Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-11 00:00:00

Позивачка 17 жовтня 2007 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої залиттям квартири, третя особа - Комунальне житлово експлуатаційне підприємство № 34. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідач, будучи власником квартири №6, розташованої поверхом вище, у своїй ванній кімнаті в порушення санітарних та будівельних норм, переобладнав систему водовідведення, внаслідок чого у її квартирі відбуваються систематичні залиття, що призвели до руйнування міжкімнатних стін, пошкодження стелі, підлоги, на відновлення яких їй потрібно витратити 8038,00 грн. Зазначає, що вона є пенсіонером, інвалідом 2 ї групи, у квартирі мешкає одна, але неналежний санітарний стан в помешканні у звязку із залиттям, її неодноразові безрезультатні звернення до відповідача з метою добровільного урегулювання даного спору, також сприяли значному погіршенню її здоровя, порушили звичний спосіб життя, тим самим діями відповідача їй також завдано моральну шкоду, яку оцінює у розмірі 20\~000 грн. Оскільки, відповідач категорично відмовляється від добровільного відшкодування завданих їй збитків, вимушена була звернутися за захистом своїх прав до суду з даним позовом. В подальшому позивачка неодноразово уточнювала позовні вимоги та в остаточній редакції з урахуванням часткового добровільного відшкодування відповідачем майнової шкоди, зменшила позовні вимоги, просила суд стягнути з відповідача на свою користь на відшкодування завданої матеріальної шкоди суму у розмірі 4510,00 грн., моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн. та судові витрати по справі. В період із 10.04.2009 року по 30.11.2009 року провадження по справі зупинялося у звязку із призначенням судової будівельно-технічної експертизи. У судовому засіданні позивачка уточнені позовні вимоги підтримала і просила суд задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача за довіреністю [PERSON], позовні вимоги визнав в частині розміру відшкодування матеріальних збитків, щодо інших позовних вимог заперечував, посилаючись на їх недоведеність та необґрунтованість. Просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди у повному обсязі. Представник третьої особи КЖЕП № 34 в судове засідання не зявився. Про день, час та місце судового розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. До суду надіслав заяву, в якій просить суд розглядати справу за його відсутністю. За згодою позивача, представника відповідача розгляд справи проводився без участі особи, що не зявилася. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Підставою звернення позивача до суду із позовом є захист прав та майнових інтересів власника на отримання відшкодування шкоди у звязку із пошкодженням майна внаслідок залиття. У звязку із чим, для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2004 року, Житлового кодексу УРСР, законів України, практику Верховного Суду України, підзаконні нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачці на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого 01.07.1993 року, належить квартира [ADDRESS] (а.с.45, 46-47). Відповідач [PERSON], згідно нотаріально посвідченого договору міни від 01 квітня 1997 року, є власником квартири №6, розташованої на другому поверсі у тому ж будинку (а.с. 89-93,107). Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. За правилом ст.317 ЦК України, змістом права власності - є право володіння, користування і розпорядження майном. За даними технічного паспорту, цей двоповерховий багатоквартирний будинок збудований у 1951 році, має деревяні балки перекриття, обшиті дошками міжкімнатні перегородки (а.с.110-113). У відповідності до вимог ч.2 ст.383 ЦК України, власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Відповідно до ст. 179 ЖК УРСР, користування будинками державного житлового фонду та їх утримання повинно здійснюватися з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків, які затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 р. № 572, у відповідності з якими власники приміщень житлових будинків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, з дозволу власника будинку (квартири) та органу місцевого самоврядування, виданого в установленому порядку. Згідно актів, складених комісіями за участю головного інженера, майстрів КЖЕП № 34 від 02.03.2007р., 25.07.2007р., 05.12.2007р., 15.04.2008р., 03.10.2008р., 21.01.2009р., 24.02.2009р. у квартирі позивачки відбувалося неодноразове залиття власником квартири № 6, відповідачем по справі (а.