовом третьої особи [PERSON] , судові витрати останнього стягнути на його користь солідарно з позивача та відповідачки. На підставі вищенаведеного, ст. ст. 60-61, 65, 69, 70 СК України, 526, 625 ЦК України, та

Outcome: approved