Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-08 00:00:00

[PERSON] у квітні 2009 року звернувся до суду із позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання дій неправомірними, скасування рішення та визнання пункту кредитного договору недійсним. Позивач посилався на те, що 25 березня 2008 року уклав із відповідачем кредитно-заставний договір на купівлю автомобіля, банк надав йому кошти, він придбав автомобіль і користується ним. Він із дотриманням графіку погашення кредиту сплачує необхідні по договору суми відповідачу. Але відповідач в односторонньому порядку без його згоди змінив один пункт вказаного договору, збільшивши процентну ставку річних. Вважає вказані дії неправомірними, оскільки збільшується сума погашення по кредиту. У звязку із відмовою відповідача щодо скасування рішення про підвищення процентної ставки, він просив визнати дії відповідача по односторонній зміні процентної ставки за цим кредитним договором неправомірними, визнати недійсною односторонню зміну умов кредитного договору та зобов'язати вчинити дії по перерахунку процентів за їх договором і по нарахуванню процентів по раніше визначені процентній ставці. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2009 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсною односторонньої зміни умов кредитного договору та зобов'язання вчинити певні дії. В апеляційній скарзі [PERSON] ставить питання про скасування рішення суду та задоволення позову, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено із порушенням норм матеріального права. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду скасувати із наступних підстав. Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що 25 березня 2008 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № КТSOАК91690040. Відповідно до укладеного договору позивач отримав кредитні кошти у розмірі 60918,33 грн. (не поновлювальна кредитна лінія), з них 59111 грн. (на купівлю автомобіля) зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,48% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 22 березня 2013 року. При укладенні договору, було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені угодою сторін, так і прийняті ними як обов'язкові умови договору. Суд вказав, що відповідно до ч. 1 ст. 212, ч. 2 ст. 632 ЦК України, договір укладений сторонами, має умови, згідно яких банк має право в односторонньому порядку підвищувати розмір процентної ставки. Позивач, зі свого боку погодився із такими умовами договору, підписавши кредитний договір особисто. Надаючи грошові кошти позивачеві, банком були задоволені потреби позивача, при цьому передбачені порядок та умови, за яких можлива зміна відсоткової ставки за кредитом. Зміни умов договору в частині відсоткової ставки були закладені ще спочатку, тобто позивач, до підписання кредитного договору, мав можливість ознайомитися з його умовами. Відповідно до п. 6.3.1 укладеного з позивачем договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір відсоткової ставки за користування кредитом у випадку: - при зміні кон'юктури ринку грошового ресурсу в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення договору, зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або середньозваженої ставки по кредитах банків у відповідній валюті (по статистиці НБУ). Листом відповідача від 06 січня 2009 року на адресу позивача було направлено повідомлення про збільшення відсоткової ставки за вищезазначеним договором, а саме з 15,48% на 27,147% річних, починаючи із 01 лютого 2009 року, а в разі незгоди позивача з такими змінами умов договору було запропоновано погашення заборгованості за кредитом договором в повному обсязі за старою процентною ставкою, тобто за ставкою 15,48% в строк - «не пізніше 20 січня 2009 року». Фактичне нарахування процентів за новою процентною ставкою почалося саме із 01 лютого 2009 року. Оскільки, при настанні одного із чинників (або декількох одразу) банк має право змінити ставку, то суд вважав, що дії банку є правомірними та відповідають вимогам Закону України «Про банки та банківську діяльність», Цивільного Кодексу України, а вимоги позивача, суд визнав безпідставними. Але із такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони зроблені із порушенням норм матеріального права. Встановлені судом обставини у справі сторонами не заперечуються. Як вбачається із матеріалів справи листом відповідача від 06 січня 2009 року на адресу позивача було направлено повідомлення про збільшення відсоткової ставки за вищезазначеним договором, а саме із 15,48% на 27,14% річних, починаючи із 01 лютого 2009 року, а в разі незгоди позивача з такими змінами умов договору було запропоновано погашення заборгованості за кредитом договором в повному обсязі за старою процентною ставкою, тобто за ставкою 15,48% в строк - «не пізніше 20 січня 2009 року». Фактичне нарахування процентів за новою процентною ставкою почалося із 01 лютого 2009 року. Вказані обставини не заперечуються і сторонами у справі. Таким чином, на час нарахування процентів банком за новою ставкою із 01 лютого 2009 року уже діяв Закон України №661-УІ від 12 грудня 2008 року, який набрав чинності із 10 січня 2009 року і яким було заборонено банкам в односторонньому порядку збільшувати розмір процентів, встановлений договором. За таких обставин дії банку щодо підвищення розміру процентної ставки за договором кредиту є неправомірними, оскільки суперечать чинному законодавству. Заперечення банку про правомірність підвищення ним процентної ставки та відповідність цих дій умовам договору та діючого на той час законодавства суд не приймає до уваги із тих підстав, що Закон України №661-УІ помякшує цивільну відповідальність боржника за договором кредиту, а тому і має зворотну дію в часі відповідно до вимог ч.2 ст.5 ЦК України. Оскільки, рішення судом першої інстанції ухвалене із порушенням норм матеріального права, а факти та обставини у справі зясовані повністю, в звязку із чим суд вважає за необхідне постановити нове рішення про задоволення позову [PERSON] на підставі ст. 1056-1 ЦК України, ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Outcome: approved