Jurisdiction: civil
Date: 2008-09-10 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], третя особа житлово-будівельний кооператив № 14 м. Шепетівка (далі - ЖБК) про розподіл спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що перебуваючи в шлюбі з [PERSON] набули у приватну власність дві квартири, а саме трьохкімнатну по [ADDRESS] та однокімнатну по [ADDRESS]. Стверджує, що відповідачка, після припинення шлюбних відносин має намір незаконно позбавити його права власності на спільне житло, а він іншого немає, а тому просить позов задовольнити в повному обсязі. В свою чергу [PERSON] - мати [PERSON], звернулася в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на квартиру. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що [INFO] на придбання трьохкімнатної квартири по [ADDRESS], отримали у неї в борг 4300грн., які зобов'язувались повернути їй з відсотками. Однак, взяті на себе зобов'язання не виконали, внаслідок чого заборгували їй названу суму. А тому, просить в рахунок погашення заборгованості відповідачів по позиці в сумі 4300грн., визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], яка належить [INFO] на праві спільної сумісної власності. В судовому засіданні [PERSON] та його представник - [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, просять розподілити спільне майно бувшого подружжя, виділивши позивачу у власність однокімнатну по [ADDRESS], а трьохкімнатну по [ADDRESS] залишити відповідачці. Позов [PERSON] не визнали, просять відмовити в його задоволенні, оскільки вважають, що він є надуманий, безпідставний і заявлений в інтересах [PERSON], з метою позбавити позивача права власності на житло. Головуючий: С.М. Болотін - 2 - Відповідачка [PERSON] позов не визнала, просить відмовити в його задоволенні. Ствердила, що трьохкімнатну квартиру набула у власність за власні кошти та кошти матері до яких позивач жодного відношення не має. Однокімнатну квартиру придбала шляхом особистих пайових внесків і в даних витратах [PERSON] участі не брав, а тому не вправі ставити питання про розподіл названого майна та претендувати на нього. Позов [PERSON] визнала повністю та пояснила, що дійсно заборгувала значні кошти останній, які позичала на придбання трьохкімнатної квартири і у зв'язку з важким матеріальним становищем немає змоги їх повернути, а тому не заперечує проти визнання за матір'ю права власності на жиле приміщення в рахунок погашення боргу. Представник [PERSON] - [PERSON] дав аналогічні пояснення, вважає, що законні підстави для задоволення позову [PERSON] відсутні. Представник житлово-будівельного кооперативу № 14 м. Шепетівка в судове засідання повторно не з'явився і причини неявки суду не повідомив, надав суду заяву, відповідно до якої просить справу слухати в його відсутність. [PERSON] свої позовні вимоги підтримала повністю та просить їх задовольнити в повному обсязі, при цьому дала аналогічні пояснення викладеним в позові. Позов [PERSON] не визнала, вважає, що законні підстави для його задоволення відсутні. Відповідачка [PERSON] позов [PERSON] визнала, не заперечує проти його задоволення в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, третьої особи, покази свідків, дослідивши матеріали справи, в тому числі матеріали інвентарної справи, суд приходить до переконання, що позов [PERSON] підлягає до задоволення частково, а в позові [PERSON] слід відмовити виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебуваючи в зареєстрованому шлюбі набули у приватну власність дві квартири, а саме: трьохкімнатну [ADDRESS], загальною площею 63,1кв.м. та однокімнатну [ADDRESS], загальною площею 38,3кв.м. 9 листопада 2006 року шлюб між сторонами розірваний, з 05.10.2006 року вони не ведуть спільного господарства та не підтримують стосунків, між ними створилися нестерпні умови для спільного проживання і тому позивач просить розділити спільно нажите нерухоме майно. Відповідно ст. ст. 22, 28 КпШС України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Аналогічні вимоги містить і сімейне законодавство в редакції 2004 року, зокрема, ст. 70 СК України. Відповідно до ст. ст. 370, 372 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. При цьому частки кожного співвласника у праві спільної сумісної власності є рівними. Як встановлено судом, сторони з 1 лютого 1986 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від спільного проживання у сторін є двоє дітей: повнолітня дочка [PERSON], [INFO] народження та неповнолітній син [PERSON], [INFO] народження, які проживають разом з відповідачкою. Відповідно до чинного рішення Шепетівського міськрайонного суду від 14.06.2007 року, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, [INFO], набули у приватну власність трьохкімнатну квартиру [ADDRESS], яка перебуває у їх спільній сумісній власності. Дані факти відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України суд вважає встановленими і такими, що додаткового доказування не потребують. За таких обставин не заслуговують на увагу, не потребують додаткового доказування та підлягають відхиленню твердження [PERSON] щодо обставин придбання названого жилого приміщення, затрачання коштів на його придбання та відсутності у позивача будь- Головуючий: С.М. Болотін - 3 - яких прав на дану квартиру Таким чином суд вважає, що вимоги позивача в частині його права на &frac12; частини трьохкімнатної квартири є належними та обґрунтованими. Крім того, [PERSON] просить розділити однокімнатну квартиру [ADDRESS], оскільки вважає, що остання належить подружжю на праві сумісної власності. Спірне жиле приміщення знаходиться в будинку [ADDRESS], власником якого є житлово-будівельний кооператив № 14. Як встановлено судом, назване жиле приміщення, сторони, перебуваючи в шлюбі набули у власність, шляхом внесення пайових внесків, що стверджується правовстановлюючими документами на квартиру. Тому, відповідно до норм сімейного законодавства, як чинного, так і того, що діяло на момент придбання квартири, спірне жиле приміщення [ADDRESS] є об'єктом спільної сумісної власності сторін, оскільки їх пайові нагромадження в даному житловому приміщенні є рівними, так як вносились із сімейного бюджету, тобто із коштів подружжя. Суд відхиляє твердження відповідачки [PERSON] в тій частині, що однокімнатна квартира належить виключно їй на праві особистої власності і позивач до неї жодного відношення не має і не вправі на неї претендувати, оскільки дані твердження спростовуються дослідженими і судовому засіданні доказами. Зокрема, не дивлячись на той факт, що відповідно до протоколу загальних зборів членів ЖБК № 14 від 20.09.1989 року , саме [PERSON] була прийнята в члени кооперативу і саме на неї оформленні правовстановлюючі документи на спірне жиле приміщення, пайові внески вносились з сімейного бюджету, оскільки сторони перебували в зареєстрованому шлюбі і вели спільне господарство. Крім того, позивач з метою наповнення сімейного бюджету та внесення пайових внесків за жиле приміщення перебував на заробітках в м. Мурманську, Російської Федерації, що стверджується поясненнями сторін, а тому приймав безпосередню участь у паєнагромадженні та внесенні коштів за однокімнатну квартиру. При цьому для даних правовідносин не є суттєвим на кого зареєстровані правовстановлюючі документи на квартиру та виписані чеки про внесення коштів, як те стверджує [PERSON], оскільки така була придбана у власність під час шлюбу та за спільні кошти подружжя. За таких обставин, враховуючи те, що однокімнатна квартира [ADDRESS], набута у власність за рахунок сімейного бюджету під час шлюбу сторін, остання є об'єктом спільної сумісної власності сторін Належних та об'єктивних доказів, які б стверджували протилежне [PERSON] суду не надано, не здобуто таких і в процесі судового розгляду, а ті на які вона посилається не заслуговують на увагу, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та є надуманими. Суд відхиляє твердження представника відповідачки в тій частині, що позивач не ставив питання про визнання однокімнатної квартири спільною сумісною власністю, а тому дане питання не може розглядатися по суті, оскільки відповідно до вимог [PERSON], останній просить суд розділити спільно нажите майно, в тому числі і названу квартиру, на що представник [PERSON] уваги не звернув. Суд відхиляє твердження представника відповідачки щодо реалізації однокімнатної квартири відповідачкою матері та повернення її назад, оскільки дані обставини жодним чином не впливають на вирішення справи по суті, так як на час придбання та на час розгляду справи по суті, жиле приміщення перебуває у власності сторін. Підлягають відхиленню і твердження представника відповідачки, що [PERSON] не вписаний в ордер на отримання однокімнатної квартири, що позбавляє його права Головуючий: С.М. Болотін - 4 - претендувати на таку, оскільки останній предметом судового дослідження не був, питання про його надання чи витребування відповідачка не ставила, а тому останній не може використовуватись, як доказ по справі і такі твердження ґрунтуються виключно на міркуваннях представника. Не заслуговують на увагу і твердження [PERSON] що шлюбні відносини подружжя припинило на початку 2000-х років, оскільки такі спростовуються чинним рішенням міськрайонного суду, де в процесі розгляду справи встановлено, що шлюбні відносини [INFO] припинили 05.10.2006 року, а не в час, як стверджує відповідачка. Належних доказів, які б стверджували протилежне [PERSON] суду не надано, не здобуто таких і в процесі розгляду справи. Дані твердження стверджуються виключно поясненнями відповідачки, яка є прямо зацікавленою особою. Як стверджується чинною ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 20.07.2007 року, якою було скасовано ухвалу місцевого суду від 14.06.2007 року про залишення без розгляду позовної заяви в частині розподілу майна подружжя, із-за відсутності належних і допустимих доказів, тобто з підстав відсутності належних даних щодо вартості нерухомого майна, оскільки сторони не погоджувались на призначення та проведення експертизи з цього питання та визначено, що спірні правовідносини слід було вирішити на підставі наявних доказів. В той же час, як вбачається з чинної ухвали апеляційного суду Хмельницької області від 16.01.2008 року, якою було скасовано рішення місцевого суду від 06.11.2007 року про вирішення спору про поділ майна подружжя між сторонами, останнє скасоване з підстав не призначення та не проведення експертизи для визначення вартості спірного майна. Однак, як стверджується поданими суду письмовими заявами сторін, останні категорично не бажають та відмовляються від призначення та проведення експертного дослідження для визначення вартості спірного майна, кожний із своїх підстав. Відповідно до ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі від участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була необхідна, або відмовити у його визнанні. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, зокрема п. 22 постанови № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи. Тобто, як вбачається з роз'яснень Пленуму ВСУ та норм чинного законодавства, при визначенні вартості майна призначення експертизи не є обов'язковим, а може бути визначено і іншим способом. За таких обставин, враховуючи те, що сторони категорично ухиляються від призначення та проведення експертизи щодо визначення вартості майна, кожна із свої підстав і це позбавляє суд можливості провести таку, оскільки остання є платною, з врахуванням вимог чинної ухвали апеляційного суду Хмельницької області від 20.07.2007 року та ст. 146 ЦПК України, яка є обов'язковою для місцевого суду, якою звернуто увагу на неможливість ухилення, із-за відсутності експертних даних про вартість майна, від розгляду спору по суті, суд вважає, що вартість нерухомого майна слід визначити на підставі наявних доказів. Зокрема, як вбачається з довідки агентства нерухомого майна «Гудвіл» дійсна вартість 1кв.м. загальної площі на вторинному ринку нерухомості в м. Шепетівка на час розгляду справи складає: для трьохкімнатної квартири в багатоповерхових житлових будинках по вулиці Старокостянтинівське шосе - 4600грн.; для однокімнатної квартири в багатоповерхових житлових будинках по проспекту Миру - 4100грн. Враховуючи, що кожна із сторін, в тому числі і їх представники повністю Головуючий: С.М. Болотін - 5 - погоджуються з вартістю 1кв.м. наданого агентством нерухомості майна «Гудвіл», для визначення вартості спірного майна і категорично заперечують проти призначення і проведення експертизи, про що ствердили у наданих суду письмових заявах, суд вважає, що при вирішенні спору по суті та визначення вартості майна слід виходити саме з вартості наданої агентством нерухомості, оскільки сторони досягли згоди з цього питання. Отже, враховуючи, що предметом розподілу є однокімнатна та трьохкімнатна квартири і виділення їх в рівних частках неможливе, суд вважає, що їх поділ слід провести наступним чином. Позивачу [PERSON] виділити однокімнатну квартири [ADDRESS], загальною площею 38,3кв.м., вартістю 157030грн. (38,3кв.м х 4100грн.), [PERSON] трьохкімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 63,1кв.м., вартістю 290260грн. (63,1кв.м. х 4600грн.). Враховуючи варіант поділу, суд бере до уваги, що позивач проживає разом з співмешканкою, а з відповідачкою залишаються проживати діти сторін від спільного шлюбу різної статі, при тому, що дочка [PERSON] вже повнолітня і тому останні потребують більшу житлову площу. При такому варіанті поділу частка відповідача у майні сторін має більший розмір, оскільки визначити ідеальні частки внаслідок планування приміщень неможливо. В той же час суд вважає, що з врахуванням стосунків сторін, які склалися, а саме залишення позивачем відповідачки з дітьми та проживання з іншою жінкою, той факт, що на стягненні різниці у вартості виділеного майна позивач не наполягає, про що ствердив в процесі судового розгляду і суд при розгляді справи не може вийти за межі позовних вимог, немає потреби у стягненні з відповідачки на користь позивача грошової компенсації за різницю у частках квартир. [PERSON] - мати [PERSON], звернулася в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] в рахунок погашення боргу. Оцінюючи всі дослідженні в судовому засіданні докази по справі в їх сукупності суд вважає, що позов до задоволення не підлягає виходячи з таких підстав. Ставлячи питання про визнання за нею права власності на трьохкімнатну квартиру в рахунок погашення боргу, [PERSON] посилається на те, що в 2002 році надала дочці - відповідачці по справі [PERSON] в борг, під розписку 4300грн., для оплати вартості квартири, які остання зобов'язувалась повернути з відсотками. Однак, враховуючи те, подружжя [INFO] свої зобов'язання не