Jurisdiction: civil
Date: 2010-01-17 00:00:00

В жовтні 2009 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним наказ ДП „Чернігівторф" № 47-к від 15.09.2009 року, поновити його на посаді заступника директора ДП „Черінігівторф" з комерційних питань і стягнути з ДП „Чернігівторф" на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Свої вимоги мотивував тим, що з серпня 2007 року він працював на посаді заступника директора ДП „Чернігівторф" з комерційних питань і 15.09.2009 року отримав від начальника відділу кадрів копію наказу № 47-к від 15.09.2009 року про звільнення із займаної посади, який не був підписаний директором підприємства. Крім того, позивач вказує, що в період з 14.09.2009 року по 26.09.2009 року він перебував на лікарняному, а тому відповідно до ст.ст. 40, 235 КЗпП України просив поновити його на займаній посаді і стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 листопада 2009 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено в повному обсязі. Не погоджуючись з рішенням суду [PERSON] просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 листопада 2009 року і винести нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що листок тимчасової X непрацездатності він не міг надати 14 вересня або 15 вересня 2009 року, оскільки він видається на руки лише по його закінченню і вказує, що він усно повідомив в.о. директора ДП „Чернігівторф" Лещенка М,1., про перебування на лікарняному і 15 вересня з'явився на роботу для того, щоб переконатись, чи повідомлено керівництво підприємства про те, що він знаходиться на лікарняному після чого пішов лікуватись. Крім того, зазначає, що не зміг своєчасно пред'явити листок непрацездатності на підприємство після 25 вересня 2009 року, оскільки начальник відділу кадрів в той час знаходився на лікарняному. На думку апелянта, судом першої інстанції необґрунтовано не було взято до уваги матеріали проведеної перевірки за його звернення до прокуратури м.Чернігова, з якої вбачається, що при звільненні були порушені ст.ст. 40, 43 КЗпП України. ,: Також, в порушення ст. 49-2 КЗпП України при його звільненні йому не надходило пропозицій щодо інших посад, а при скороченні керівником підприємства не було взято до уваги те, що фактично чисельність була збільшена за рахунок введення посади заступника директора підприємства з економічних питань, на яку було прийнято в квітні 2009 року [PERSON], в той час як він працював на підприємстві з червня 2007 року, що, на думку апелянта, є порушенням ст. 42 КЗпП України. В письмових запереченнях на апеляційну скаргу ДП „Чернігівторф" просить відхилити апеляційну скаргу [PERSON], а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 листопада 2009 року залишити без змін, посилаючись на те, що судом об'єктивно розглянуті всі факти та обставини справи, що підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. В засіданні апеляційного суду [PERSON] просив апеляційну скаргу задовольнити,; рішення місцевого суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Представник відповідача просила апеляційну скаргу відхилити. Рішення залишити без змін. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення , ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом по справі встановлено, що [PERSON] з липня 2007 року працював на посаді заступника директора ДП „Черінігівторф" з комерційних питань, що підтверджується копією наказу № 29-к від 15 липня 2007 року (а.с. 14). Наказом в.о. директора ДП „Чернігівторф" № 35 від 15.07.2009 року „Про скорочення штатної чисельності посад" у зв'язку зі змінами в організації виробництва та праці, які виявляються у зменшенні обсягів виробництва, реалізації торфопродукції, з метою економії фонду заробітної плати, скорочено штатну чисельність посад працівників підприємства з 15 вересня 2009 року: заступника директора ДП „Чернігівторф" з комерційних питань. Згідно: з наказом в.о. директора ДП „Чернігівторф" № 47-к від 15 вересня 2009 року позивач звільнений з займаної посади з 15 вересня 2009 року у зв'язку з скороченням штату працівників, згідно п.1 ст. 40 КЗпП України. І згідно з правилами ст. 49-2 КЗпП України попереджений про наступне звільнення не пізніше ніж за два місяці. З 14 вересня 2009 року по 25 вересня 2009 року включно [PERSON] перебував на амбулаторному лікуванні в Чернігівській міській лікарні № 1. