Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-28 00:00:00

Позивач у грудні 2009 року звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на самовільно збудовані по вул. Далекій, 12 у м. Дніпропетровську жилий будинок літ. А-2 загальною площею 192,0 кв.м., житловою площею 116,8 кв.м., гараж під літ. Г, сарай Б площею 20,4 кв.м., сарай В площею 19,7 кв.м., сарай Г площею 10,2 кв.м., навіс Д, споруди № 1-11, а саме ворота, огорожу, стінки підпірні, сходи, тротуари, доріжки та майданчики, хвіртки, цоколь. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що він на належній йому земельній ділянці за вищезазначеною адресою здійснив будівництво спірного житлового будинку та інших споруд, втім розпорядитися цим майном він немає можливості, оскільки воно вважається самовільно збудованим у розумінні ст. 376 ЦК України, а отже право власності на нього може бути набуте виключно у судовому порядку. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, на їх задоволенні наполягав. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, в обґрунтування своєї позиції зазначив, що позивачу не була відведена земельна ділянка під будівництво, крім того, будівництво жилого будинку та інших споруд здійснювалось без отримання відповідних дозвільних документів. Третя особа явку свого представника для участі у справі не забезпечила, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу будівлі від 28.02.2002 року (а.с. 26-27) позивач придбав у власність обєкти незакінченого будівництва, що знаходились на земельній ділянці по вул. Далекій, 12 в м. Дніпропетровську, яка була відведена попередньому власнику [PERSON] під індивідуальне будівництво на підставі рішення від 20.11.1995 року Ради трудового колективу орендного підприємства «Дніпропетровська пересувна механізована колонна» (а.с. 16), що отримало відповідну земельну ділянку у користування для проектування та будівництва індивідуальної житлової забудови на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 16.11.1995 р. № 1528 (а.с. 17). Як вбачається з технічного паспорту спірного домоволодіння (а.с. 19-25), в ньому наявні самовільні споруди, а саме житловий будинок літ А-2, загальною площею 192,0 кв.м., житловою площею 116,8 кв.м., гараж літ. Г, сарай Б площею 20,4 кв.м., сарай В площею 19,7 кв.м., сарай Г площею 10,2 кв.м., навіс Д, споруди № 1-11, а саме ворота, огорожу, стінки підпірні, сходи, тротуари, доріжки та майданчики, хвіртки, цоколь, на визнання права власності на які претендує позивач. Оскільки, як вбачається з пояснень позивача і не спростовується наявними у справі доказами, для завершення будівництва зазначених споруд ним не були отримані відповідні дозволи та узгодження, а також не був складений проект, їх результат слід вважати самовільним будівництвом у розумінні ст.\~376 ЦК України. Згідно технічного висновку Національного гірничого університету, ліцензія серії АВ № 407592, конструкції спірної будівлі відповідають будівельним нормам та перебувають у стані, що забезпечує можливість її подальшої експлуатації на протязі тривалого терміну (а.с. 5-16). Відповідно до Акту Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого реконструкцією житлового будинку від 03.12.2008 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради № 904 від 26.12.2008 року, житловий будинок А-2, житловою площею 116,8 кв.м., загальною площею 192,0 кв.м., сарай Б, площею 20,4 кв.м., сарай В, площею 19,7 кв.м., сарай Г, площею 10,2 кв.м., розташовані по вул. Далекій, 12 в м. Дніпропетровську, прийняті до експлуатації (а.с. 29-32, 33, 34). Аналізуючи фактичні обставини справи, суд доходить висновку про те, що спірні правовідносини врегульовані положеннями ст. 376 ЦК України, відповідно до якої на вимогу власника або користувача земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. З урахуванням положень зазначених норм, а також приймаючи до уваги, що позивач згідно ст. 377 ЦК України є користувачем земельної ділянки, на якій розташоване належно йому домоволодіння, як правонаступник особи, якій вона була виділена під будівництво, суд вважає позовні вимоги обгрунтованими, заснованими на законі і такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved