Jurisdiction: civil
Date: 2010-02-07 00:00:00

[PERSON] звертаючись до суду з позовом до [PERSON] міської ради, просить скасувати рішення [PERSON] комітету [PERSON] міської ради № 95 від 18.08.1997 року про виділення земельної ділянки як незаконне (а.с.2-3). Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що 17 жовтня 1981 року він придбав будинок №5 по вул. Трудовій у м. Чернігові. Згідно з генеральними планами за 1975-1981 роки спірна присадибна ділянка була виділена з єдиної земельної ділянки площею 3000 м?, яка раніше знаходилась у користуванні [PERSON], після смерті якої спадщина перейшла до її дітей: [PERSON] та [PERSON]. 11 листопада 1996 року [PERSON] помер. Рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради №95 від 18.08.1997 року [PERSON] у постійне користування було виділено земельну ділянку площею 1 000 м?. Зазначає, що рішення було винесено після смерті [PERSON], тому не являється дійсним. Вказує, ще до винесення рішення виконавчим комітетом [PERSON] міської ради, [PERSON] самовільно захватив частину земельної ділянки і обгородив її. На неодноразові звернення до [PERSON] міського відділу земельних ресурсів з проханням щодо зобовязання [PERSON] звільнити самовільно захоплену частину його земельної ділянки, відповіді не отримав. Ухвалою суду від 09.11.2009 року до участі у справі в якості відповідача залучено [PERSON] та виключено його з кола третіх осіб. Ухвалою суду від 20.11.2009 року проведено заміну неналежного відповідача [PERSON] міської ради на належного відповідача - [PERSON] комітет [PERSON] міської ради. У судове засідання позивач не зявився, повноваження на представлення його інтересів надав [PERSON] (а.с.46). Представник позивача у судовому засіданні уточнив позовні вимоги (а.с.74), просив скасувати рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради № 195 від 18.08.1997 року. До викладеного в позові доповнив, що відповідач [PERSON] у 1996 році захопив частину земельної ділянки позивача. З даного приводу позивач неодноразово звертався до органів місцевого самоврядування, проте відповіді не отримав. Вважає, що при винесені оскаржуваного рішення [PERSON] комітет [PERSON] міської ради вийшов за межі своєї компетенції, оскільки прийняв рішення щодо померлої особи, а також щодо особи, яка не була заявником. Зазначив, що вказаним рішенням порушується право позивача щодо користування земельною ділянкою. Вважає, що строк позовної давності не пропущено, оскільки про оскаржуване рішення позивач дізнався у ході судового розгляду справи в минулому році. Представник відповідача [PERSON] комітету [PERSON] міської ради позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні. Суду пояснила, що рішення органів місцевого самоврядування може бути скасовано у випадках якщо воно прийнято з порушенням повноважень або у випадку порушення прав та охоронюваних законом інтересів якоїсь особи. Вказане рішення ніяким чином не зачіпає законних прав та інтересів позивача, воно прийнято в межах повноважень виконавчого комітету, тому не підлягає скасуванню. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні. Зазначила, що даний позов безпідставний, необґрунтований. Позивачем не надано доказів про наявність у його користуванні будь-якої земельної ділянки. Вказує, що починаючи з 1987 року площа та конфігурація земельної ділянки відповідача [PERSON] не змінювалась. Позивач не довів, які порушуються його законні права оскаржуваним рішенням. Крім того, просила застосувати строк позовної давності, який позивачем пропущено, оскільки про дане рішення йому було відомо, що про свідчать його звернення до міського управління земельних ресурсів. Вислухавши пояснення представника позивача та заперечення проти позову представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, оглянувши а.с.116-118 цивільної справи № 2-157/08, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до частини 1, 3 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законами. Згідно з пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Відповідно до ст. 9 Земельного Кодексу 1990 року, який діяв на виникнення спірних правовідносин, до відання сільських, селищних, і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить: передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу . Як вбачається із рішення [PERSON] міської ради народних депутатів від 07.07.1993 року, повноваження з питань передачі, надання та вилучення земельних ділянок в межах міста Чернігова делеговані виконкому [PERSON] міської ради народних депутатів (а.с.49). З матеріалів справи встановлено, що 18 серпня 1997 року виконавчий комітет [PERSON] міської ради народних депутатів ухвалив рішення № 195 згідно до пункту 5.1. надав в постійне користування [PERSON] земельну ділянку по вул..Трудовій, 5-а, площею 400 кв.м., з доведенням площі постійного користування до 1000 кв.м. Земельну ділянку площею 788 кв.м. залишив в тимчасовому, довгостроковому користуванні, на строк 10 років, під город, без права забудови (а.с. 4). Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину від 09.10.1998 року, спадкоємцем [PERSON] є його син [PERSON] відповідач по справі (а.с.5). В силу ст.. 30 Земельного кодексу, чинного на час відкриття та прийняття спадщини, до відповідача при переході права власності на будівлю перейшло і право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення у розмірах, якими користувався спадкодавець. Як встановлено рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 02.09.2009 року (а.с.18-23) та в силу ч.3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню, власником домоволодіння № 5 по вул.Трудовій у м.Чернігові є позивач [PERSON], який є суміжним землекористувачем з відповідачем. Підставою для визнання рішення виконкому [PERSON] міської ради народних депутатів трудящих від 18.08.1997 року № 195 незаконним може бути: невідповідність рішення вимогам чинного законодавства; невідповідність визначеній законом компетенції міської ради; порушення у зв'язку з прийняттям рішення прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Як зазначено в ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як на підставу для скасування рішення представник позивач посилається на прийняття оскаржуваного рішення щодо померлої особи, а також порушення у зв'язку з прийняттям рішення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а саме вилучення земельної ділянки у [PERSON] та передача спірної ділянки у користування відповідача. Однак, позивачем та його представником не надано жодних доказів про те, що спірна земельна ділянка знаходилась у його користуванні, а також доказів про порушення вказаним рішенням органу місцевого самоврядування прав позивача, хоча під час відкриття провадження у справі, так і в ході попереднього розгляду справи (а.с.7, 55), судом було зобовязано позивача надати докази, що підтверджують кожну обставину. Зокрема, будь-яких клопотань щодо витребування судом додаткових доказів позивач та його представник не заявили. Вирішуючи питання про позовну давність, з урахування положень п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, суд приходить до висновку про застосування правил Цивільного кодексу 1963 року, оскільки строк позовної давності щодо оспорюваного рішення від 18.08.1997 року сплив до 01 січня 2004 року. Відповідно до ст. 71 Цивільного кодексу 1963 року, що діяв на час виникнення спірних правовідносин загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно ст. 76 цього Кодексу перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Суд вважає, що позивач мав можливість і повинен був дізнатися, що [PERSON] комітет прийняв оскаржуване рішення, про що свідчить копія відповіді № 224 від 12.05.1998 року Управління земельних ресурсів Чернігівської області на звернення позивача, в тексті якої обумовлено про наявність вказаного рішення (а.с.24). Крім того, представник позивача в судовому засіданні стверджував, що позивач починаючи з 1996 року неодноразово звертався до органів місцевого самоврядування з приводу спірної земельної ділянки. Відповідно до ст. 80 ЦК, 1963 року закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. Крім того, відповідно до ст. ст. 152, 155 ЗК України захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а не скасування таких рішень, як заявлено позивачем. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Беручи до уваги, що оскаржуване рішення прийнято в межах компетенції виконавчого комітету, представником позивача у судовому засіданні, в силу ст.. 60 ЦПК України, не доведено про порушення, у зв'язку з прийняттям рішення, прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також враховуючи, що позивачем пропущено строк позовної давності, а тому позовні вимоги про скасування рішення задоволенню не підлягають. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати стягненню не підлягають. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed