Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки, мотивуючи тим, що наказом № 22 від 01 квітня 1997 року позивача було прийнято на роботу до відповідача на посаду акумуляторщика. Наказом № 36-к від 07 липня 2008 року позивача було звільнено з роботи за власним бажанням. У день звільнення відповідач з позивачем не розрахувався за невикористані щорічні відпустки за 2002, 2003, 2004, 2005, 2006, 2007, 2008 роки. Грошова компенсація складає: за 2002 рік - 850 гривень, за 2003 рік - 850 гривень, за 2004 рік - 850 гривень, за 2005 рік 850 гривень, за 2006 рік 850 гривень, за 2007 рік - 850 гривень, за 2008 рік - 850 гривень та всього складає 5950 гривень. Добровільно виплатити та надати довідку про розмір компенсації відповідач відмовляється, тому позивач змушений звернутися з даним позовом до суду. 16 жовтня 2008 року до суду надійшла додаткова позовна заява позивача, в якій зазначено, що неправомірними діями відповідача позивачу завдано моральну шкоду. Внаслідок затримання, невиплати грошової компенсації позивач не мав можливості організувати свій відпочинок. Він був поставлений у скрутне становище, позивач та його сім»я не могли достатньо харчуватися, невиплата грошової компенсації вимагала від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач оцінює моральну шкоду у 3000 гривень. Крім того, останній поніс затрати на оплату юридичної допомоги, яка становить 300 гривень. Зазначені суми позивач просить стягнути з відповідача на його користь. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки за 2002-2008 роки в розмірі 5950 гривень, а також стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 3000 гривень та 300 гривень за юридичну допомогу. Представник відповідача заперечив проти позову з тих підстав, що вважає позовні вимоги позивача безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав: ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до наказу № 36-к від 07 липня 2008 року позивачу, при звільненні, було нараховано та виплачено компенсацію за невикористані щорічні відпустки за 2005-2006, 2006-2007, 2007-2008 роки, що разом складало 72 дні. Згідно платіжної відомості № 108 від 30 липня 2008 року, позивачем було отримано грошові кошти в розмірі 2 846 гривень 83 копійки, як компенсацію за невикористані відпустки за відповідні періоди. Відповідачем не було порушено прав позивача при звільненні та виплаті йому грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки, тому і не було завдано останньому будь-якої шкоди. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Наказом № 22 від 01 квітня 1997 року позивача було прийнято на роботу до відповідача на посаду акумуляторщика. Наказом № 36-к від 07 липня 2008 року позивача було звільнено з роботи за власним бажанням. Згідно платіжної відомості № 108 від 30 липня 2008 року позивачу виплачено грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки за період 2005 - 2008 роки в розмірі 2846 гривень 83 копійки. Згідно листів ВАТ «Вінницьке управління механізації і автотранспорту» розмір грошової компенсації позивачу за невикористані відпустки за період 2001-2005 роки становить 3131 гривня 52 копійки, яка не була виплачена позивачеві. Виходячи з положень ст. 116 Кодексу законів про працю, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Згідно ст. 233 Кодексу законів про працю, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці» додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Виходячи з положень ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткові відпустки працівникам, які мають дітей. За таких обставин суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню як такі, що знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи. Суд вважає, що в частині задоволення позову про стягнення моральної шкоди слід відмовити в зв'язку з її недоведеністю. В зв'язку із задоволенням позову на користь держави слід стягнути судові витрати. Виниклі правовідносини врегульовані ст.ст. 116, 233, 237-1 Кодексу законів про працю, ст. 2 Закону України «Про оплату праці», ст. 24 Закону України «Про відпустки». На підставі викладеного та

Outcome: partial