Jurisdiction: civil
Date: 2008-12-02 00:00:00

29 серпня 2007 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Надоховська Т.О., про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання права власності на квартиру, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 31 жовтня 2000 року вона придбала у відповідачів [PERSON], [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS] за 5 500 дол. США, оскільки бажала переїхати на проживання до м. Одеси. Однак оформила угоду нотаріально на свого сина [PERSON], так як син у той час був направлений на навчання в м.Одесу і йому десь необхідно було проживати. Син перебував у шлюбі з [PERSON], яка визнавала за нею право на вказану квартиру. На той час син з невісткою навчались, отже заробітку не мали. Вона весь час постійно приїжджала до м.Одеси та фактично користувалася придбаною квартирою. Але після припинення шлюбних відносин [PERSON] у липні 2007 року звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на 2/3 частини вказаної квартири, чим порушила її права. Тому вона вимушена була звернутися до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним у частині покупця з підстав, передбачених ч.1 ст.58, ст.ст.60, 224 ЦК УРСР (1963р.), тобто як угоду, укладену лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Про порушення її права на спірну квартиру їй стало відомо після звернення [PERSON] у липні 2007 року з позовом до суду про визнання за нею права власності на 2/3 частини спірної квартири. Тому вона вважала, що у неї виникло право на позов з липня 2007 року і вона не пропустила строк позовної давності. При розгляді справи, 20 листопада 2008 року позивачка [PERSON] уточнила підстави позову, і посилаючись на вищевказані обставини, просила суд визнати угоду купівлі-продажу спірної квартири недійсною з підстави, передбаченої ч.2 ст.58 ЦК УРСР в редакції 1963 року, тобто як удаваної угоди. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON], позов визнав і в своїх письмових поясненнях зазначив, що фактично позивачка [PERSON] придбала належну їм квартиру за обумовлену сторонами суму, особисто передала йому, в присутності [PERSON], гроші на виконання договору, а вони передали їй квартиру. Тому позивачка [PERSON] є покупцем спірної квартири. Також представник [PERSON] просив слухання справи проводити за його відсутності. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, може заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] позов визнав і в своїх поясненнях зазначав, що його матір [PERSON] придбала спірну квартиру за особисті гроші, але оформила квартиру на нього, оскільки він у той час навчався у м.Одесі й найшов квартиру. Його колишня дружина [PERSON] до розірвання шлюбу визнавала за матір'ю - [PERSON] право власності на квартиру, ніколи не була зареєстрована у спірній квартирі та лише після припинення шлюбних відносин почала оспорювати це право й пред'явила позов про поділ майна подружжя. Третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Надоховська Т.О. суду надавала письмові пояснення і просила суд розглянути справи у її відсутність, ухвалою суду від 03.12.2008 року була виключена з кола третіх осіб у зв'язку з припиненням своєї діяльності як приватного нотаріуса. Ухвалою суду від 19 листопада 2007 року до участі в справі у якості третьої особи залучена [PERSON]. В судовому засіданні третя особа [PERSON] та її представник [PERSON] проти позову заперечували і в своїх поясненнях вказали, що спірна квартира придбана у шлюбі з відповідачем [PERSON] і є спільним сумісним майном подружжя, позивачка [PERSON] пропустила строк позовної давності, тому просили суд в позові відмовити. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - [PERSON], підтримав вимоги у повному обсязі. Заслухавши позивачку [PERSON], її представника [PERSON], представника відповідачів [PERSON], [PERSON]- [PERSON] та відповідача [PERSON], третю особу [PERSON] та її представника [PERSON], допитавши свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що на підставі обставин, встановлених у судовому засіданні та наявних у справі доказів, позов [PERSON] є законним і обґрунтованим та підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст.224 ЦК УРСР в редакції 1963 року, який був чинним на час укладання оспорюваної угоди, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. В судовому засіданні встановлено, що 31 жовтня 2000 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Надаховська Т.О. посвідчила нотаріально договір купівлі-продажу двокімнатної квартири [ADDRESS] між відповідачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Продаж квартири було вчинено за 5 500 дол. США, що визнається сторонами у справі. Фактично покупцем вказаної квартири була позивачка [PERSON], яка виконуючи умови договору, передала продавцям [PERSON], [PERSON] вказані гроші, а вони передали їй спірну квартиру, що підтверджується показаннями свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які показали, що позивачка [PERSON] позичала гроші в сумі 30 250 гривень для придбання спірної квартири, копією договору позики від 21 жовтня 2000 року, а також фактом визнання вказаних обставин представником відповідачів [PERSON], [PERSON] - [PERSON] та відповідачем [PERSON] Позивачка [PERSON] весь час постійно приїжджала до м.Одеси та фактично користувалася і користується придбаною квартирою, що підтверджується показаннями свідка [PERSON], та вважає себе власником квартири. На час придбання спірної квартири відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] навчались, отже заробітку не мали, що підтверджується матеріалами справи. Після припинення шлюбних відносин між відповідачем [PERSON] та третьою особою [PERSON], у липні 2007 року вона звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на 2/3 частини вказаної квартири. Посилання третьої особи [PERSON] та її представника [PERSON] на те, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, не приймаються до уваги, оскільки не доведені у судовому засіданні й спростовуються вище приведеними доказами. До показань свідків [PERSON] - батька третьої особи [PERSON], і [PERSON] - її рідного дядька, які були допитані в судовому засіданні, суд ставиться критично, оскільки зазначені свідки являються близькими родичами третьої особи та зацікавлені в результаті справи. Крім того, їх показання є суперечливими, непослідовними та не відповідають дійсним обставинам справи. Відповідно до ч.2 ст.58 ЦК УРСР в редакції 1963 року, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України “Про судову практику про визнання угод недійсними” від 28 квітня 1978 року (з відповідними змінами), викладених у п. 14 постанови, встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі. За таких обставин, суд дійшов висновку, що 31 жовтня 2000 року позивачка [PERSON] придбала у відповідачів [PERSON], [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS] Тому оспорювана угода купівлі-продажу квартири в дійсності є удаваною угодою і повинна бути визнана недійсною. Сторони за угодою дійсно мали на увазі укладення договору купівлі-продажу спірної квартири між відповідачами [PERSON], [PERSON] та позивачкою [PERSON], який не суперечить законові (ст.224 ЦК УРСР). Позивачка [PERSON] як, покупець, уплатила обумовлену сторонами суму, а продавці [PERSON], [PERSON] отримали гроші й передали покупцю - [PERSON] спірну квартиру. Отже підстав для застосування наслідків, передбачених для недійсності угоди немає. Тому угоду купівлі-продажу спірною квартирою, укладену між відповідачами [PERSON], [PERSON] та позивачкою [PERSON], слід визнати дійсною з переводом на позивачку [PERSON] прав покупця та визнання за нею права власності на вказану квартиру. Посилання третьої особи, [PERSON] та її представника [PERSON] на те, що позивачка [PERSON] пропустила строк позовної давності, не приймається до уваги з таких підстав. Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР (1963р.) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Однак відповідно до ст.76 ЦК УРСР (1963р.) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Про порушення права на спірну квартиру позивачці [PERSON] стало відомо після звернення [PERSON] у липні 2007 року з позовом до суду про визнання за нею права власності на 2/3 частини спірної квартири. Тому суд вважає, що у позивачки [PERSON] виникло право на позов з липня 2007 року і вона не пропустила строк позовної давності. Таким чином, суд прийшов до висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються статтями 58 ч. 2, 76, 224 ЦК УРСР в редакцій 1963 року, вимоги позивачки законні й обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved