Jurisdiction: civil
Date: 2008-12-14 00:00:00

В серпні 2008 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданих адміністративним правоворушенням в якому вказував, що в [INFO] року о 09 годині відповідач незаконно продав [PERSON] за 300 грн. дві належні позивачу плити перекриття (що були розміщені в [ADDRESS] ), а саме: 1 залізобетонну плиту, розміром 6 х 1 м. та 1 – розміром 6 х 3 м. Постановою Вознесенського МРВ УМВС України в Миколаївській області від [INFO] року та постановою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від [INFO] року за цим фактом в порушенні кримінальної справи за ст. 356 КК України було відмовлено. В той же час вказані обставини підтверджені постановою адміністративної комісії при виконавчому комітеті Вознесенської міської ради Миколаївської області за [NUMBER] від [INFO] року, згідно якої адміністративну справу відносно [PERSON] за ст. 186 КпАП України було закрито в зв’язку з закінченням на момент розгляду справи строків притягнення особи до адміністративної відповідальності. В результаті правопорушення позивачу була завдана матеріальна шкода на 2479,20 грн. Крім цього [PERSON] зазнав моральних страждань, що виразилися в тому, що внаслідок неправомірних дій [PERSON] позивач не має можливості добудувати гараж для власного автомобіля, крім цього відповідач ухиляється від виконання обіцянки щодо добровільного повернення належного позивачу майна. Грошовий еквівалент моральної шкоди оцінює в 1000 грн. Враховуючи вказані обставини, [PERSON] просив стягнути з [PERSON] матеріальну та моральну шкоду, а також всі сплачені позивачем судові витрати. В попередньому судовому засіданні відповідач надав суду письмові заперечення (пояснення) по справі в яких позов не визнав, пояснивши, що він не має жодного відношення до спірних правовідносин, оскільки не був власником плит перекриття та не здійснював безпосереднього розпорядження цим майном. Водночас просив врахувати те, що факти, зазначені [PERSON] в позові не знайшли свого підтвердження під час проведення перевірок компетентними органами, а також те, що розписка про зобов’язання повернути майно позивачу написана ним під впливом помилки, тому не має правового значення для вирішення спору. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі, пояснивши, що він був власником двох плит перекриття (розміщених в [ADDRESS] ), а саме: 1 залізобетонна плита, розміром 6 х 1 м. була придбана ним в березні 2006 року у [PERSON] та 1 плита розміром 6 х 3 м. була придбана матір’ю [PERSON] , а в подальшому подарована останньому. [INFO] року о 09 годині відповідач незаконно розпорядився майном, належним позивачу, продавши плити [PERSON] за 300 грн. Оскільки [PERSON] не бажає в добровільному порядку повертати майно позивача, що змусило останнього звертатися до правоохоронних органів з метою захисту своїх прав та призвело до тривалого розгляду справи, тому [PERSON] просив про повне задоволення позову. Представник позивача – [PERSON] та відповідач – [PERSON] – в судове засідання не з’явилися, судом належним чином про час та місце розгляду справи повідомлені, причини неявки суду не повідомили. Представник відповідача – [PERSON] - в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. При цьому пояснив, що перевірки відносно [PERSON] за фактом самоуправства були проведені не об’єктивно, без врахування всіх обставин справи та наданих заінтересованими особами доказів. Також вказував на те, що дійсно [INFO] року відповідач продав [PERSON] за 300 грн. дві плити перекриття (що були розміщені в [ADDRESS] ). Проте, просив врахувати наступні обставини: • вказані плити, а саме розмірами 6 х 1,2 м., 6 х 3 м. належали [PERSON] (що підтверджується відповідними фінансовими документами) та були розміщенні останнім на початку 90-х років біля дитсадка [NUMBER] з відповідного дозволу керівництва цього закладу; • відповідач на підставі його дозволу продав плити та отримав кошти для передачі [PERSON] ; • одна з плит мала розмір 6 х 1,2 м., а не 6 х 1 м., як зазначено позивачем, що достовірно вказує на те, що вона не належала [PERSON] Виходячи з такого, представник відповідача не вбачав підстав для задоволення позову. Оскільки матеріали справи містять достатньо відомостей про права та взаємовідносини сторін, тому суд вважав можливим розглядати справу без участі представника позивача та відповідача. Заслухавши позивача, представника відповідача, показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, а також матеріал [NUMBER] г про відмову в порушенні кримінальної справи по факту заяви [PERSON] (далі – відмовний матеріал), суд прийшов до наступного. 1) в частині стягнення матеріальної шкоди: Так, судом встановлено, що [INFO] року біля 09 години відповідач незаконно продав [PERSON] належну позивачу залізобетонну плиту перекриття розміром 6 х 1 м. (що була розміщена в [ADDRESS] ). Вказані обставини знайшли своє повне підтвердження письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи, а саме: - показаннями свідка [PERSON] , яка підтвердила факт придбання позивачем в 2006 році у [PERSON] п’яти залізобетонних плит перекриття, розміром 6 х 1 м., одну з яких сторони договору розмістили біля огорожі дитсадка [NUMBER] ; - показаннями свідка [PERSON] , який підтвердив те, що в серпні 2007 року він дійсно з дозволу [PERSON] вивіз в [ADDRESS] дві плити перекриття, що були розміщені в [ADDRESS] з метою використання для будівництва; - копією постанови адміністративної комісії при виконавчому комітеті Вознесенської міської ради Миколаївської області за [NUMBER] від [INFO] року про закриття провадження по адміністративній справі відносно [PERSON] за ст. 186 КпАП України в зв’язку з закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення (а.