Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-31 00:00:00

Позивачка звернулася із даним позовом до суду, стверджуючи, що з 23.11.1996 року вона працювала у ЗАТ « Трансавтосервіс « на посаді кондуктора міського маршруту. Наказом голови правління ЗАТ « Трансавтосервіс « № 93-ОК від 28.10.2009 року її було звільнено з роботи в зв'язку з скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП. Посилаючись на те, що її звільнили незаконно, так як в період з 23.10.2009 р. по 27.11.2009 р. вона перебувала на лікарняному , [PERSON] звернулася до суду з проханням скасувати наказ про її звільнення, поновити її на роботі, стягнути з відповідача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу та завдану їй моральну шкоду в сумі 10000 грн.. У судовому засіданні позивачка наполягала на задоволенні позову у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала, вказавши, що позивачку було звільнено з роботи відповідно до чинного законодавства. Про своє перебування на лікарняному позивачка повідомила адміністрацію підприємства лише 14.12.2009 року, тобто вже після її звільнення. На думку представника відповідача, вимоги позивачки є безпідставними і задоволенню не підлягають. Вислухавши у судовому засіданні пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, позивачка з 23.11.1996 р. працювала на посаді кондуктора міського маршруту ЗАТ « Трансавтосервіс « (а.с.4-6). Наказом голови правління ЗАТ « Трансавтосервіс « № 93-ОК від 28.10.2009 року її було звільнено з роботи в зв'язку з скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП (а.с.16-22). Судом також встановлено, що про своє звільнення позивачка дізналася 30.11.2009 року, отримавши трудову книжку у відділі кадрів відповідача. Вказані обставини [PERSON] підтвердила у судовому засіданні. Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно із роз'ясненнями, які містяться в п.4 постанови пленуму Верхового суду №9 від 06.11.1992 року « Про практику розгляду судами трудових спорів « (з наступними змінами) встановлені ст.233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Передбачений законом місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору , і якщо його пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Обґрунтовуючи свої вимоги , позивачка просила поновити строк звернення до суду з тих підстав, що вона сподівалася вирішити спір мирним шляхом, не мала коштів на адвоката і через юридичну неграмотність не знала про строки звернення до суду. Разом із тим, вказані обставини , на думку суду, не перешкоджали позивачці звернутися до суду за захистом своїх прав в установлений законом строк, а тому вони не є поважними. Будь-яких інших даних, як б свідчили про поважність причин пропуску позивачкою строків, встановлених ст.233 КЗпП України в ході судового розгляду не встановлено, а тому вони не підлягають поновленню , і з цих підстав у її позові слід відмовити.

Outcome: dismissed