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що позивач 14 та 15 вересня 2009 року виходив на роботу, відповідач на час звільнення позивача не знав і не міг знати про те, що останній знаходиться на лікарняному, будь-які докази про це у відповідача були відсутні, а позивач, перебуваючи на лікарняному, не попередив про це відповідача. Проте, з таким висновком суду апеляційний суд не може погодитись, враховуючи наступне. Згідно з вимогами п 3 ч 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення чи зміни його є невідповідність висновків суду обставинам справи. Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України, п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 „ Про практику розгляду судами трудових спорів" не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу / ст.ст. 40,41 КЗпП України/ у період його тимчасової непрацездатності. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України відповідно до наказу від 15 вересня 2009 року № 47-к. / а.с. З/ . В період з 14 вересня 2009 року по 25 вересня 2009 року включно [PERSON] перебував на амбулаторному лікуванні в Чернігівській міській лікарні № 1, що підтверджується листком непрацездатності (а.с. 2). Виходячи з положень ст.ст. 57-60 ЦПК України, суд не може взяти до уваги, як належний доказ покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], та табель робочого часу, оскільки, як вбачається з пояснень позивача, про те, що він знаходиться на лікарняному повідомив тільки головного інженера, тимчасово в.о. директора ДП „ Чернігівторф" Лещенка М.1., а також не заперечував, що 15 вересня з'являвся на роботі, але це не було пов'язано з виконанням трудових функцій. Зазначені доводи позивача не спростовані відповідачем при розгляді справи, а сам факт перебування позивача 14 та 15 вересня 2009'року на роботі не є переконливим доказом того, що саме в ці дні він виконував свої службові обов'язків. Не заперечувались представником відповідача доводи позивача і відносно неможливості своєчасного надання підприємству лікарняного листка, в зв'язку з хворобою начальника відділу кадрів. Отже, апеляційний суд вважає, що звільнення позивача з роботи було проведено з порушенням вимог КЗпП України, оскільки звільнено його було в період тимчасової непрацездатності. Тому, враховуючи положення ч.1 ст. 235 КЗпП України [PERSON] необхідно поновити на роботі на посаді заступника директора з комерційних питань ДП „Чернігівторф"., визнавши наказ від 15. 09.2009 року № 47 щодо його звільнення незаконним. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 235 КЗпП України та до затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 Порядку обчислення середньої заробітної плати, з відповідача ДП „Чернігівторф" на користь [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу. Оскільки позивач звільнений з роботи 15 вересня 2009 року, то час вимушеного прогулу з дня звільнення до дня винесення судового рішення про поновлення на роботі становить 4 місяці, 3 дні, таким чином стягненню підлягає 10982,04 грн., /4 х 2655 гри., = 10620 грн., 120,68 х 3 = 362,04 грн., 10620^ 362,04= 10982,04 грн./ Відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки, позивач відповідно до п. 1 ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито" звільнений від сплати судового збору, з ДП „Чернігівторф" на користь місцевого бюджету м. Чернігова належить стягнути судовий збір в сумі 109грн. 82 коп. Також, з ДП „Чернігівторф" на користь Державного бюджету м. Чернігова належить стягнути витрати з інформаційно-технічного розгляду справи в сумі 120 грн. відповідно до п.п. 1, 2 ст. 81 ЦПК України. Відповідно до положень ст. 235 КЗпП України та ст. 367 ЦПК України рішення підлягає негайному виконанню. Доводи апеляційної скарги [PERSON], щодо порушення трудового законодавства, зокрема ст.ст. 42, 43, 49-2, КЗпП України не можуть бути враховані апеляційним судом, оскільки вони не були доводами позовної заяви, позивач під час розгляду справи не доповнив свої позовні вимоги, з врахуванням положень ст. 119 ЦПК України. І суд першої інстанції в силу положень ст. 1 ЦПК України розглянув цивільну справу в межах заявлених вимог.

Outcome: approved