Jurisdiction: civil
Date: 2008-10-05 00:00:00

05 червня 2008 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ДП „Чернігівторф” на її користь 21 554 грн. 62 коп. невиплаченої вихідної допомоги, сум, належних по авансованому звіту та середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі та 3 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON]вказувала, що з 12 січня 2007 року по 27 серпня 2007 року працювала в ДП „Чернігівторф” на посаді головного бухгалтера. Звільнилася за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, оскільки відповідач постійно затримував розрахунки по заробітній платі. В день звільнення, всупереч ст. 116 КЗпП України, відповідачем не було виплачено заробітну плату в сумі 1 560 грн. 28 коп., суми, належні по авансованим звітам - 254 грн. 62 коп., вихідну допомогу в розмірі трьохмісячного середнього заробітку в сумі 4 725 грн. Як зазначає позивачка, заборгованість по заробітній платі в сумі 1 560 грн. 28 коп. була виплачена відповідачем лише 01 жовтня 2007 року, а 4 800 грн. та 254 грн. 62 коп. взагалі не сплачені. Тому вона вважає, що відповідач повинен сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня подання позовної заяви, що складає 16 575 грн. Також позивачка вказує, що у зв'язку із затримкою відповідачем виплати належних їй сум, вона зазнала моральної шкоди, яку вона оцінює в 3 000 грн. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11 серпня 2008 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково: стягнуто з ДП „Чернігівторф” на її користь вихідну допомогу в розмірі 4 800 грн., 254 грн. 62 коп. заборгованості за авансованим звітом та стягнуто судові витрати на користь держави. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди і постановити в цій частині нове рішення, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції не відповідає обставинам справи і винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції неправильно прийшов до висновку, відмовивши в стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку. Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що в судовому засіданні не була доведена вина відповідача, оскільки це не відповідає обставинам справи і спростовується запереченнями відповідача. Також апелянт не погоджується з висновком суду в частині відмови в задоволенні моральної шкоди, посилаючись на те, що рішення в цій частині не відповідає вимогам ст. 2371 КЗпП України, а також не відповідає обставинам справи і спростовується наданими доказами. Крім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції прийшов до невірного висновку, стягнувши з відповідача судові витрати на користь держави, оскільки в цій частині рішення не відповідає вимогам ст. 88 ЦПК України, а тому вони повинні бути відшкодовані на її користь. В суді апеляційної інстанції [PERSON]та її представник підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити. Представник ДП „Чернігівторф” апеляційну скаргу не визнала, просила її відхилити, рішення суду першої інстанції - залишити без змін. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні з таких підстав. Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки в судовому засіданні не доведена вина відповідача у несвоєчасному розрахунку з позивачкою при звільненні, тому позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку задоволенню не підлягають. Також суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачка в судовому засіданні не довела, в чому саме полягає завдана їй моральна шкода, чим підтверджується факт її заподіяння та в чому полягає вина відповідача, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір моральної шкоди і якими доказами це підтверджується. Проте, апеляційний суд частково не погоджується з висновками суду 1 інстанції з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON]працювала у відповідача з 12.01.2007 року по 27 серпня 2007 року. Звільнилась за власним бажанням на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з таких підстав, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку. Відповідач в день звільнення не провів повного розрахунку з позивачкою. Заборгованість по заробітній платі у сумі 1560 грн. 28 коп. була виплачена тільки 01.10.2007 року. Позивачка вважає, що в день звільнення їй повинні були виплачені кошти: 1560 грн. 28 коп. заробітної плати, 254 грн. 62 коп. заборгованості по авансовому звіту та 4800 грн. тримісячного середнього заробітку на підставі ст. 44 КЗпП України, а в зв”язку з невиплатою цих сум, посилаючись на ст.ст. 116, 117 КЗпП України, просила стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Проте, вимоги, стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не можуть бути задоволені, оскільки позивачкою пропущено строк позовної давності для звернення до суду з такими позовними вимогами. Як зазначає позивачка та не заперечує відповідач, розрахунок з позивачкою в зв”язку із звільненням, був проведений 01.10.2007 року. До суду позивачка звернулась тільки 05.06.2008 року, тобто з пропуском трьохмісячного строку, передбаченого ст.233 КЗпП України. Частиною 2 даної статі передбачено звернення до суду без обмеження будь-яким строком, але дана норма стосується вимог щодо стягнення належної працівникові заробітної плати. А у даному випадку позивачка просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що не є заробітною платою. Що стосується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в зв”язку з невиплатою позивачці 4 800 грн. тримісячного заробітку на підставі ст. 44 КЗпП України, то дані вимоги також не можуть задоволені, оскільки вихідна допомога - це не різновид оплати праці, що регулюється главою УП „Оплата праці” КЗпП України, а обов”язкова виплата при припиненні трудового договору, що передбачена главою Ш „Трудовий договір” КЗпП України, а тому підстав для застосування у даному випадку ст.ст. 116, 117 КЗпП України немає. Відповідно до ч.2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних підстав. Відмовивши в стягненні середнього заробітку на підставі ст.ст. 116, 117 КЗпП України, суд 1 інстанції фактично прийшов до правильного висновку. Що стосується позовних вимог з приводу відшкодування моральної шкоди, то апеляційний суд вважає, що вони підлягають частковому задоволенню, оскільки позивачці не виплатили 4 800 грн. тримісячного заробітку та 254 грн. 62 коп. заборгованості за авансовим звітом, дані суми стягнуті рішенням суду 1 інстанції. З даного приводу позивачка зазнала переживань, погіршився стан її здоров”я, вона змушена звертатись в різні інстанції за захистом свого права. Про це вона зазначала в позовній заяві, з даного приводу надавала докази. Виходячи із норм ст. 237-1 КЗпП України, засад розумності, виваженості, апеляційний суд приходить до висновку, що на користь позивачки слід стягнути моральну шкоду у розмірі 300 грн. Що стосується доводів апеляційної скарги стосовно неправильного стягнення витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи, то вони є обґрунтованими, оскільки відповідно до положень ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, суд першої інстанції неправильно застосував норму ст. 88 ЦПК України в частині стягувача судових витрат. В порядку ч. 5 ст. 88 ЦПК України з ДП Чернігівторф” на користь [PERSON] належить стягнути 30 грн. в повернення сплачених позивачкою витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, та на користь держави 8 грн. 50 коп. судового збору при частковому задоволенні позовних вимог про відшкодуванні моральної шкоди.

Outcome: partial