Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду, посилаючись на те, що 22 травня 2002 року біля 15 годин 45 хвилин в районі будинку 101 по пр. Гагаріна в м. Харкові він пересікав нерегульований пішохідний перехід та був збитий автомобілем «Москвич-2141» державний номер [NUMBER] яким керував відповідач. Внаслідок наїзду позивача було доставлено в Харківську міську лікарню швидкої та невідкладної допомоги, де він знаходився на лікуванні по 12 червня 2002 року з діагнозом: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, лінійний перелом зовнішньої кісної пластинки теменної та вісочної кісток з лівої сторони, закритий перелом лівої стегнової кості у середній треті зі зміщенням. У зв»язку із сильними болями лівої ноги та обмеження функцій згинання та розгинання у лівому колінному суглобі позивач протягом 2002 року ще двічі проходив курс стаціонарного лікування у медичних закладах. За фактом наїзду було порушено кримінальну справу 24 травня 2002 року за ознаками ст. 286 ч.1 КК України, провадження по якій було закрито 06 січня 2004 року у зв'язку із відсутністю в діях відповідача ознак злочину. Внаслідок отриманих травм позивач зазнав дуже сильних фізичних болів, до цього функція згинання та розгинання коліна не відновилася, в нозі позивача встановлено металічний штифт, з яким він ходить до сьогоднішнього дня. Все це привело до моральних страждань з боку позивача, тому він просив стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 10 000 грн. У судовому засіданні позивач повністю підтримав свої позовні вимоги, надав судові аналогічні пояснення, а також додатково пояснив судові, що після отриманої травми довгий час не міг працювати, більше року був на утриманні своєї дружини, оскільки за фахом є токарем, а наявні тілесні ушкодження не давали змоги працювати за своєю професією. Також довгий час позивач пересувався тільки за допомогою палиці і до цього часу інколи використовує її при ходьбі. Не дивлячись на великий термін, який минув з дня ДТП, ліве коліно у повному обсязі не згинається та не розгинається, що у сукупності викликає моральні страждання позивача до цього часу . Також позивач пояснив, що з його точки зору відповідач все ж таки порушив Правила дорожнього руху України 22 травня 2002 року, оскільки наїзд на позивача відбувся, коли він майже закінчив перехід пішохідного переходу. Крім того, позивач пояснив, що ніякої матеріальної допомоги відповідач йому за весь час так і не надав. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив судові, що його вини у дорожньо-транспортній пригоді встановлено не було, оскільки позивач 22 травня 2002 року знаходився у сильній степені алкогольного сп'яніння, переходив дорогу по проїжджій частині, при цьому відповідач прийняв міри для того, щоб уникнути наїзду на позивача. Відсутність вини відповідача у ДТП була встановлена під час проведення досудового слідства і тому було винесено постанову про закриття провадження по кримінальній справі. Але не дивлячись на це відповідач після того, як позивача було госпіталізовано в лікарню швидкої та невідкладної допомоги придбавав йому ліки, після чого він запропонував позивачу та його дружині ще 500 грн., але по вони відмовилися, пояснивши, що ця сума замала. Крім того, у 2002 році з ініціативи відповідача , який є медичним працівником, позивач ще двічі проходив курс стаціонарного лікування, але з точки зору відповідача позивач не виконав приписи лікаря, став ходити без палиці, тому металічний штифт, який йому встановлено, зігнувся і тому його неможливо витягнути. Такі порушення медичних приписів з боку позивача привели до того, що ліве коліно не згинається та не розгинається в повній мірі. Вважає, що його діями не було причинено моральної шкоди, тому просив у задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено у судовому засіданні 22 травня 2002 року в 15 годин 45 хвилин в районі будинку № 101 по пр. Гагаріна в м. Харкові стався наїзд автомобіля Москвич-2140 державний номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] на пішохода [PERSON], внаслідок чого останньому були спричинені середньої тяжкості тілесні пошкодження. За цим фактом 24 травня 2002 року було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ст. 286 ч.1 КК України. В ході проведення досудового слідства було встановлено, що в діях водія [PERSON] не вбачається невідповідності вимогам Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходилися у причинному зв'язку із подіями даної пригоди. В діях пішохода [PERSON] вбачалися порушення вимог п. п. 1.3, 1.5, 4.7, 4.10, 4.14 п. «а», «б» Правил дорожнього руху України, які находяться у причинному зв»язку із настанням негативних наслідків для нього. У зв»язку із чим постановою слідчого СВ ХМУ УМВСУ в Харківській області від 06 січня 2004 року провадження по справі було закрито на підставі ст. 6 п.2 КПК України у зв'язку із відсутністю в діях [PERSON] складу злочину , передбаченого ст. 286 ч.1 КК України / а. с. 6-8/. У зв»язку із подіями 22 травня 2002 року позивачу було спричинено наступні тілесні пошкодження: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, лінійний перелом зовнішньої кісної пластинки теменної та вісочної кісток зліва, закритий перелом лівої стегнової кості середньої треті зі зміщенням, у зв»язку із чим з 22 травня по 12 червня 2002 року позивач проходив курс лікування у Харківській міській клінічній лікарні швидкої та невідкладної допомоги / а. с. 9/. Крім того, в період з 16 вересня по 08 жовтня та з 9 грудня по 27 грудня 2002 року позивач також проходив курс стаціонарного лікування в Харківській обласній лікарні з приводу наслідків трави, отриманої 22 травня 2002 року / а. с. 10-11/. Внаслідок отриманих ушкоджень позивач відчував дуже сильні фізичні болі, функція згинання та розгинання коліна не відновилася до цього часу, в ногу позивача встановлено металічний штифт, з яким він ходить до сьогоднішнього дня. Крім того, після отриманої травми позивач довгий час не міг працювати, більше року був на утриманні своєї дружини, оскільки за фахом є токарем, а наявні тілесні ушкодження не давали змоги працювати за своєю професією. Також довгий час позивач пересувався тільки за допомогою палиці і до цього часу інколи використовує її при ходьбі. Ці обставини викликають моральні страждання позивача до цього часу і потребують від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 440-1 ЦК України / в редакції 1963 року/, який діяв на момент подій дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода, спричинена громадянину або організації діями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка спричинила шкоду, якщо вона не доведе, що моральну шкоду спричинено не з його вини. Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України / в редакції 2004 року/ щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Враховуючи, що позивач до теперішнього часу продовжує зазнавати моральних страждань внаслідок отримання ушкодження здоров»я, суд вважає за можливе застосувати для вирішення спору між сторонами норми ЦК України в редакції 2004 року. Ст. 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоду завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров»я або смерті фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Таким чином, незалежно від наявності вини власника джерела підвищеної небезпеки у разі ушкодження здоров»я потерпілий має право на відшкодування моральної шкоди. Тому суд приходить до висновку, що відсутність вини відповідача у дорожньо-транспортній пригоді та закриття провадження по справі у зв'язку із відсутністю в його діях складу злочину, не звільняє останнього від обов'язку відшкодувати моральну шкоду позивачу, завданому йому ушкодженням здоров»я. При цьому суд приймає до уваги, що на вимоги про відшкодування моральної шкоди у відповідності до вимог ст. 268 ЦК України позовна давністю не поширюються, оскільки ці вимоги випливають з порушення особистих немайнових прав. З приводу на наведене суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача завдану йому моральну шкоду, частково задовольнивши позовні вимоги останнього. На підставі вищевикладеного, керуючи ст. ст. 10, 60, 212, 214-215 ЦПК України, ст. 440-1 ЦК України / в редакції 1963 року/, ст. 268, 1167, п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України /в реакції 2004 року/, суд

Outcome: partial