Jurisdiction: civil
Date: 2010-03-14 00:00:00

04.08.2008 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, третя особа [PERSON], про визнання рішення неправомірним. (а.с. 4) Позивач у позовній заяві та представник позивача у судовому засіданні посилались на те, що рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 2672 від 22.11.2001 року третій особі [PERSON] в приватну власність передано земельну ділянку площею 0,0175 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: просп. Гагаріна, 16а, однак позивач вважає, що вказаним рішенням порушуються його права як співвласника домоволодіння розташованого за вказаною адресою у звязку з тим, що передана [PERSON] земельна ділянка включає в себе частину земельної ділянки, що знаходиться під домоволодінням і має бути у спільній власності всіх співвласників такого домоволодіння, крім того вказане рішення винесене всупереч вимог чинного на той час Земельного кодексу України, а тому позивач просив суд визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 2672 від 22.11.2001 року в частині передання у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0175 га за адресою: просп. Гагаріна, 16а, до складу якого входить земельна ділянка розміром 6,33 на 8,85 метри, позначений на плані літ. А-1, що знаходиться під багатоквартирним житловим будинком. (а.с. 4) У судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. Представник відповідача проти позову заперечувала посилаючись на те, що оскаржуване рішення було прийнято в межах наданих виконавчому комітету повноважень та у відповідності до чинного на момент його прийняття законодавства. Третя особа та її представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували посилаючись на те, що земельна ділянка, надана третій особі у приватну власність, не знаходиться під домоволодінням, а являє собою прилеглу до належної третій особі на праві власності частини домоволодіння територію, межі якої були узгоджені із позивачем безпосередньо, а тому права позивача ніяким чином не порушуються. Вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, третьої особи та її представника, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом у судовому засіданні було встановлено, що позивач на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 18.02.1994 року, зареєстровано в реєстрі за № 2-782, є власником ? частини житлового будинку, що фактично являє собою квартиру № 4 у вказаному домоволодінні, із відповідною частиною надвірних побудов та споруд, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, просп. Гагаріна, 16а. Право власності на зазначену частину домоволодіння було зареєстровано за позивачем у КП «ДМБТІ» 23.02.1994 року, ці обставини підтверджуються матеріалами справи та поясненнями позивача та його представника. (а.с. 16-25, 49) У судовому засіданні також було встановлено, що [PERSON] є власницею квартири № 2, що розташована на першому поверсі домоволодіння № 16а по просп. Гагаріна у м. Дніпропетровську, ці обставини не заперечувалися у судовому засіданні. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 22.11.2001 року № 2672 «Про передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам у Жовтневому районі м. Дніпропетровська по фактичному розміщенню домоволодінь» було затверджено матеріали земельно-кадастрової інвентаризації та передано безоплатно у приватну власність, зокрема, [PERSON] присадибну земельну ділянку у Жовтневому районі м. Дніпропетровська по проспекту Гагаріна, 16а, площею 0,0175 га, ці обставини підтверджуються копією зазначеного рішення та додатку до нього. (а.с. 11-12) Відповідно до п. 2 вказаного рішення земельні ділянки передаються громадянам відповідно до статей 56, 67 Земельного кодексу України у приватну власність для ведення особистого господарства, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. У судовому засіданні було встановлено, що 21.12.2001 року на підставі вищезазначеного рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради [PERSON] був виданий державний акт на право приватної власності на землю (ІІІ-ДП № 071845), відповідно до якого [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0175 га, що розташована на території Жовтневого району м. Дніпропетровська, просп. Гагаріна, б. 16а, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що підтверджується копією зазначеного акту. (а.с. 14) Судом також встановлено, що площа земельної ділянки, яка залишилася у спільній сумісній власності співвласників домоволодіння № 16а по просп. Гагаріна у м. Дніпропетровську, після проведення безоплатної передачі у приватну власність деяким співвласникам зазначеного домоволодіння присадибних земельних ділянок, дорівнює 0,0333 га, що підтверджується матеріалами справи. (а.