Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом про поновлення на роботі, визнання наказу недійсним, стягнення оплати за лікарняний лист, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, посилаючись на те що він з 1986 року працював водієм у відповідача, який наказом від 30.03.2009 року №3 звільнив його з роботи у зв»язку з відсутністю на робочому місці без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпПУ і цей наказ є незаконним, оскільки процедура узгодження щодо звільнення виконана з порушенням. Вважаючи наказ незаконним, посилаючись на те, що його відсутність на робочому місці не була безпричинною, порушень трудової дисципліни він не допускав, позивач просив визнати наказ про звільнення незаконним, поновити його на роботі, стягнути оплату допомоги по тимчасовій непрацездатності, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу по день поновлення на роботі та на відшкодування моральної шкоди - 1000 гривень. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з наведених у ньому підстав. Суду пояснили, що наказ на звільнення вже був підписаний, керівництво намагалося провести замість зборів профспілки збори профспілкового комітету, зібрання членів профкому проводилося без присутності голови профспілки, в нього не витребовувалися письмові пояснення, наказ був винесений під час перебування на лікарняному, а також, що його відсутність на робочому місці була пов»язана з хворобою згідно чого він звертався до лікаря, просили суд позов задовольнити. Представники відповідача позов не визнали, посилаючись на те, що звільнення позивача відбулося відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки останній дійсно систематично порушував трудову дисципліну, не приходив на роботу, не повідомляв керівництво про причини відсутності на робочому місці, лікарняний лист не пред»являвся. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представників відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд частково задовольняє позов виходячи з наступного. В судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач працював на посаді водія Коростишівської спільної міжгосподарської шляхобудівельної організації «Райагрошляхбуд». Наказом виконуючого обов»язки начальника вказаного підприємства від 30.03.2009 року №3 позивач звільнений за порушення трудової дисципліни на підставі п.4 ст.40 КЗпПУ. Письмові пояснення керівництвом підприємства згідно ст.149 КЗпП не втитребовувалися. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» із змінами і доповненнями, внесеними Постановами Пленуму Верховного Суду України від 01.04.1994 року №4, від 26.10.1995 року №18, від 25.05.1998 року №15, правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також перебування у відпустці та згідно ч.З ст.40 КЗпПУ не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці. У відповідності до ст.43 Конституції України та ст.5-1 КЗпПУ держава гарантує громадянам правовий захист від незаконного звільнення. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач незаконно звільнений з роботи з посади водія Коростишівської спільної міжгосподарської шляхобудівельної організації «Райагрошляхбуд», а у відповідності до ч.І та 2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середній заробіток, згідно порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100, складає 6338,20грн. В частині стягнення з Коростишівської спільної міжгосподарської шляхобудівельної організації «Райагрошляхбуд» на користь [PERSON], коштів на оплату допомоги по тимчасовій непрацездатності відмовити за безпідставністю, оскільки лікарняний лист позивачем не надавався і крім того лише перших п»ять днів перебування на лікарняному оплачує підприємство. Виходячи з вимог ст.237-1 КЗпП України суд приходить до висновку, що порушенням законних прав позивача, останньому спричинена моральна шкода, яка виразилася в моральних стражданнях, втраті нормальних життєвих зв»язків, докладанні додаткових зусиль для організації свого життя, яку виходячи із засад розумності виваженості та справедливості, суд оцінює в розмірі 550 грн. На підставі п.4 ч.І ст.367 ЦПК України рішення в частині поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника підлягає негайному виконанню. Згідно ст.ст.81,88 ЦПК України з відповідача на користь позивача стягуються кошти за оплату витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, та на користь держави стягується судовий збір. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст.5-1,21,40ч.3,147,149,233,235,237-1 КЗпП України, ст.43 Конституції України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 із змінами та доповненнями «Про практику розгляду судами трудових спорів»,

Outcome: partial