Jurisdiction: civil
Date: 2010-04-28 00:00:00

Позивач [PERSON] 25.06.2002 року звернувся в суду з позовом до відповідачів про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди . В позовній заяві посилався на те, що 25 березня 2002 року з вини водія [PERSON], який керував транспортним засобом РАФ 2203, державний номер [NUMBER], відбулася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої належний позивачу на праві власності автомобіль отримав ушкодження, вартість відновлювальних робіт складає 7548,95 грн. Власником автомобіля РАФ 2203, державний номер [NUMBER] є [PERSON] Також діями [PERSON] та [PERSON] спричинені моральні страждання. В позовній заяві просив суд стягнути з [PERSON] кошти в сумі 7548,95 грн. відновлювального ремонту та 5000 грн. моральної шкоди. Просив також стягнути з [PERSON] 450 грн. за експертизу автомобіля та сплачене державне мито. 21.11.2002 року позивач [PERSON] уточнив позовні вимоги та просив суд стягнути розмір відшкодування з відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] солідарно. В судовому засіданні позивач та його представник повністю підтримали позовні вимоги, посилаючись на викладені в заяві обставини. Просили задовольнити позов. Відповідач [PERSON] та його представник в судових засіданнях позовні вимоги до [PERSON] не визнавали. Вважають, що [PERSON] не був роботодавцем [PERSON], який на час дорожньо-транспортної пригоди працював на маршруті по перевезенню пасажирів та керував автомобілем згідно довіреності, яку йому видав [PERSON] Також не погоджуються з вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу, належного позивачу. Відповідач [PERSON] просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні вимоги не визнавали. [PERSON] пояснив, що трудового договору між ним та [PERSON] укладено не було, займався перевезенням пасажирів за усною домовленістю з [PERSON] та [PERSON] На час дорожньо-транспортної пригоди, імовірно, мав довіреність на право керування транспортним засобом. Крім того вважають, що [PERSON] не було визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної, а належні докази щодо розміру спричиненої позивачу шкоди відсутні. Також вважають, що транспортний засіб АУДІ 100, належний позивачу [PERSON] є проблемним, його вартість може визначатися лише як вузлів та агрегатів. Крім того, не погоджуються з розміром спричиненої позивачу матеріальної шкоди, визначеної у висновку спеціаліста. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши зібрані по справі докази, матеріали справи про адміністративне правопорушення № 3-3226/02 відносно [PERSON] за ст. 124 КпАП України, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником транспортного засобу АУДІ-100, 1987 року випуску, державний номер [NUMBER] (том 1 а.с. 210). Власником транспортного засобу РАФ 2203, державний номер [NUMBER] є [PERSON], 20.09.2001 року за заявою власника [PERSON] видано тимчасовий талон, який був дійсний до 20.09.2004 року (том 1 а.с. 212). В судовому засіданні також встановлено та не заперечувалося жодною із сторін, що 25 березня 2002 року в м. Полтаві по вул. Фрунзе поблизу зупинки громадського транспорту «вул. Чапаєва» відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю водія [PERSON], який керував транспортним засобом АУДІ-100, державний номер [NUMBER], та водія [PERSON], що керував транспортним засобом РАФ 2203, державний номер [NUMBER]. В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобіль АУДІ-100, 1987 року випуску, державний номер [NUMBER], належний позивачу, отримав технічні ушкодження. Також судом встановлено, що постановою судді Київського районного суду м. Полтави від 07.06.2002 року адміністративну справу відносно [PERSON] за ст. 124 КпАП України провадженням закрито (справа Київського районного суду м. Полтави № 3-3226/02). Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Вказаною постановою судді Київського районного суду м. Полтави від 07.06.2002 року встановлено, що [PERSON] 25.03.2002 року 07 г. 40 хв. керуючи а/м РАФ № 07278СК на вул. Фрунзе у м. Полтава зіткнувся з автомобілем [NUMBER] під керуванням [PERSON] Провадження в справі про адміністративне правопорушенні суддею закрито з посиланням на ст. 38 та п. 7 ст. 247 КпАП України, тобто, у звязку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків накладення адміністративного стягнення. [PERSON] з зазначеною постановою погодився. За нормами Кодексу про адміністративні правопорушення України закриття провадження в справі у звязку з закінчення строків накладення адміністративного стягнення не є обставиною, що виключає винність особи в його вчиненні. За таких обставин, враховуючи обовязковість для суду зазначеної постанови відповідно до ст. 61 ЦПК України, суд вважає доведеною обставину винності відповідача [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 25.03.2002 року. Посилання відповідача [PERSON] та його представника на те, що наявними в справі доказами не доведено вину [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, а висновок експерта з цих питань відсутній судом оцінюється критично. При вирішенні справи судом в якості належного доказу приймається постанова в справі про адміністративне правопорушення від 07.06.2002 року. Відповідно до ст. 440 ЦК України (1963 року) шкода, заподіяна особі або майну громадянина, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством. Статтею 450 ЦК України (1963 року) передбачено, що організації і громадяни, діяльність яких повязана з підвищеною небезпекою для оточення, зобовязані відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] станом на час дорожньо-транспортної пригоди 25 березня 2002 року, керував транспортним засобом РАФ 2203, державний номер [NUMBER], та здійснював перевезення пасажирів по маршруту «Розсошенці-Південний вокзал», дозвіл на обслуговування якого було надано відповідачу [PERSON] При визначенні належного володільця джерела підвищеної небезпеки суд виходить з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, письмовий трудовий договір між [PERSON], як субєктом підприємницької діяльності, та [PERSON], як водієм, укладений не був. За Законом України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» та Законом України «Про автомобільний транспорт» надання послуг з перевезення пасажирів підлягає обовязковому ліцензуванню. Відповідно до Положення про порядок ліцензування господарської діяльності по наданню послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом», в редакції наказу Державного департаменту автотранспорту від 01.02.2001 року № 9, який був чинний на час існування спірних відносин, обовязковою умовою для видачі ліцензії для здійснення господарської діяльності по перевезенню пасажирів є наявність трудових відносин між субєктом підприємницької діяльності та найманим водієм. В судовому засіданні встановлено та визнавалося сторонами по справі, що відповідач [PERSON], будучи субєктом господарської діяльності, станом на березень 2002 року отримав дозвіл на перевезення пасажирів по маршруту «Розсошенці-Південний вокзал». Саме здійснюючи перевезення пасажирів по цьому маршруту водієм [PERSON] було вчинено дорожньо-транспортну пригоду 25 березня 2002 року. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Cуду України від 27 березня 1992 року № 6 з наступними змінами «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» крім загальних підстав, передбачених ст. 440 ЦК, відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяно шкоду, перебуває з даною організацією в трудових відносинах і шкоду заподіяно нею у звязку з виконанням трудових (службових) обовязків, незалежно від того, постійним, сезонним, тимчасовим, за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації. Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку, що [PERSON], як фізична особа - субєкт господарської діяльності має нести відповідальність, за шкоду, спричинену водієм [PERSON] При цьому суд приходить до висновку, що порушення [PERSON] вимог нормативних актів в частині укладення трудового договору з водієм [PERSON] не позбавляє його від обовязку відшкодувати спричинену працівником шкоду. При визначенні суми завданої шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до протоколу та схеми огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, складеного працівниками ДАІ 25.03.2002 року, автомобіль АУДІ-100 мав наступні зовнішні пошкодження: переднє ліве крило, передня та задня ліві дверки, заднє ліве крило, диск заднього лівого колеса, диск переднього та заднього колеса, покришка переднього правого колеса. Як [PERSON], так і [PERSON] із схемою і обставинами пригоди, викладеними в протоколі, на час його складення погодилися (аркуш 15 матеріалів справи № 3-3226/02). Відповідно до висновку спеціаліста (том 1 а.с. 8) вартість матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди власнику транспортного засобу АУДІ складає 7548,95 грн. При цьому перелік пошкоджень транспортного засобу, зазначений спеціалістом, аналогічний переліку пошкоджень, зазначених працівниками ДАІ. Відповідно до ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, обставини справи зясовуються судом на підставі змагальності, на підставі наданих сторонами та іншими особами доказів. Відповідачі в судовому засіданні, заперечуючи розмір вартості спричиненої [PERSON] шкоди, доказів на підтвердження своїх заперечень до суду не надали, а тому суд, вирішуючи справу за засадах змагальності, в межах наданих до суду доказів, при визначення розміру спричиненої позивачу майнової шкоди, виходить з висновку спеціаліста як доказу та вважає за необхідне стягнути в рахунок відшкодування майнової шкоди на користь позивача суму в розмірі 7548,95 грн. Надана до суду довідка директора авторинку «Спортек» щодо вартості легкосплавного диску на автомобіль (том 1 а.с.126) судом не оцінюється як спростування висновку спеціаліста. Згідно зі ст. 453 ЦК 1963 року, вирішуючи питання про відшкодування шкоди, суд відповідно до обставин справи зобовязує особу, винну в заподіянні шкоди, відшкодувати її в натурі (надати річ того ж роду і якості, виправити її тощо) або повністю відшкодувати збитки. Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 9 постанови від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами справ за позовами про відшкодування шкоди», ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватися за призначенням, але має певну цінність, суд одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду. Тому суд вважає за необхідне зобовязати [PERSON] після відшкодування йому збитків повернути [PERSON] пошкоджені деталі від автомобіля АУДІ-100, а саме: двері передні ліві, двері ліві задні, накладка захисна двері передньої лівої, накладка захисна двері задньої лівої, накладка захисна крила переднього лівого, 3 диски колеса легкосплавні. Згідно зі ст. 440-1 ЦК України моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Позивач [PERSON], звертаючись з вимогами про відшкодування моральної шкоди, жодних доказів щодо її спричинення не надав. Тому суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди слід відмовити за їх недоведеністю. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 75,49 грн. Понесені позивачем витрати на послуги спеціаліста в сумі 450 грн. (т. 1 а.с. 12) не є витратами на послуги експерта та, відповідно, не є судовими витратами, тому не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: partial