Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-19 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи тим, що 26.01.2009 року уклала з відповідачем договір № ПРЄ.501 .ПРР-800/01-2009 про відкриття та обслуговування поточного рахунку № [NUMBER], відкритого в євро на невизначений строк зі сплатою процентів за залишком коштів на рахунку у розмірі, встановленому тарифами банку. Зазначає, що за умовами даного договору банк зобов'язаний здійснювати операції щодо розпорядження грошовими коштами на рахунку згідно з розрахунковими документами, наданими клієнтом в межах залишку коштів, що обліковуються на ньому, а тому, з метою перерахування коштів, позивачкою було подано декілька платіжних доручень до відповідача з вимогою здійснити перерахунок коштів на другий, відкритий в іншому банку, рахунок, однак коши відповідачем так перераховані і не були. Наголошує, що неперерахування відповідачем коштів одночасно порушує вимоги діючого законодавства України і умови укладеного договору між сторонами. Оскільки до цього часу обов'язок відповідача залишається не виконаним та всі звернення позивачки проігноровані, остання просить зобов'язати відповідача виконати перерахування коштів у чіткій відповідності до отриманих платіжних доручень, стягнути суму грошових кошти в якості процентів за користування залишком коштів на рахунку та відшкодувати моральну шкоду, завдану такими неправомірними діями відповідача. В судовому засіданні представник позивача в наслідок неодноразових уточнень, внесених до вимог первісно заявленого позову, з урахуванням частково виконаних вимог, просила стягнути лише проценти за користування залишком коштів на рахунку, пеню за невиконання договірного та законодавчо визначеного обов'язку щодо перерахування коштів і останнє - відшкодувати моральну шкоду, відмовившись від вимоги щодо зобов'язання відповідача здійснити перерахунок коштів на інший розрахунковий рахунок. Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог, враховуючи відповідні уточнення, заперечував, пояснюючи зазначене тим, що дії установи банку не суперечать законодавству України, так як зобов'язання по даному договору припиняються у зв'язку з наявністю обставин, які унеможливлюють його виконання, оскільки не залежать від волі сторін. Зазначав, що відповідач - ПАТ «РОДОВІД БАНК», як структурна частина банківської системи України, зобов'язаний координувати та здійснювати свою діяльність у відповідності до законодавства України з питань банківської діяльності, нормативно-правових актів НБУ та інших уповноважених органів з питань застосування, реєстрації, діяльності, реорганізації та ліквідації банків. Таким чином, Національним Банком України на виконання своїх визначених законом функцій, було винесено постанови № 138, 142, 551 та 743, останньою з яких від 15 грудня 2009 року, а саме Постанова правління Національного банку України "Про продовження мораторію на задоволення вимог кредиторів ПАТ "Родовід Банк" - продовжено мораторій шляхом введення повного мораторію на задоволення вимог кредиторів терміном на три місяці - з 16 грудня 2009 року по 15 березня 2010 року, тобто, з огляду на дані обставини, виконання своїх зобов'язань банком не можливе. Крім того, посилаючись на ст.ст. 58, 85 Закону України «Про банки і банківську діяльність» зауважив, що банк не відповідає за невиконання або несвоєчасне виконання зобов'язання у разі оголошення мораторію на задоволення вимог кредиторів. Вислухавши пояснення представника позивачки, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, між позивачем та відповідачем 26 січня 2009 року було укладено договір № ПРЄ.501 .ПРР-800/01-2009 про відкриття та обслуговування поточного рахунку фізичних осіб - резидентів, згідно умов якого, а саме п.п. 1.1., 1.2., 1.3. - банк зобов'язався відкрити клієнту поточний рахунок № [NUMBER] в євро, здійснювати його розрахункове-касове обслуговування на підставі розрахункових та/або касових документів, наданих клієнтом та сплачувати проценти за залишком коштів на рахунку в розмірі, встановленому тарифами банку, зараховуючи їх на рахунок клієнта щомісяця в перший робочий день місяця, наступного за звітним, а при закритті -в день, що передує його закриттю. Також, до основних обов'язків банку, за вищезазначеним договором, віднесено приймання та виконання розрахункових документів клієнта в день їх надходження за умови, що вони були надані в період операційного часу, встановленого в банку. Водночас, згідно статті 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. З матеріалів справи вбачається, що до відповідача в період часу з 03.02.2009 року по 26.02.2009 року позивачкою було подано платіжні доручення (а.с. 15-17) на загальну суму 80 474 євро 20 євроцентів на перерахування коштів на інший поточний рахунок в АБ "Національні інвестиції", однак дане розпорядження вчасно виконане так і не було, що підтверджується довідкою № 804/11 від 18.03.2009 року, наданою АБ "Національні інвестиції". Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобов'язання і зміна умов договору не допускається. За змістом ст. 1074 ЦК України, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Судом не можуть братися до уваги посилання представника відповідача, як на підставу неможливості вчасного виконання розпорядження клієнта щодо перерахунку коштів так і на підставу неправомірності нарахування неустойки за порушення договірних зобов'язань, на наявність мораторію на задоволення вимог кредиторів, введеного Постановами Правління НБ України в ПАТ "РОДОВІД БАНК", зважаючи на наступне. Відповідно до вимог статей 6, 7, 15 Закону України «Про Національний банк України» рішення про призначення тимчасової адміністрації у ПАТ «РОДОВІД БАНК» прийняте Національним банком України в межах компетенції, наданої йому Конституцією та Законами України «Про Національний банк України», «Про банки і банківську діяльність». Відповідно до ст. 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Національний банк України зобов'язаний призначити тимчасову адміністрацію у разі істотної загрози платоспроможності банку. Стаття 80 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначає права та обов'язки тимчасового адміністратора, зокрема в частині першій вказаної статті визначено, що тимчасовий адміністратор негайно після свого призначення зобов'язаний забезпечити збереження активів та документації банку, а також активів та документації афілійованих осіб, в яких банк має участь, що перевищує 50 відсотків. Визначення поняття мораторію дається ст. 85 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а саме: з метою створення сприятливих умов для відновлення фінансового стану банку, який відповідав би встановленим цим Законом та нормативно-правовими актами Національного банку України вимогам, Національний банк України має право введення мораторію на задоволення вимог кредиторів під час здійснення тимчасової адміністрації, але на строк не більше шести місяців. Протягом дії мораторію: забороняється здійснювати стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення, та вжиття заходів, спрямованих на забезпечення такого стягнення відповідно до законодавства України; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), інші фінансові (економічні) санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань перед кредиторами та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів). В частині четвертій статті 85 Закону вказано, що мораторій не поширюється на зобов'язання, які пов'язані з обслуговуванням господарської діяльності банку, в тому числі виплатою заробітної плати, авторської винагороди, відшкодуванням шкоди, заподіяної життю та здоров'ю працівників банку, а також вимоги кредиторів щодо виплати заробітної плати, аліментів, пенсій, стипендій, соціальних допомогу межах установлених тимчасовим адміністратором лімітів. Відповідно до ст. 1 ЗУ "Про платіжні системи та переказ коштів" розрахунково-касове обслуговування - послуги, що надаються банком клієнту на підставі відповідного договору, укладеного між ними, які пов'язані із переказом коштів з рахунка (на рахунок) цього клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі, а також здійсненням інших операцій, передбачених договорами. Тобто, зобов'язання банку по перерахуванню коштів та відповідної сплати неустойки за порушення зобов'язань під дію мораторію не підпадають, оскільки Постановою Правління НБ України № 138 від 13.03.2009 року, яка неодноразово уточнювалась, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, а позивачка до таких не відноситься, так як виходячи із виду договірних відносин, вона є клієнтом банку, але не кредитором, а перерахунок коштів - розрахунково-касовою операцією (послугою) у розумінні чинного законодавства, оскільки такий висновок суду ґрунтується на аналізі статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», що дає визначення термінів, та зазначає, що кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань. В контексті вищевикладених норм та умов укладеного договору, порушення банком своїх договірних зобов'язань перед позивачкою, на думку суду, є цілком доведеним. А тому, за умов допущених банком порушень строків виконання своїх зобов'язань по розрахунково-касовому обслуговуванню клієнта, позивачкою на підставі п. 5.1 договору та в порядку ст. 32 ч. 2 ЗУ "Про платіжні системи та переказ коштів" нараховано пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше 10 відсотків суми переказу. Так, станом на 18.11.2009 року розмір нарахованої пені склав 7 547 євро 42 євроценти, що в еквіваленті до національної валюти на день постановления рішення становить 80 350 гривень 35 копійок. Заперечення відповідача щодо неправомірності нарахування процентів на залишок коштів клієнта на рахунку, а саме відповідно до їх змісту: оскільки нарахування процентів можливе лише на кошти, що обліковуються на рахунку клієнта (згідно договору), а на рахунку позивачки кошти були відсутні з законодавчо визначених причин, відповідачем зазначені нарахування не проводились, судом також оцінено критично, оскільки підпорядкування банку вимогам п. 1.12 Інструкції " Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті" в конкретному випадку є безпідставним та не обгрунтованим. Відповідно до п. 1.2. вищевказаної Інструкції, затвердженої Постановою Правління Національного банку України 21.01.2004 N 22 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29 березня 2004 р. за N 377/8976, остання встановлює загальні правила, види і стандарти розрахунків юридичних і фізичних осіб та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків. Пункт 1.12 Інструкції передбачено, що Банк (філія, відділення), який не може виконати розрахунковий документ на списання/примусове списання коштів з рахунку клієнта банку в установлений законодавством України термін, якщо немає/недостатньо коштів на своєму кореспондентському рахунку, зобов'язаний: узяти розрахунковий документ платника/стягувача на обліковування за відповідним позабалансовим рахунком; надіслати письмове повідомлення платнику/стягувачу про невиконання його розрахункового документа із зазначенням причини: "Немає/недостатньо коштів на кореспондентському рахунку банку". Таким чином, враховуючи вищезазначене та виходячи з умов укладеного договору, суд приходить до висновку, проте що заперечення відповідача не відповідають дійсним обставинам справи і братися до уваги не можуть. У відповідності до наявного у матеріалах справи розрахунку нарахованих відсотків за весь час не виконання банком зобов'язань, загальна сума коштів, що підлягає стягненню з відповідача в якості нарахованих відсотків за користування, враховуючи відповідні уточнення, складає 410 євро 42 євроценти - 4 369 гривень 35 копійок в еквіваленті до національної валюти України. Що стосується вимог позивачки в частині відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням строків виконання зобов'язань, то вони, на думку суду, не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що оскільки між сторонами існували договірні правовідносини, які врегульовані нормами Розділу 72 ЦК України, з урахуванням вимог ЗУ ""Про платіжні системи та переказ коштів", які не передбачають такого виду відповідальності банку як відшкодування моральної шкоди, крім того, не передбачає такої відповідальності й договір банківського рахунку, тому в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди необхідно відмовити. Крім того, у відповідності до ст.ст. 79-89 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь позивача суму коштів в рахунок державного мита у розмірі 1700 гривень, виходячи з граничного розміру витрат, встановлених Кабінетом Міністрів України, що можуть бути відшкодовані, та інформаційно- технічного забезпечення в розмірі 30 гривень, а всього 1 730 гривень. Також слід зазначити, що питання про надлишково сплачені кошти судових витрат, які просила повернути у судовому засіданні представник позивачки, буде вирішене в порядку ст. 83 ЦПК України, шляхом винесення відокремленої від цього рішення ухвали. На підставі викладеного, ст.ст. 509, 525, 526, 611, 1066-1076 ЦК України, ст. 56 Закону України «Про Національний банк України», ст. 75, 80, 85 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 1, 32 Закону України " Про платіжні системи та переказ коштів " та

Outcome: approved