Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-12 00:00:00

У серпні 2009 року [PERSON] звернувся з вищезазначеним позовом посилаючись на те, що 13 серпня 2007 року між ним та ВАТ «[PERSON] [PERSON]» в особі Топольського відділення ДОД «[PERSON] [PERSON]» був укладений кредитний договір № 014/13466/3163/74, за яким банк надав йому 54 тисячі доларів США для придбання нерухомого майна, а саме квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Для забезпечення виконання зобов'язання за цим договором був укладений іпотечний договір №014/3163/83 від 13 серпня 2007 року, предметом іпотеки за яким стала вищевказана квартира. Вказані вище кошти, отримані за кредитним договором, він одразу ж змушений був конвертувати в гривню, в результаті чого за комерційним курсом отримав 272700 грн., щоб мати змогу використати їх за цільовим призначенням, а саме на оплату вартості квартири, придбаної на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13 серпня 2007 року. Вищенаведений кредитний договір передбачає, що кредит має бути наданий йому в іноземній валюті. Але він вважав, що йому був наданий кредит в національній валюті України - гривні. Згідно ст.ст.348, 1056 ЦК України, [PERSON] має здійснювати контроль за цільовим використанням кредитних коштів, в даному випадку - за тим, щоб він використав отриману в нього валюту для придбання квартири на території України. З іншого боку, згідно з Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» № 15-93 від 1993 року той самий [PERSON] має здійснювати контроль за тим, щоб через нього на території України не здійснювалися розрахунки в іноземній валюті. Отже, відповідач, за законом мав слідкувати за тим, щоб він придбав необхідну йому квартиру тільки за національну валюту України. Спираючись на ці доводи, він вважав, що насправді між ними був укладений кредитний договір, валютою якого є [PERSON] валюта України - гривня. При цьому йому роз'яснили, що в разі, якщо в Договорі буде вказана сума кредиту в іноземній валюті, він буде сплачувати нижчий процент, ніж у випадку, якщо кредитна сума буде вказана в гривні. Мовляв, це надає [PERSON] якісь переваги, що дозволяє зменшити процент, він погодився, бо, хотів сплачувати за кредит найменший процент із усіх можливих. Він був переконаний, що цей процент буде за усіх умов розраховуватися, виходячи із згаданої вище суми в гривні, а саме - з суми 272700 грн., йому була необхідна для купівлі квартири, з метою отримати яку він і укладав кредитний договір. Він вважав, що сума платежів, які він буде сплачувати [PERSON], ніяким чином не будуть залежати від курсу долара до гривні. Після цього, під час виконання договору, працівники [PERSON], погрожуючи застосуванням штрафних санкцій, передбачених Договором, стали вимагати в нього сплачувати відсотки за кредитом не від згаданої вище суми в гривні, а від суми в іноземній валюті, вказаної в договорі, за комерційним курсом гривні на момент відповідного платежу. Тобто від нього вимагали сплачувати частину тіла кредиту та відсотки за кредитом саме у доларах США, неначе вони й насправді були надані йому в якості кредитних коштів. А у зв'язку із значним підвищенням курсу долара до гривні він вимушений був сплачувати значно більші суми в гривні, ніж розраховував при укладанні Договору. [PERSON] подав зустрічну позовну заяву, в якій стверджує, що валютою кредиту, відповідно до умов укладеного договору була іноземна валюта, а саме долари США. Згідно п.1.1 Договору відповідач взяв на себе зобов'язання надати йому кредит в сумі 54 тисяч доларів США для придбання квартири на території України. Отже, сума кредиту, тобто 54 тисяч доларів США відповідно до спірного Договору та ст.1 п.п.23, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», мала відповідати вимогам, що пред'являються законом до споживчого кредиту, тобто бути грошовими коштами, на які можна придбати квартиру на території України. Тільки в цьому випадку надання йому [PERSON] згаданого вище споживчого кредиту на умовах Договору можна вважати банківською послугою належної якості. Він заздалегідь для відповідача, не мав правової можливості використати грошові кошти в іноземній валюті для розрахунків на території України. Більше того, [PERSON] як агент валютного контролю, не мав права цього допустити. Отже, надані йому кошти в іноземній валюті не відповідають вимогам закону, що пред'являються до споживчого кредиту, бо на них, за законом, не можна придбати продукцію, тобто необхідний йому товар, передбачений Договором. Таким чином, якщо [PERSON], відповідно до своєї зустрічної позовної заяви стверджує, що за Договором надав йому кредит не в гривні, а в іноземній валюті, з цього виходить, що [PERSON] обізнано надав йому банківську послугу неналежної якості. Він ж мав усі підстави чекати від відповідача надання йому належної послуги, тобто надання йому споживчого кредиту, який він міг би використати за призначенням, тобто надання йому кредиту в [PERSON] валюті України. Тому, отримавши долари як еквівалент гривні, він не мав ніяких сумнівів у цьому, але, як виявилося, був введений в оману. За логікою відповідача виходить, що він обізнано погодився взяти в кредит іноземну валюту, на яку заздалегідь для нього не міг придбати згаданий в Договорі товар, а потім сплачувати йому вказані в Договорі платежі, виходячи з комерційного курсу згаданої вище валюти. За логікою відповідача також виходить, що він, не будучи введеним в оману, погодився сплачувати послугу, ціна якої залежить від курсу долару до гривні в майбутньому, тобто, фактично є невизначеною. Також він погодився сплачувати платежі за Договором в іноземній валюті, не маючи доходів в іноземній валюті та не будучи впевненим в тому, що його доходів в [PERSON] валюті України вистачить на те, щоб здійснювати згадані вище платежі за комерційним курсом, тобто що він є платоспроможним щодо виконання умов Договору. За вищезгаданою логікою виходить, що [PERSON] надав йому кредит саме в іноземній валюті, не пересвідчившись в його платоспроможності сплачувати його, натомість пересвідчившись в його здатності сплачувати кредит саме в гривні, виходячи з суми кредиту, що він фактично отримав. Отже, згідно ст.216 ч.1 ЦК України в разі визнання Договору недійсним він має повернути відповідачу 54 тисяч доларів США. В той же час, згідно ст.22 ч.2 п.1 ЦК України, ці витрати є його збитками, які, відповідно до ст.203 ч.2 ЦК України, відповідач має відшкодувати йому в подвійному розмірі. Таким чином, шляхом заліку взаємних вимог, [PERSON] має сплатити йому 54000 доларів США. Крім того, під час дії Договору він сплатив [PERSON] 20309 доларів США, які він, згідно ст.216 ч.1 ЦК України має повернути йому для приведення сторін в первісне положення в результаті визнання Договорів недійсними. За таких обставин, [PERSON] просив суд визнати кредитний договір №014/13466/3163/74 від 13.08.2007 року, укладений між ним та ВАТ «[PERSON] [PERSON]» недійсним, як вчинений внаслідок обману та прояву нечесної підприємницької практики та стягнути з відповідача на його користь 74309 доларів США у відшкодування збитків, спричинених згаданим вище недійсним правочином. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, на задоволенні позову наполягав, а у задоволенні зустрічного позову просив суд відмовити, у звязку з викладеними вище обставинами. Відповідач ВАТ «[PERSON] [PERSON]» предявлені позовні вимоги не визнав та у свою чергу 18 листопада 2009 року звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив суд у позовних вимогах [PERSON] до ВАТ „[PERSON] [PERSON]" відмовити повністю та стягнути з нього заборгованість за кредитним договором № 014/134666/3163/74 від 13.08.2007 року у сумі 280045 грн. 55 коп. та судові витрати по справі покласти на відповідача. Представник відповідача зустрічний позов підтримав, а у задоволенні основного позову просив суд відмовити, у звязку з недоказовістю позовних вимог. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає основні позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню, а зустрічний позов треба задовольнити, з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти: 13 серпня 2007 року між ВАТ "[PERSON] [PERSON]" та [PERSON] був укладений кредитний договір № 014/134666/3163/74 про надання кредиту у сумі 54 тисячі доларів США строком на 240 місяців з 13 серпня 2007 року по 12 серпня 2027 року із сплатою 13 відсотків річних за користування кредитними коштами. Кредитні кошти відповідно до кредитного договору призначені для використання на споживчі цілі. Частина 2 ст.533 ЦК України допускає, що в зобов'язанні може бути визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті. У цьому разі сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Згідно до ч.3 ст.533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до 4.2 ст.192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності до п.1 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю" № 15-93 від 19.02.1993 року, національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Відповідно до п.2 ст.5 Декрету, генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. П.4 ст.5 Декрету, передбачено надання кредитів резидентам в іноземній валюті за ліцензією [PERSON] банку України. Оскільки, відкрите акціонерне товариство „[PERSON] [PERSON]" має „Генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій", відповідно він має право надавати валютні кредити. Отже, чинним законодавством передбачено право комерційним банкам, включаючи ВАТ „[PERSON] [PERSON], здійснювати валютні операції, в т.