с.7); письмовими доказами, що містяться у відмовному матеріалі: - письмовими поясненнями [PERSON] , згідно яких в 2006 році він продав [PERSON] п’ять залізобетонних плит перекриття, розміром 6 х 1 м., одну з яких сторони договору розмістили біля огорожі дитсадка [NUMBER] (а.с.11); - письмовими поясненнями [PERSON] , [PERSON] , згідно яких відповідач з дозволу батька дійсно продав [PERSON] дві плити перекриття, розмірами 6 х 3 м. та 6 х 1 м., що були розміщені в [ADDRESS] (а.с. 8-9); - письмовими поясненнями [PERSON] , [PERSON] , згідно яких в серпні 2007 року ці особи на прохання [PERSON] вивезли в [ADDRESS] дві плити перекриття, що були розміщені в [ADDRESS] (а.с. 3, 12); - письмовими поясненнями [PERSON] , згідно яких в серпні 2007 року він дійсно з дозволу [PERSON] вивіз в [ADDRESS] дві плити перекриття, що були розміщені в [ADDRESS] (а.с. 4); - постановою від [INFO] року про відмову в порушенні кримінальної справи відносно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ст. 356 КК України (а.с.14). Інші, надані сторонами докази не спростовують встановлених судом обставин. Своїми діями відповідач завдав позивачу матеріальну шкоду. З наданих сторонами довідок про вартість плит суд приймає до уваги, як такий, що відповідає вимогам Цивільного процесуального кодексу України щодо письмових доказів прайс-лист [INFO] від [INFO] року (а.с.13), згідно якого вартість 1 м.2 плит перекриття станом на цю дату складала 119,76 грн., тому з врахуванням її розміру (6 х 1 м.) вартість останньої становила 718,56 грн. Однак суд не може вважати доведеним факт належності позивачу плити перекриття, розміром 6 х 3 м., що була розміщена в [ADDRESS] в зв’язку з наступним: • як вбачається з показань свідка [PERSON] , ця плита була придбана нею на початку 90-х років (що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру за [NUMBER] від [INFO] року), а в подальшому подарована сину - [PERSON] ; • як вбачається з показань свідка [PERSON] , він, як дільничий інспектор міліції Вознесенського МРВ УМВС України в Миколаївській області, в серпні 2006 року проводив перевірку за фактом незаконного продажу [PERSON] плит, належних позивачу. Перевіркою було встановлено належність [PERSON] плити перекриття, розміром 6 х 3 м. Цей факт був встановлений дільничим на підставі наданого заявником фінансового документа - квитанції до прибуткового касового ордеру за [NUMBER] від [INFO] року); • проте, як вбачається з копії квитанції до прибуткового касового ордеру за [NUMBER] від [INFO] року (а.с.9) цей документ був виданий особі на прізвище (російською мовою) « Розмарица » та підтверджує факт придбання останньою залізобетонної плити перекриття, розміром 6 х 1,5 м. за 3 465,34 руб. Водночас постанова Вознесенського МРВ УМВС України в Миколаївській області від [INFO] року та постанова адміністративної комісії при виконавчому комітеті Вознесенської міської ради Миколаївської області за [NUMBER] від [INFO] року не мають для суду преюдиціального значення, а є письмовими доказами, що оцінюються в сукупності з іншими наданими сторонами доказами. Враховуючи те, що в частині встановлення власника плити, розміром 6 х 3 м. висновки перевірки ґрунтувалися лише на квитанції від [INFO] року, тому вони не можуть бути прийняті судом до уваги. Позивач не довів належними доказами цих обставин, як це передбачено ст.ст. 10, 60 ЦПК України. За такого, враховуючи вимоги ст. 1166 ЦК України, на його користь з відповідача підлягає стягненню шкода в сумі 718,56 грн. 2) в частині стягнення моральної шкоди: Положення ч. 1 ст. 1167 ЦК України передбачають право особи, якій завдана моральна шкода, вимагати відшкодування такої шкоди особою, яка її завдала, за наявності вини останньої. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі – Постанова) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються у випадках, коли право на її відшкодування передбачено спеціальним законодавством, зокрема: Цивільним кодексом України та іншими нормативними актами. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода зокрема полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв’язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров’я, душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв’язку з протиправною поведінкою щодо неї самої , членів її сім’ї чи близьких родичів, душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв’язку із знищенням чи пошкодженням її майна, приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Оскільки ні Цивільний кодекс України, ні Кодекс України про адміністративні правопорушення, ні інші нормативні акти не передбачають відшкодування моральної шкоди внаслідок вчинення особою адміністративного правопорушення, що посягає на власність іншої особи, тим більше, що позивачем не надано доказів, що достовірно підтверджують факт наявності моральної шкоди, тому вимоги в цій частині задоволенню не підлагають. Відповідно до ст.ст. 79, ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідача (пропорційно до розміру задоволених позовних вимог) на користь позивача також підлягають стягненню сплачені останнім судові витрати, а саме: - витрати на правову допомогу в сумі 60 грн.; - державне мито в сумі 15 грн.; - витрати з інформаційно – технічного забезпечення розгляду справи в сумі 6 грн.

Outcome: partial