с. 12) Згідно матеріалів землевпорядної справи № 69069052 пр., 69069051 сп. по інвентаризації меж земельної ділянки за адресою: пр. Гагаріна, 16-а/2, складеної ТОВ фірмою «ГЕОРА» на замовлення [PERSON], 25.06.2001 року був складений акт встановлення існуючих зовнішніх меж земельної дільники в натурі, який був особисто підписаний позивачем, та яким було визначено площу земельної ділянки, яка підлягала приватизації [PERSON], а також площу земельної ділянки, яка мала залишитися після приватизації у спільній власності, а саме 175,12 кв.м. та 333,18 кв.м. відповідно. (а.с. 50-52) У судовому засіданні також було встановлено, що 10.07.2001 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] було засвідчено справжність підпису позивача на заяві, відповідно до змісту якої останній заявив про те, що не буде мати претензій на належну [PERSON] земельну ділянку, що розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Гагаріна, б. 16а, кв. 2. (а.с. 99) Судом також було встановлено, що позивачем було самовільно побудовано веранду над житловою прибудовою літ. А1-1, яка належить [PERSON], ці обставини не заперечувалися сторонами у судовому засіданні та підтверджуються матеріалами справи. (а.с. 15, 28, 49) Згідно довідки КП «ДМБТІ», виданої станом на 26.12.2005 року, веранда, побудована позивачем, є самовільною, право власності за позивачем на неї на момент прийняття відповідачем спірного рішення зареєстровано не було, що підтверджується матеріалами справи. (а.с. 49, 53) Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Земельного кодексу України (1991року), Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, яка діяла на момент прийняття спірного рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 17 Земельного кодексу України (1991року) передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. За змістом ст. 6 Земельного кодексу України (1991року) громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Безплатно земельні ділянки передаються у власність громадян, зокрема, для обслуговування будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), в тому числі земельні ділянки, що були раніше надані у встановленому порядку громадянам для цієї мети, у межах граничного розміру, визначеного статтею 67 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 56 Земельного кодексу України (1991року) для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара. Відповідно до ч. 2 ст. 67 Земельного кодексу України (1991року) розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара. Згідно до п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, яка діяла на момент прийняття спірного рішення) виключно на пленарних засіданнях міської ради вирішуються питання щодо регулювання земельних відносин. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності, суд виходив з того, що у судовому засіданні не знайшов підтвердження факт того, що до складу земельної ділянки площею 0,0175 га, яка була передана у приватну власність [PERSON] за адресою: просп. Гагаріна, 16а, входить земельна ділянка розміром 6,33 на 8,85 метри, що знаходиться під багатоквартирним житловим будинком, а також з того, що позивач особисто погодив зовнішні межі такої земельної ділянки, що знайшло підтвердження у судовому засіданні, й розмір земельної ділянки, який був погоджений, в тому числі й позивачем, відповідає розміру земельної ділянки, яка була передана [PERSON] у приватну власність на підставі спірного рішення. Крім того, матеріали земельно-кадастрової інвентаризації, на підставі яких відповідачем приймалося спірне рішення, позивачем не оскаржувалися. Суд також приймає до уваги, що позивачем не було надано суду доказів на підтвердження наявності зареєстрованого за позивачем права власності на самовільно збудовану веранду на момент прийняття відповідачем спірного рішення, а відтак суд приходить до висновку про відсутність з боку відповідача порушень прав позивача під час прийняття спірного рішення. Суд також бере до уваги, що про наявність спірного рішення та здійснення [PERSON] приватизації земельної ділянки у 2001 році позивачу було відомо, а відтак суд приходить до висновку про відсутність поважних причин пропуску позивачем строків позовної давності для звернення до суду за захистом своїх порушених прав. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 2672 від 22.11.2001 року в оскаржуваній частині було прийнято виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради в межах наданих йому повноважень та у відповідності до вимог діючого на той час законодавства України, а тому позивачу необхідно відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, та враховуючи результат вирішення справи, суд вважає за необхідне судові витрати покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed