Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-15 00:00:00

В березні 2009 року Чернігівський міжрайонний природоохоронний прокурор звернувся в суд з позовом до приватної агрофірми „Прогрес" в інтересах соціально незахищеної [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої самовільним використанням відповідачем її земельної ділянки. Розмір шкоди розрахований відповідно до Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2007 року № 963 ( далі - Методики ) та визначений у сумі 823 грн.46 коп. Також в позові ставиться питання про відшкодування за рахунок відповідача на користь держави судових витрат по справі; Рішенням Коропського районного суду Чернігівської області від 25 травня 2009 року в задоволенні позовних вимог відмовлено з тих підстав, що згідно ч. З статті 125 Земельного кодексу України [PERSON] не вправі була приступати до використання своєї земельної ділянки, оскільки не було винесено в натурі на місцевості меж її ділянки, отже у [PERSON] не виникло право на відшкодування збитків, спричинених самовільним використанням відповідачем її земельної ділянки. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Чернігівський міжрайонний природоохоронний прокурор звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що суд першої інстанції невірно застосував ст. 125 ч.і ЗК України, ч. 1 якої встановлено, що право власності у особи на земельну ділянку виникає з моменту одержання державного акту на право власності на земельну ділянку. Отже, [PERSON] з 11.04.2006 року , тобто, після отримання Державного акту на право власності на земельну ділянку, стосовно цієї ділянки набула всіх прав власника, в тому числі і право на відшкодування збитків, як те передбачено ч.3 п."г" ст. 90 ЗК України. Обґрунтованість позову, на думку апелянта, підтверджена в суді належними доказами. ^ Вислухавши суддю - доповідача, пояснення прокурора, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню відповідно до п. 4 ч. 1 статті 309 ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 11 квітня 2006 року серії ЯБ № 935700, виданого згідно розпорядження голови Коропської райдержадміністрації № 266 від 21.11.2005 року, є власником земельної ділянки розміром 1,36 га., яка розташована на території Нехаївської сільської ради Коропського району, Чернігівської області. Актом обстеження земельної ділянки [PERSON] від 21 серпня 2008 року № 21, складеним державним інспектором з контролю зр використанням та охороною земель у Чернігівській області (а. с. 4) встановлено^ що земельна ділянка № 841, право власності на яку має [PERSON], самовільно використовувалась відповідачем ПАФ „Прогрес" для вирощування сільськогосподарських культур. Факт використання земельної ділянки №841 загальним масивом разом з іншими ділянками, розпайованими між членами ТОВ „ Прогрес", відповідач не заперечує, проте, заперечує проти позову та доводів апеляційної скарги , вважаючи , що відсутність документів, які б свідчили про винесення в натуру меж земельної ділянки позивачки позбавляє її права на відшкодування збитків, завданих незаконним використанням цієї ділянки відповідачем. Виходячи з положень ст. 79 та ч.З ст.125 ЗК України, а також п.п.1.12 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею ( в тому числі на умовах оренди та договорів оренди землі, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04.06.1999 року №354/3647 ( далі - Інструкції), суд першої інстанції дійшов ¦і висновку про відсутність у [PERSON] права на відшкодування збитків, так як остання , до встановлення меж у натурі , не мала права приступати до використання земельної ділянки. З таким висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів апеляційного суду, виходячи з наступного. Дійсно, відповідно до п. 1.12 Інструкції, складанню державного Акту про право власності на земельну ділянку передує виготовлення відповідної землевпорядної документації, в т.ч. і перенесення в натуру меж ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками та проектом відведення. Проте, відповідно до п.5 Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян України, державний акт про право власності на земельну ділянку отримується вже після встановлення в натурі меж земельних ділянок, які передаються у власність. Оскільки сам державний акт про право власності на земельну ділянку [PERSON] серії ЯБ № 935700, виданий 11 квітня 2006 року є чинним, ( а.с.40-41), підстав ставити під сумнів право власності позивачки на цю земельну ділянку, апеляційний суд не вбачає. Обсяг таких прав, визначений ст. 90 ЗК України, в тому числі і право на відшкодування збитків. Наявність чи відсутність межових знаків в конкретному випадку на обсяг прав власника не впливає. Крім того, відповідно до приписів ч. 1 статті 125 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), право власності на земельну ділянку та право постійного користування виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації. Таким чином, з встановленого вбачається , що використовуючи без належно оформленого дозволу власника - [PERSON], її земельної ділянки, ПАФ „ Прогрес" порушила її право , як власника земельної ділянки і це право, у вигляді відшкодування збитків, підлягає поновленню відповідно до ч.З п."г „ст.152 ЗК України. Таким чином, суд першої інстанції неправильно застосувавши ст.79,ст. 125 ЗК України та Інструкцію, дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову прокурора. Відповідно до ч.і п.4 ст.309 ЦПК України, апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення у випадку, коли буде встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору. Відповідно до положень ч. З статті 88 ЦПК України апеляційний суд також вважає за необхідне стягнути на користь держави з ПАФ „Прогрес" судовий збір в сумі 51 грн. та 250 грн. витрат на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи.

Outcome: approved