Jurisdiction: civil
Date: 2010-01-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду в грудні 2009 року з позовом до [PERSON] про визнання недійснім договору дарування та витребування майна з чужого незаконного володіння, позовні вимоги мотивує наступним. 29 вересня 2000 року на підставі договору купівлі-продажу вона та відповідач, з яким вона перебувала в шлюбі, набули право власності на 1А частину кожний житлового будинку № 24 на вул. Осипенка в м. Олександрії, в якому постійно проживала. Відносини з відповідачем дедалі погіршувались, з цієї причини вона звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. Рішенням суду від 26 листопада 2009 року шлюб було розірвано. 20 листопада 2009 року їй стало відомо, що відповідач без її згоди та участі 02 листопада 2009 року оформив нотаріально посвідчений договір дарування йому належної їй Уг частини жилого будинку на вул.Осипенка,24 в м.Олександрії. Оскільки вчиненими відповідачем діями порушено її право власності на майно, просить суд визнати договір дарування недійсним . В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги. Відповідач в суд не зявився, надав письмову заяву про згоду на розгляд справи за його відсутності та визнання позовних вимог. Суд, враховуючи думку позивача, яка не заперечує проти розгляду справи у відсутність відповідача, вважає можливим розгляд справи у відсутність відповідача, виходячи з наявних у справі доказів Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов підлягаючим задоволенню частково за наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 29 вересня 2000 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб (актовий запис № 366 у відділі РАГС м.Олександрії). Цього ж дня на підставі договору купівлі-продажу ( АВН № 005813) вони набули у власність жилий будинок на вул. Осипенко, 24 в м.Олександрії, в рівних частинах кожний. До матеріалів справи долучено копію договору дарування Уг частини житлового будинку від 02 листопада 2009 року, з якого вбачається, що [PERSON] подарувала [PERSON] належну їй частину спірного будинку. Оспорюючи цей договір, позивач пояснила, що шприкінці 2009 року відносини з відповідачем склались неприязливі, йому було відомо про ц намір розірвати шлюб з ним, на її утриманні знаходиться дочка-інвалід дитинства, іншого житла вона та дочка не мають. При таких обставинах відчужувати свою частину будинку на користь відповідача у неї не було ніякого сенсу. Для проведення перевірки щодо наявності у діях осіб, бравших участь у оформленні оспорюваного договору ознак злочину, позивач зверталась в Олександрійський МВ УМВС України в Кіровоградській області. Постановою від 27 листопада 2009 року, яка не оскаржувалась, в порушенні кримінальної справи за даним фактом відмовлено за відсутністю складу злочину, передбаченого ст. ст. 190, 358 КК України .Копії матеріалів перевірки долучені до цивільної справи. Відповідно до ч. З ст. 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.З ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Враховуючи викладене, а також заяву відповідача про визнання позову, суд вважає підлягаючим задоволенню позов в частині визнання недійсним договору дарування /4 частини будинку. В судовому засіданні позивач пояснила, що вона користується житловим будинком за призначенням, тому позов в частині витребування майна з чужого незаконного володіння задоволенню не підлягає як безпідставний. На підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України,

Outcome: partial