виконали просить в рахунок погашення боргу фактично передати їй трьохкімнатну квартиру. Суд вважає, що твердження [PERSON] є надуманими, безпідставними та заявленими в інтересах [PERSON] Зокрема, [PERSON] в обґрунтування позовних вимог посилається на покази свідків та розписки про отримання коштів наданих нею самою та її дочкою, відповідачкою по справі - [PERSON] В той же час дані обставини є непослідовними та повністю спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами. Так, чинним рішенням Шепетівського міськрайонного суду від 14.06.2007 року, на підставі ч. 2 ст. 59 ЦПК України, докази на які посилається [PERSON], ставлячи питання про визнання за нею права власності на квартиру визнані недопустими, оскільки договори позики укладалися без дотримання письмової форми (а.с. 192, т. 1). Як вбачається з протоколів судових засідань свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та сама [PERSON], під час розгляду справи судом в іншому складі, послідовно ствердили, що після повернення [PERSON] коштів відповідні розписки були знищенні (а.с. 115-117, т.1). Головуючий: С.М. Болотін - 6 - Дані протоколи ні відповідачка, ні її представник не оспорювали, чим на думку суду повністю погодились з їх змістом. При цьому покази свідків та [PERSON] зокрема, в частині знищення письмових розписок про отримання позики були послідовними та повністю узгоджувались між собою. А тому, твердження відповідачки та [PERSON] в частині фальсифікації протоколів судових засідань, є надуманими та не заслуговують на увагу. Доказів, які б стверджували протилежне ні [PERSON], ні [PERSON] суду не надано, не здобуто таких і в процесі судового розгляду. Однак, при новому розгляді справи, [PERSON] надає суду названі розписки та посилається на них, як на підставу обґрунтування позову. Повторно допитані судом за клопотанням відповідачки, свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та сама [PERSON] дають кардинально протилежні покази щодо написання та зберігання розписок про отримання позики ніж в попередніх судових засіданнях. А тому вказані покази в їх сукупності носять суперечливий, не послідовний характер і викликають об'єктивний сумнів у їх належності. Суд також враховує, що вищеназвані свідки є подругами [PERSON], а [PERSON] її рідною сестрою та тіткою відповідачки, а тому є зацікавленими особами. Ставлячи питання про визнання права власності на трьохкімнатну квартиру в рахунок відшкодування позики, яка судом визнана сумісною власністю подружжя, [PERSON] не надала суду жодного доказу щодо отримання таких позик [PERSON], не здобуто таких доказів і в процесі судового розгляду, оскільки наявності таких домовленостей, отримання таких коштів останній категорично заперечує. Не заслуговують на увагу і твердження відповідачки [PERSON] щодо фактів отримання таких позик, оскільки такі викликають об'єктивний сумнів, оскільки остання внаслідок свого віку в 2002 році - 16 років, не могла приймати активної участі у вирішенні таких питань. В той же час, якщо навіть прийняти на віру розписки надані [PERSON], що є недопустимим, остання ставлячи питання про визнання за нею права власності на трьохкімнатну квартиру загальною площею 63,1кв.м., в рахунок відшкодування боргу у сумі 4300грн., не звернула уваги, що вартість 1кв.м. такого житла складає 4600грн. з чим остання повністю погодилися. А тому, вимоги [PERSON] є непомірними щодо вартості трьохкімнатної квартири. Аналізуючи всі дослідженні в судовому засіданні докази по справі, в частині позову [PERSON] суд вважає, що останній є надуманий, безпідставний, не ґрунтується на вимогах закону та матеріалах справи і до задоволення не підлягає. При цьому суд вважає за необхідне роз'яснити [PERSON], що відмова в позові про визнання права власності на трьохкімнатну квартиру в рахунок погашення боргу, не позбавляє останню права звернутися до суду про стягнення з боржників заборгованості у загальному порядку на підставі укладених договорів позик. Позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідачки понесених витрат на правову допомогу у сумі 2500грн. підлягають до задоволення частково, при цьому суд враховує принцип розумності, кількість засідань, які відбулися в процесі розгляду справи, матеріальне становище відповідачки, яка не працює та утримує фактично двох дітей, а тому з [PERSON] на користь позивача за надання останньому правової допомоги підлягає стягненню 2000грн. в решті частині даних позовних вимог слід відмовити. Враховуючи те, що з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] рішенням Шепетівського міськрайонного суду від 14.06.2007 року частково стягнуті судові витрати по справі на загальну суму 623грн. 32коп., то позов в цій частині підлягає до задоволення частково у сумі недостягнутої різниці - 146грн. 68коп. Головуючий: С.М. Болотін - 7 - Виходячи з наведеного, на підставі ст. ст. 370, 372 ЦК України, ст. 70 СК України,

Outcome: partial