Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-27 00:00:00

У грудні 2009 року позивач [PERSON] державний університет харчування та торгівлі звернувся із позовом до [PERSON] та [PERSON], третя особа Українська товарна біржа визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним, повернення автомобіля із чужого незаконного володіння та зобовязання відповідачів здійснити переоформлення автомобіля на позивача. Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що 23 травня 2009 року між Первомайським факультетом [PERSON] державного університету харчування та торгівлі від імені якого на підставі доручення діяв відповідач [PERSON], та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі продажу транспортного засобу, автомобіля ГАЗ-2705. Договір було укладено в Первомайській філії Української товарної біржі. Вказаний договір на думку позивача укладено з порушенням вимог ст. 203 ЦК України та Порядку відчуження обєктів державної власності, затвердженого постановою КМУ від 06.06.2007 року № 803. Крім того відповідач [PERSON] не мав повноважень на укладання договору купівлі продажу, оскільки доручення, на підставі якого він діяв, було видано лише на вчинення дій щодо зняття з обліку в органах ДАІ автомобіля ГАЗ-2705. Крім того, позивач зазначив, що угоду було вчинено за 2219,36 грн., що не відповідає вартості автомобіля, визначеної експертом у розмірі 10007,30 грн. Термін дії довідки експерта на думку позивача, на час вчинення угоди сплив. Договір купівлі-продажу автомобіля не був підписаний покупцем [PERSON], і на час розгляду справи автомобіль перебуває у володіння та користуванні [PERSON] Все вищенаведене на думку позивача свідчить про те, що правочин купівлі-продажу вказаного автомобіля повинен бути визнаний судом недійсним. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], а також представник відповідача [PERSON] [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити позивачу у їх задоволенні, оскільки, на їх думку, угоду було вчинено правомірно. Представник третьої особи Української товарної біржі у судовому засіданні самостійних вимог не заявляв, просив винести рішення на розсуд суду. Дослідивши в судовому засіданні письмові докази по справі, заслухавши доводи сторін та допитавши свідків, суд приходить до висновку, про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України. Таке зазначено в ч. 1 ст. 215 цього ж кодексу. З матеріалів справи, та пояснень сторін вбачається, що відповідач [PERSON] під час вчинення спірного правочину, діяв на підставі доручення від 09.04.2009 року, за № 317, виданого директором Первомайського факультету [PERSON] державного університету харчування та торгівлі [PERSON] Суд вважає, що таке доручення не відповідає волевиявленню керівника юридичної особи, власника транспортного засобу, [PERSON] державного університету харчування та торгівлі, оскільки воно видано за підписом керівника філії, а не установи. Будь яких доказів, які б свідчили про те, що директор філії [PERSON] мав повноваження на видання такого доручення від імені [PERSON] державного університету харчування та торгівлі відповідачами не надано. Оскільки доводити обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень є їх обовязком, що передбачено ст. 60 ЦПК України, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання договору купівлі-продажу є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Виходячи з наведеного, суд вважає, що слід також зобовязати [PERSON] повернути позивачу отриманий ним за договором купівлі-продажу автомобіль, відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України.. Вимога позивача, щодо зобовязання відповідачів здійснити переоформлення автомобіля на позивача, на думку суду задоволенню не підлягає, оскільки визнання договору купівлі продажу автомобіля недійсним, тягне за собою, як наслідок, відсутність юридичних наслідків такого правочину, а тому є неможливим, оскільки власником спірного автомобіля є позивач. Приймаючи до уваги те, що суд задовольняє вимогу про визнання правочину недійсним, слід стягнути з відповідачів у рівних частках понесені позивачем судові витрати, що передбачено ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial