Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-02 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з цим позовом і після уточнення позовних вимог просив стягнути з [PERSON] спричинену внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальну шкоду у сумі 60138 грн.78 коп. Позивач стверджує, що дорожньо-транспортна пригода 11.06.06. о 15-00 годині на автодорозі Ніжин-Мала Кошелівка сталася по вині 16-річного сина відповідача, [PERSON], який незаконно керував належним відповідачеві автомобілем ВАЗ-21061 та, за відсутності навиків керування, порушив Правила дорожнього руху, створивши аварійну ситуацію, внаслідок якої пошкоджено належний позивачеві автомобіль „Рено Меган”. Позивач зазначив, що внаслідок незнання Правил дорожнього руху, [PERSON] при повороті праворуч виїхав на полосу зустрічного руху та створив аварійну ситуацію, змусивши його, [PERSON], змінювати напрямок руху, а він, щоб уникнути зіткнення з автомобілем та зберегти водієві життя, змушений був з”їхати в кювет, оскільки не мав іншої можливості уникнути зіткнення, тому вважає, що пошкодження автомобіля „Рено Меган” знаходиться у причинно-наслідковому зв”язку з винними діями [PERSON] Справа у судах розглядалась неодноразово. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17 липня 2008 року позов задоволено частково. З [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто матеріальну шкоду у сумі 50000 грн., витрати по сплаті судового збору у сумі 436 грн. та витрати з інформаційно-технічного забезпечення судового процесу у сумі 24 грн., а всього - 50460 грн. В задоволенні решти позову - відмовлено. В апеляційній скаргі [PERSON] просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, посилаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з”ясування обставин, що мають значення для справи. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що постановою Ніжинського міськрайонного суду від 27.03.08. встановлено наявність у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди вини обох учасників дорожнього руху. Відповідно до п.3 ч.1 ст.1188 ЦК України за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин справи. Апелянт заперечує висновок оскаржуваного рішення про те, що ступінь вини позивача у створенні ДТП незначний порівняно зі ступенем вини відповідача і вважає завищеною частину стягнутої на користь позивача матеріальної шкоди у сумі 50000 грн., посилаючись на п.п.6,7,8 висновку судової автотехнічної експертизи від 11 лютого 2008 року № 1821Ц, де, зокрема, зазначено, що водій [PERSON] мав технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем ВАЗ шляхом застосування екстренного гальмування з моменту настання небезпеки для руху. На думку апелянта, водій [PERSON], який рухався зі швидкістю 60 км/год., мав можливість зупинити керований ним автомобіль до місця зупинки автомобіля ВАЗ, проте продовжив рух автомобіля, а тому висновок суду про незначний ступінь його вини суперечить дійсним обставинам справи, що має істотне значення при визначенні розміру відшкодування завданої шкоди. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи та адміністративної справи № 3-3 і відмовний матеріал № ЖРЗПЗ 1673 по факту дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 11.06.06. на автодорозі Ніжин-Мала Кошелівка, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що постановою Ніжинського міськрайонного суду від 27.03.08. встановлена наявність у скоєнні ДТП вини обох учасників дорожнього руху і зазначив, що [PERSON] порушені вимоги п.12.3 Правил дорожнього руху і в його діях вбачається склад адміністративного правопорушення, передбачений ст.124 КУпАП. За висновком суду, [PERSON] порушені п.п.10.1, 10.4., 10.5., 10.6., вказаних Правил, що змусило іншого учасника дорожнього руху Купрія різко змінити напрямок руху, а тому в його діях вбачається склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.122 КУпАП. Суд першої інстанції вважає, що ступінь вини позивача незначний порівняно із ступенем вини відповідача, який незаконно передав керування транспортним засобом неповнолітній особі і порушення [PERSON] правил дорожнього руху знаходиться у причинно-наслідковому зв”язку з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками, а тому розмір відшкодування завданої позивачеві шкоди судом визначено у сумі 50000 гривень. Проте з висновками суду першої інстанції в частині визначення ступеня вини учасників ДТП та розміру відшкодування матеріальної шкоди не погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ст.213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд з"ясовує наявність обставин, якими обгрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявність інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи, а також доказів на їх підтвердження; правовідносин, які випливають із встановлених обставин; правових норм, які регулюють ці правовідносини. В порушення зазначених вимог процесуального закону, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи. Вірно визначивши, що у даному конкретному випадку згідно до ст.1188 ЦК України суб”єктом відповідальності є власник транспортного засобу - [PERSON], суд неправильно встановив як незначний ступінь вини у скоєній ДТП водія [PERSON] та не обгрунтував належним чином, з яких критеріїв він виходив, визначаючи позивачеві розмір відшкодування матеріальної шкоди у сумі 50000 гривень. Апеляційним судом з дослідженої адміністративної справи № 3-3 встановлено, що відповідно до постанови Ніжинського міськрайонного суду від 27.03.08. в даній дорожній обстановці [PERSON] повинен був з моменту наближення керованого ним автомобіля РЕНО на відстань безпечної дистанції до автомобіля ВАЗ застосувати службове гальмування для зменшення швидкості руху щонайменше до величини швидкості руху автомобіля ВАЗ, який рухався попереду нього, незалежно від дій водія [PERSON], тобто діяти відповідно до вимог п.13.1.Правил дорожнього руху України. Однак [PERSON] для підтримання безпечної дистанції своєчасно службове гальмування не застосував, а продовжив рух прямо. У подальшому, при зміні напрямку руху автомобіля ВАЗ праворуч, [PERSON] своєчасно не застосував екстреного гальмування, а зманеврував праворуч, чим порушив вимоги п.12.3 Правил (в частині застосування маневру праворуч замість екстреного гальмування). Як встановлено судом, водій [PERSON] контролював рух автомобіля до моменту виникнення ДТП. В діях [PERSON], який порушив вимоги п.12.3 Правил, судом вбачається склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. В зазначеній постанові судом також встановлено, що [PERSON] на виконання вимог п. п.10.4., 10.5. Правил, маючи технічну можливість, повинен був перед поворотом праворуч зайняти крайнє праве положення на проїзній частині (що виключає рух будь-яких попутних транспортних засобів праворуч від нього) і з цього положення виконувати маневр правого повороту. Порушивши вимоги зазначених пунктів Правил, [PERSON] маневр правого повороту почав не від правого краю проїзної частини дороги. При цьому він, маючи можливість, не впевнився у безпечності маневру зміни напрямку руху, тобто порушив і вимоги п.п.10.1, 10.6. Правил дорожнього руху України. Судом також встановлено, що в умовах даної ДТП автомобіль ВАЗ не перестроювався на сусідню смугу, а перетинав її у поперечному напрямку зліва направо, а тому в його діях суд не знаходить порушення п.10.3 Правил дорожного руху. Зважаючи, що [PERSON] порушені п.п.10.4., 10.5., 10.6., 10.1. Правил, суд в його діях вбачає склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.122 КУпАП. Оскільки на час розгляду у суді зазначеної адміністративної справи скінчився передбачений ст.38 КУпАП строк, протягом якого можливе притягнення винних осіб до адміністративної відповідальності, провадження по справі судом закрито (а.с.152-158). Участники ДТП вищевказану постанову суду не оскаржували і вона набула законної сили. Відповідно до ст.61 ЦПК України зазначені обставини ДТП, встановлені постановою по адміністративній справі, є преюдиціальними для суду при вирішенні даної цивільної справи. Зважаючи на викладене, апеляційний суд, враховуючи сукупність обставин, за яких ДТП скоєна, приходить до висновку, що водії обох транспортних засобів мали реальну можливість діяти в межах, визначених вищенаведеними пунктами Правил дорожнього руху України, а отже і мали можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків, а тому вина їх у скоєній ДТП є обопільною, а ступені вини - рівними. Отже, апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення - зміні відповідно до п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України. На підставі ст.ст.1187, 1188 ЦК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути, враховуючи ступінь вини учасників ДТП, половину вартості матеріального збитку внаслідок пошкодження його автомобіля, що становить: 60138 : 2 = 30070 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України на користь позивача підлягають стягненню з відповідача судові витрати по справі за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у сумі 15 грн. та судового збору у сумі 271 грн. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Outcome: partial