ч. видавати кредити у іноземній валюті юридичним та фізичним особам. Відповідно до заповненої заяви-анкети позичальника, відповідач самостійно вибрав валюту кредитування, а саме долар США, та одночасно був ознайомлений з діючим законодавством України, що регламентує відношення банка та клієнта. Посилання відповідача на те, що [PERSON] не мав права надавати кредит в іноземній валюті для розрахунків з резидентами України є безпідставним, оскільки позивач розраховувався за придбання нерухомого майна, відповідно до договору купівлі продажу квартири від 13.08.2007 p., національною валютою, тобто гривнею. Крім цього, відповідач зазначає, що банк не може заперечувати проти того, що він фактично надав йому кредит у еквіваленті національної валюти України, а посилання в кредитному договорі на іноземну валюту є лише формальністю. Однак суд вважає, що ці ствердження відповідача не відповідають дійсності оскільки, відповідно до п. 1.1. кредитного договору, кредитор, на положеннях та на умовах цього договору, надає Позичальнику кредит у сумі 54 тисячі доларів США. Також це підтверджується і заявкою на видачу готівки № 163/335-30 від 13.08.2007р. про факт отримання кредитних коштів відповідачем в іноземній валюті, а саме доларах США. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами був укладений договір іпотеки № 014/3163/83 від 13 серпня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] за реєстром № 96. Кошти в розмірі 54 тисячі доларів США були отримані відповідачем на Топольскому відділенні готівкою через касу [PERSON], що підтверджується заявою на видачу готівки № 163/335-30 від 13 серпня 2007 року. Таким чином, [PERSON] виконав свої зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно умов п.1.3., 3.3., 5.1. Кредитного договору, погашення кредиту та відсотків за користування кредитом повинні проводитися кожен місяць, відповідно з встановленим графіком. В порушення Кредитного договору відповідач вчасно та в повному обсязі погашення кредиту та відсотків у вказані строки не здійснював. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України - якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків, належних йому. Відповідно до п.6.5. Кредитного договору, кредитор має право достроково стягувати заборгованість за кредитом, нараховані відсотки за користування кредитом та штрафні санкції, у випадках невиконання Позичальником умов цього Договору або інших договорів, що забезпечують погашення кредиту. У зв'язку з систематичним невиконанням відповідачем умов Кредитного договору, в частині виконання періодичних платежів на погашення відсотків, на адресу відповідача 07.10.2009 року направлялась вимога про дострокове виконання грошових зобовязань за кредитним договором, що підтверджується поштовим повідомленням від 07.10.2009 року. Але заборгованість по кредиту в необхідному обємі не погашалася і станом на 09.11.2009 р. заборгованість за кредитним договором становить - 33691 (тридцять три тисячі шістсот дев'яносто один) долар США 62 центи, заборгованість за відсотками - 964 долари США 07 центів. Згідно п.10.1. кредитного договору за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, відповідачу нарахована пеня у розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, що складає - 380 доларів США 66 центів. Таким чином, станом на 09.11.2009 року сума заборгованості відповідача перед позивачем за Кредитним договором складає 35 036 доларів США 35 центів, де: 33 691 долар США 62 центи - непогашена сума кредиту, 964 долари США 07 центів - несплачені проценти, 380 доларів США 66 центів - нарахована пеня, що по курсу НБУ на 09.11.2009р. складає 280045 грн. 55 коп. Таким чином, суд вважає можливим стягнути з [PERSON] на користь ВАТ „[PERSON] [PERSON]" заборгованість за кредитним договором №014/134666/3163/74 від 13.08.2007 року у сумі 280045 грн. 55 коп. У відповідності до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд вважає позовні вимоги [PERSON] до ВАТ „[PERSON] [PERSON]" про визнання кредитного договору недійсним необґрунтованими, та таким, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини [PERSON] з клієнтом регулюються положеннями параграфа 1 та 2 глави 71 ЦК України, Закону України «Про [PERSON] України», нормативно-правовими актами НБУ. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором [PERSON], фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах , встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути в установлений договором строк та сплатити встановлені проценти. Кредитний договір є двостороннім, оскільки встановлює обов'язок кредитодавця надати кредит, та обов'язок позичальника його повернути та сплатити проценти за користування ним. Згідно ч.6 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. 27.07.2007 року позивач звернувся до [PERSON] із заявою про надання йому кредиту в сумі 54 тисячі доларів США. Заяву-анкету про надання кредиту позивач склав власноручно. Відповідно до вимог Інструкції з надання кредитів фізичним особам на придбання нерухомості програми «Житло в кредит на первинному ринку» та «Житло в кредит на вторинному ринку»,та згідно рішення Кредитного комітету по споживчому кредитуванню «[PERSON] [PERSON]» Дніпропетровської ОД від 08.08.2007 року протокол №402 за яким прийнято рішення про надання [PERSON] кредиту у сумі 54 тисячі доларів США. 13.08.2007 року між позивачем та відповідачем укладено Кредитний договір №014/134666/3163/73, за яким згідно заяви про видачу готівки №163/335-30 від 13.08.2007 року позивач отримав грошові кошти 53210,97 доларів США (сума мінусом відрахування комісії). Від дня подачі заяви про можливість отримання кредиту до фактичного отримання кредиту ум валюті пройшло 16 днів. Тобто, у позивача за цей час було достатньо часу для усвідомлення вчинення ним дій для укладення кредитного договору та отримання кредиту у валюті за яким можливі ризики від його отримання. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з істотних умов договору, визначених виключно законами України. Позивач та відповідач 13.08.2007 року підписали кредитний договір №014/134666/3163/74. Оскільки кредитний договір є двостороннім, тому при підписанні угоди сторони виразили своє взаємоузгоджене волевиявлення. Твердження позивача про те, що кредитний договір укладеного між сторонами укладено шляхом обману, тобто при укладанні кредитного договору його внутрішня воля сформована під впливом хибних відомостей про обставини правочину та відповідач своїми навмисними діями намагався запевнити позивача про такі властивості і наслідки правочину, які насправді наступити не могли - є хибним, оскільки відповідно до вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів, з метою захисту прав споживачів під час укладання договорів про надання споживчих кредитів та забезпечення надання банками споживачам повної інформації про сукупну вартість кредиту Постановою Правління НБУ України від 10.05.2007 року №168 п.2.4, 3.8 позивача ознайомлено з кредитними умовами, зокрема: мета, для якої кредит буде витрачено, наявні форми кредитування та відмінності між ними, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, форми забезпечення, строк та відсоткові ставка за кредитом, орієнтовану сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту тощо. Зміст умов кредитування зрозумілий, про що позивач особисто засвідчив власним підписом 27.07.2007 року. Крім того, відповідно п.12.5 ст.12 Кредитного договору позивач добровільно прийняв на себе ризик отримання збитків за наслідками зміни курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці України. Також ця обставина підтверджується п.8.1 с.8 Кредитного договору, відповідно до якої при одержанні Кредиту Позичальник (тобто позивача) усвідомлює та гарантує, що умови Договору для нього є зрозумілими, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Відповідно до ч.3 ст.533 ЦК України встановлено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійснені розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до п.1 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банки мають право здійснювати такі операції та угоди: операції з валютними цінностями. Частиною 5 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачається, що [PERSON] України встановлює порядок надання банкам дозволу на здійснення таких операцій. Укладення сторонами Кредитного договору з наданням грошових коштів за ним в іноземній валюті - доларах США не суперечить вимогам Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», зокрема пп.п. в, г п.4 ст.5, якими передбачено, що надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, а також використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави потребує наявність ліцензії НБУ, яку на момент укладення Кредитного договору та наданий час відповідно до Листа НБУ від 06.02.2007 року №41-216/241-1221 «Про перелік банків, які мають банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій, у тому числі з валютними цінностями відповідач має. Індивідуальної ліцензії НБУ операції з надання та одержання кредитів в іноземні валюті у [PERSON] який має письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями не потрібно. Таким чином, укладення Кредитного договору між позивачем та відповідачем в іноземній валюті - доларах США не суперечить вимогам чинного законодавства України, та тому підстав для визнання його недійсним у суду не має. На підставі викладеного,

Outcome: approved