с. 8, 61, 62, 80, 81, 88, 102, 124). За висновками судової будівельно технічної експертизи встановлено, що до проведення ремонту в квартирі №6 по заміні труб каналізації, в підлозі ванної кімнати було утворено зливний трап для прийому води з під душу, без влаштування самої душової кабіни, що і стало місцем довготривалого протікання. В результаті самовільного переобладнання санвузлу під душ та довготривалого його використання як душової, у квартирі позивачки деревяна каркасна перегородка між санвузлом і кухнею та підлога повністю згнили у місці стику із підлогою на кухні, у звязку із чим підлягають повній заміні. На кухні та коридорі квартири № 3 утворилася пліснява, відклеїлися шпалери, відслоїлася фарба на підлозі, відбулась руйнація стін та стелі. Вартість відновлювальних робіт згідно кошторисного розрахунку складає 9510,00 грн. (а.с. 159-174). Із пояснень представника відповідача у судовому засіданні встановлено, що в порядку визначеному Положенням про надання дозволу на виконання будівельних робіт, затвердженого наказом № 273 від 05.12.2000 року Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України за отриманням дозволу органу місцевого самоврядування, що надається у вигляді рішення відповідного органу виконавчої влади, проект якого готується органом містобудування та архітектури за участю відповідних органів державного нагляду згідно із законодавством, відповідач не звертався. В силу ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом положень п.1 ч.2 ст.22 ЦК України, збитками є витрати, які особа мусить зробити для відновлення свого порушеного права. У відповідності до ч.2 ст.1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається за реальною вартістю втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно до ч.3 ст.386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Таким чином, аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що безпосередньою причиною залиття квартири позивачки є неправомірні дії відповідача, що повязані із самовільною реконструкцією системи водовідведення у допоміжному приміщенні житлової квартири, наслідком чого стало порушення конструктивних елементів, погіршення технічного стану квартири позивачки, на відновлення яких вона вимушена згідно до кошторисного розрахунку, наданого судовим експертом, витрати 9510,00 грн. власних коштів. Тому, з урахуванням часткового добровільного відшкодування відповідачем майнової шкоди у сумі 5000 грн., із відповідача на користь позивачки належить до стягнення 4510,00 грн. у рахунок відшкодування завданих реальних збитків. Згідно ст.ст. 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з того, що позивачка, згідно довідки МСЕ_ДНА-01 № 554257 від 01 грудня 2006 року (а.с. 5-6) та пенсійного посвідчення серії АБ № 036352 від 14 лютого 2002 року (а.с. 7) є інвалідом другої групи, непрацездатна. Пошкодження майна та тривале ухилення від добровільного відшкодування збитків відповідачем дійсно призвели до її душевних страждань та загострення хронічних захворювань (а.с. 48-50). Однак щодо заявленої суми моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн. суд відноситься критично і вважає, що сума у розмірі 5000,00 грн. цілком відображає ступінь та глибину її моральних переживань, є розумною та справедливою. Доводи представника відповідача про недоведеність позовних вимог [PERSON] в частині відшкодування майнової шкоди у встановленому судом розмірі, суд вважає неспроможними у звязку із їх спростуванням вищенаведеними доказами у справі. Вирішуючи питання про відшкодування судових витрат суд враховує, що в силу ст. 4 Декрету КМУ «Про державне мито» позивачка звільнена від сплати судових витрат, її позовні вимоги належать до часткового задоволення, у звязку із чим з відповідача на її користь підлягають стягненню документально підтвердженні судові витрати у розмірі 33,00 грн., а на користь держави із відповідача належить до стягнення 51 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення справи. Щодо відшкодування на користь позивачки витрат на проведення судової будівельно - технічної експертизи у розмірі 2000,00 грн., то суд вважає, що в цій частині їй слід відмовити, оскільки наданий нею акт № 019 виконаних робіт від 29 вересня 2009 року не є належним доказом у підтвердження відповідних платіжно-розрахункових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial