Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить зобов'язати відповідачів виплатити грошові страхові внески з індексацією та відшкодувати моральну шкоду. Мотивує позов тим, що 30.04.1982 р. її бабуся - [PERSON], уклала договір страхування «Весільний» на її ім»я на 1000 рублів. Аналогічний договір 02.08.1982 р. уклав її дідусь. Оплата страхових внесків проводилась вчасно і була виплачена остаточно. Згідно умов договору, у випадку одруження застрахованої особи у віці від 18 до 25 р., страхова сума виплачується з відсотками. 25.08.2001 р. вона вийшла заміж у віці 20 років. Але до цього часу гроші не виплачені. Вважає, що цим їй також завдано моральну шкоду. Просить стягнути страхові внески з індексацією, всього в сумі 1321 грн. 95 коп. та 20 000 грн. моральної шкоди. Позивач надала до суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності. Представник відповідача Міністерства фінансів України Наталич А.А. в судовому засіданні проти позову заперечувала. Пояснила, що 21.11.1996 р. Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України». На виконання даного Закону Кабінетом Міністрів України було прийнято ряд постанов, якими встановлюється черговість і обсяги виплат громадянам у 2000-2001, 2004-2007 роках проіндексованих грошових заощаджень. Твердження позивача про те, що порушено її право власності є безпідставними, оскільки рішенням Конституційного Суду України від 10 жовтня 2001 року у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України положень статей 7, 8 Закону України "Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України", за конституційним зверненням [PERSON], [PERSON] та інших громадян щодо офіційного тлумачення положень статей 22, 41, 64 Конституції України (справа про заощадження громадян) встановлено, що згідно положень Конституції України (частина третя статті 13, частина сьома статті 41 Конституції України) право власності може бути обмежене державою. Також зазначала, що Міністерство фінансів України не знаходилось з позивачем у будь-яких безпосередніх відносинах, жодним чином не могло впливати на обсяг його прав та законних інтересів, і тому відсутні підстави для стягнення з Мінфіну коштів по відшкодуванню моральної шкоди. Представник відповідача НАСК «Оранта» Чабан К.І. в судовому засіданні проти позову заперечувала, пояснила, що відновлення заощаджень громадян України є обов'язком держави. Страхова компанія не відповідає за зобов'язаннями держави, а держава за зобов'язаннями страховика. Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» встановлено зобов'язання держави компенсувати знецінені грошові заощадження, а страхова компанія проводить лише виплату компенсацій за рахунок державних коштів на основі щорічної постанови Кабінету Міністрів України. Також зазначала, що НАСК «Оранта» не було порушено прав позивача, тому підстав і для сплати моральної шкоди немає. Третя особа [PERSON] надала до суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності. Суд, вислухавши представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. 30.04.1982 р. [PERSON] уклала договір страхування «Весільний» на ім»я позивача на 1000 рублів (а.с. 2). Аналогічний договір 02.08.1982 р. на ім'я позивача уклав [PERSON] (а.с. 3). Згідно квитанцій серії 282 № 655118 та № 655119 від 10.10.1992р. (а.с. 4,5) страхові внески були виплачені остаточно. Згідно даного договору страхування, якщо особа, на користь якої укладено договір страхування, вступила до шлюбу у віці між 18 та 25 роками, то страхова сума виплачується з процентами з розрахунку 2% за кожен повний рік, що минув від дня закінчення строку договору. Позивачка вступила в шлюб 25.08.2001року, коли їй виповнилося 20 років. Після проведених в Україні у 1992р.та 1996р. грошових реформ стратегію та способи відновлення знецінених грошових заощаджень, страхових внесків та погашення цінних паперів визначені Законом України « Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», прийнятого 21.11.1996р. № 537/96-ВР. Відповідно до ст. 1 зазначеного Закону встановлюється зобов'язання держави перед громадянами компенсувати знецінені грошові заощадження. Чинність даного Закону поширюється на іноземних громадян та осіб без громадянства, які станом на 02.01.1992 р. мали заощадження державного страхування СРСР. Вказані грошові заощадження проіндексовані у співвідношенні 1 карбованець заощаджень на 1,05 гривні. Таким чином, станом на 02.01.1992 рік [PERSON] сплачено страхових взносів в сумі 650 руб., а [PERSON]- 609 руб., що в проіндексованому варіанті на гривну складає: 682,50 грн. та 639,45 грн. відповідно. При цьому, відповідно до ст. 6 і 7 цього Закону, компенсація втрат від знецінених грошових заощаджень проводиться виключно в грошовій формі за рахунок передбаченого Державним бюджетом України на поточний рік та відповідно визначеного Кабінетом Міністрів України порядку здійснення цих виплат. На виконання даного Закону Кабінетом Міністрів України було прийнято ряд постанов (№ 817 від 17.05.2000 р., № 275 від 26.03.2001 р., № 306 від 11.03.2004 р., № 409 від 30.05.2005 р., № 1091 від 03.08.2006 р., № 366 від 01.03.2007 р.), якими встановлюється черговість і обсяги виплат громадянам у 2000-2001, 2004-2007 роках проіндексованих грошових заощаджень. Згідно ст. 41 Закону України «Про страхування» страхова компанія не відповідає за зобов'язаннями держави, а держава за зобов'язаннями страховика. Згідно Постанова КМУ №405 від 30.05.2005р. передбачалось, що у разі залишків коштів на кінець 2005 року, які перераховані з державного бюджету на рахунки для проведення виплат, але до 25.12.2005року не були використані, перерахувати їх до дердбюджету в останній робочий день бюджетного року. Як вбачається з наданих доказів, позивачка [PERSON] звернулась із заявою до НАСК «Оранта» 11.04.2006р., коли вже кошти були повернуті до держбюджету. Також пунктом 1 Постанови КМУ від 03.08.2006 року встановлено, що виплата компенсації по знеціненим страховим внескам виплачується спадкоємцям застрахованих осіб чи страхувальникам, померлих у 2005-2004роках, які не отримали компенсацію втрат від знецінених грошових заощаджень протягом 2003-2004 років, у межах залишку проіндексованого страхового внеску, але не більше 150 грн. Позивач не надала доказів, що вона є спадкоємицей після смерті дідуся [PERSON], який помер у 2000 році. А третя особа- [PERSON] як спадкоємиця не підпадає під цю категорію осіб. Тому підстави для виплати даних сум відсутні. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що відносно позивача як онуки померлого страхувальника у 2000р. [PERSON] виплата зазначеної компенсації законодавством не передбачена. Тому відповідачами не порушені права позивача. Згідно вимог ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода з тих підстав, на які позивачка посилається в позові, суду не доведена, тому також не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed