Jurisdiction: civil
Date: 2010-01-28 00:00:00

Позивач у грудні 2009 року звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог послався на те, що перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з грудня 1963 р. до смерті останньої, що настала 08.08.2007 р. Як зясувалося у подальшому, у червні 2007 р. [PERSON] був складений заповіт, яким вона заповідала відповідачеві [PERSON] частину домоволодіння № 88 по вул. Переяславській у м. Дніпропетровську, що позивач вважає неправомірним, оскільки це нерухоме майно було зведене ним до вступу у шлюб і належить йому на праві особистої власності, а отже співвласником цього майна [PERSON] не була і не могла розпорядитися часткою у ньому ним на випадок своєї смерті. З цієї підстави відповідачеві [PERSON] було відмовлено в оформленні свідоцтва про право на спадщину, втім він та інші відповідачі, що з дозволу позивача тимчасово оселилися у спірному домоволодінні, звільнити його на вимогу останнього відмовилися та перешкоджають у користуванні ним. На підставі викладеного позивач просив суд визнати недійсним заповіт [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений 23.06.2007 р., визнати за ним право власності на домоволодіння № 88 по вул. Переяславській у м. Дніпропетровську, усунути перешкоди у користуванні цим домоволодінням з боку відповідачів, зобовязавши останніх звільнити його, вивезти особисті речі, передати позивачеві ключі від нього. У судовому засіданні представники позивача заявлені вимоги підтримали, на їх задоволенні наполягали. Відповідачі до суду не зявилися, про день та час судового засідання повідомлялися, що є підставою для розгляду справи у заочному порядку. Вислухавши пояснення представників позивача, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до технічної документації домоволодіння № 88 по вул. Переяславській у м. Дніпропетровську, за виключенням будівлі душу літ. Д, було зведене позивачем [PERSON] у 1957 р. (а.с. 21). Цей факт підтверджується також актом обстеження від 12.11.1981 р. (а.с. 10) та показаннями свідків [PERSON] і [PERSON], які пояснили, що станом на час укладання шлюбу між позивачем та [PERSON], що відбулося 12.12.1963 р. (а.с. 11), спірне домоволодіння було повністю збудоване. 31.03.1982 р. позивачеві одноособово було видане свідоцтво про право власності на спірне домоволодіння (а.с. 8), на підставі якого воно було зареєстроване за ним (а.с. 7). 23.06.2007 р. [PERSON] був складений заповіт, яким вона належну їй частину спірного домоволодіння без конкретизації її розміру на випадок своєї смерті заповідала відповідачеві [PERSON] (а.с. 13). 08.08.2007 р. [PERSON] померла (а.с. 12). Після її смерті у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину спірного домоволодіння було відмовлено з посиланням на те, що воно в цілому оформлене на праві власності за [PERSON] (а.с. 13). Як вбачається з пояснень сторони позивача та не спростовується матеріалами справи, у спірному домоволодінні з липня 2007 р. проживають відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], що вселилися до нього з дозволу позивача як тимчасові мешканці, втім у подальшому на його вимогу не виселилися. Аналізуючи фактичні обставини справи, суд приходить до наступного. Так, оскільки спірне домоволодіння було зведене позивачем до укладання шлюбу з [PERSON] та у подальшому оформлене за ним на праві власності, суд доходить висновку про те, що він у встановленому законом порядку набув право власності на це майно, і це право згідно ст. 24 чинного на той час КпШС України належить йому одноособово, а отже позовні вимоги в частині визнання такого права є обгрунтованими та підлягають задоволенню на підставі ст. 392 ЦК України. Також згідно ч. 1 ст. 203, ст. ст. 215, 1257 ЦК України є обґрунтованими позовні вимоги в частині визнання недійсним оспорюваного заповіту, оскільки [PERSON], не будучи співвласником спірного майна, згідно ст. 1218, 1233 ЦК України не мала права заповідати частку у ньому, а отже цей односторонній право чин суперечить вимогам закону. Позовні вимоги в частині усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобовязання відповідачів виселитися та вчинити дії підлягають задоволенню, оскільки позивач згідно 391 ЦК України вправі вимагати цього, а також згідно ст. 98 ЖК України відповідачі як тимчасові мешканці у разі відмови від добровільного виселення підлягають виселенню у судовому порядку без надання іншого житла. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення. На підставі викладеного,

Outcome: approved