Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-06 00:00:00

у січні 2008 р. [PERSON] пред'явив позов до [PERSON], у якому просив визнати недостовірною й такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, інформацію, що викладена у заяві останньої до військового прокурора Чернігівського гарнізону від 07.12.2007 р., зобов'язати відповідача спростувати перед Міністерством оборони України, Департаментом медичної служби Міністерства оборони України, військовою прокуратурою Чернігівського гарнізону, військовою службою правопорядку, трудовим колективом 407 військового шпиталю поширені нею недостовірні відомості про вчинення ним злочину, стягнути на його користь 500 грн. на відшкодування моральної шкоди і судові витрати. Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що відповідач 07.12.2007 р. надіслала до вищепойменованих установ заяви про те, що ним - начальником 407 військового шпиталю скоєно злочин. У цих заявах зазначено, що він отримує незаконні доходи, що він вчинив розтрату державних коштів шляхом виплати їх військовослужбовцям, які не з'являються на службі. Зокрема [PERSON] вказує, що лейтенант медичної служби Марчук О.В. тривалий час не з'являється на службі, але грошове забезпечення він отримує, що є порушенням чинного законодавства. [PERSON] зазначає, що дана інформація є недостовірною й підлягає спростуванню. Так, на підставі цих заяв військовою службою правопорядку проводилася перевірка, за наслідками якої було винесено постанову про відмову в порушенні відносно нього кримінальної справи за ознаками злочину, що передбачений ст. 426 ч. 1 КК України, на підставі п. 1 ст. 6 КПК України (за відсутністю події злочину). Шляхом поширення оспорюваної інформації відповідач умисно принизила його честь та гідність перед Міністром оборони України, керівництвом Департаменту медичної служби даного Міністерства, трудовим колективом, що він його очолює, оскільки у цих заявах зазначено, що ним вчиняються антисуспільні дії і що він веде аморальний спосіб життя; такі заяви [PERSON] є неодноразовими. Цими ж неправомірними діями останньої йому (позивачеві) завдано і моральної шкоди у вищевказаній сумі у вигляді душевних страждань, погіршення відносин з командуванням, проявів недовіри до нього у трудовому колективі. Оскаржуваним рішенням позов частково задоволено: визнано недостовірною інформацію, що викладена відповідачем у листі від 07.12.2007 р. до Міністра оборони України, про те, що командир військової частини А3120 полковник медичної служби [PERSON] незаконно виплачує лейтенантові медичної служби Марчуку О.В. заробітну плату та приховує факт його відсутності, [PERSON] зобов'язано спростувати дану інформацію шляхом письмового звернення до Міністра оборони України протягом 10 днів з часу набрання цим рішенням законної сили, з останньої на користь позивача стягнуто 500 грн. у відшкодування моральної шкоди, а також 17 грн. мита на користь держави. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 10.06.2008 р. у задоволенні заяви [PERSON] про перегляд постановленого по справі рішення відмовлено. В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати вищевказане рішення місцевого суду і відмовити [PERSON] у задоволенні позову, посилаючись на те, що: - позовна заява, на підставі якої порушено дану справу, підписана не позивачем, а невідомою особою, яка не має на це повноважень. Для підтвердження даної обставини вона просила суд визнати явку позивача обов'язковою і заявляла клопотання про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи. Але суд безпідставно відхилив ці клопотання, - на порушення ч. 1 ст. 40, ч. 1 ст. 44 ЦПК України суд допустив до участі у справі представником позивача адвоката [PERSON] без належних документів про наявність у нього відповідних повноважень. Ордер, що мається у справі, не є таким документом, оскільки він не містить переліку повноважень останнього і підпису позивача. За таких обставин позов [PERSON]має бути залишений без розгляду в силу п.п. 2, 8 ч. 1 ст. 207 ЦПК України, - в ухвалі суду І інстанції про відхилення заяви про перегляд постановленого по справі рішення безпідставно зазначено, що вона не довела поважність причини неявки до суду 24.04.2008 р. і що подані нею докази не мають істотного значення для правильного вирішення спору. Даний висновок суду суперечить фактичним обставинам справи. Причому суд відмовив їй у дослідженні копій документів, що підтверджують ці обставини, - у оскаржуваному рішенні відсутнє посилання на докази, на підставі яких суд І інстанції дійшов висновку про те, що нею 07.12.2007 р. направлено листа Міністру оборони України з оспорюваною позивачем інформацією. Даний факт нею категорично заперечується, - [PERSON] у позовній заяві просив суд визнати недостовірною й такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, інформацію, що викладена не у заяві до Міністерства оборони України, а у заяві до військового прокурора Чернігівського гарнізону, - місцевим судом проігноровано норми ст. 55 Конституції України і Рішення Конституційного Суду України від 10.04.2003 р. № 38-рп/2003, згідно з якими звернення її з заявою до військового прокурора Чернігівського гарнізону не може вважатися поширенням відомостей, що ганьблять честь, гідність чи ділову репутацію та завдають шкоду інтересам позивача. У судовому засіданні [PERSON] та її представник підтримали апеляційну скаргу. Представник [PERSON]апеляційну скаргу не визнав. Сенс його доводів зводиться до того, що рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що вона підлягає задоволенню, з таких підстав. Постановляючи рішення, що оскаржується, суд І інстанції виходив з того, що у ході розгляду справи встановлено, що 07.12.2007 р. [PERSON] на адресу Міністра оборони України, військового прокурора Чернігівського гарнізону направлено заяви, у яких повідомлялася неправдива інформація про те, що командир військової частини А3120 [PERSON] незаконно виплачує заробітну плату лейтенантові медичної служби Марчуку О.В. та приховує факт його відсутності на службі, що дане звернення не є зверненням до правоохоронного органу і що воно не є спрямованим на захист прав та інтересів відповідача та на викриття вчиненого злочину, що фактичною метою цього звернення є завдання шкоди честі, гідності й діловій репутації позивача. Проте з даними висновками не погоджується апеляційний суд. Так, по справі встановлено, що: - 07.12.2007 р. [PERSON] направила військовому прокуророві Чернігівського гарнізону заяву (її копія на а.с. 5), у якій повідомляла, що лейтенант медичної служби військової частини А3120 Марчук О.В. відсутній на службі на протязі п'яти місяців, що [PERSON] - командир цієї частини приховує даний факт і незаконно виплачує Марчуку О.В. заробітну плату, що в даний час [PERSON] намагається терміново звільнити Марчука О.В. У зв'язку з цим відповідач вимагала негайної перевірки, призупинення звільнення Марчука О.В. з військової служби до проведення розслідування, а також порушення кримінальної справи відносно позивача. У даній заяві [PERSON] також зазначила, що у разі приховування повідомлених нею фактів вона повідомить про них Генерального прокурора України, - ця заява за вказівкою військового прокурора Чернігівського гарнізону була предметом розгляду Північного територіального управління військової служби правопорядку Збройних Сил України. За наслідками її розгляду начальником відділу провадження та контролю дізнання - заступником начальника даного управління 11.02.2008 р. винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи відносно Марчука О.В. за ознаками злочину, передбаченого ст. 407 ч. 2 КК України, на підставі ст. 6 п. 2 КПК України (за відсутністю у його діянні складу злочину), а відносно позивача - за ознаками злочину, передбаченого ст. 426 ч. 1 КК України, на підставі ст. 6 п. 1 КПК України (за відсутністю події злочину). У мотивувальній частині даної постанови зазначено, що на підставі матеріалів, зібраних у ході перевірки заяви [PERSON], органом дізнання встановлено, що лейтенант медичної служби Марчук О.В. після відмови йому компетентними органами у задоволенні рапорту про звільнення за скороченням штатів став на шлях систематичного порушення військової дисципліни, що він без поважних причин був відсутній на службі протягом двох днів: 09.11.2007 р. та 12.11.2007 р., що з 15.11.2007 р. по 24.11.2007 р. він був у відпустці за сімейними обставинами і що наказом командира військової частини А3120 від 10.12.2007 р. № 234 останнього було звільнено з військової служби та виключено з списків особового складу частини у зв'язку із систематичним невиконанням умов контракту про проходження військової служби. У цій постанові констатується, що нарахування й виплата Марчуку О.В. грошового утримання здійснювалися без порушень чинного законодавства. Таким чином орган дізнання дійшов висновку, що у діях лейтенанта медичної служби Марчука О.В. формально містяться ознаки злочину, що передбачений ч. 2 ст. 407 КК України, але нез'явлення його вчасно на службу без поважних причин, вчинене повторно протягом року, кожного разу тривало менш ніж три доби, у зв'язку з чим в його діях відсутній склад злочину, а у позивача - командира військової частини А3120 не було приводів та підстав для порушення відносно військовослужбовця Марчука О.В. кримінальної справи. Про наслідки розгляду вищезазначеної заяви [PERSON] було письмово поінформовано Північним територіальним управлінням Збройних Сил України. Викладене підтверджується матеріалами перевірки за заявою [PERSON] щодо можливого вчинення злочинів колишнім військовослужбовцем військової частини А3120 Марчуком О.В. (справа № 2 Північного територіального управління Збройних Сил України за 2008 р.). З викладеного випливають наступні висновки. Подаючи 07.12.2007 р. військовому прокуророві Чернігівського гарнізону заяву, про яку йдеться, відповідач реалізовувала право на звернення до органів державної влади, що гарантоване їй ст. 40 Конституції України. Текст цього звернення викладено у діловому стилі; він не містить некоректних та/або образливих висловів на адресу позивача. Причому, у ході розгляду даної заяви компетентним органом викладені у ній факти (відсутність лейтенанта медичної служби Марчука О.В. на службі протягом двох днів) частково підтвердилися. Тож доказів того, що фактичною метою звернення [PERSON] з цією заявою до військового прокурора Чернігівського гарнізону є приниження честі, гідності й ділової репутації [PERSON], а не реалізація її конституційного права на звернення до компетентного органу державної влади та отримання від нього відповіді, по справі не здобуто. У вказаних вище матеріалах перевірки Північного територіального управління Збройних Сил України на а.с. 10, 12, 99 маються копії заяв, написаних 07.12.2007 р. від імені [PERSON] Міністру оборони України такого ж змісту, як і заява від 07.12.2007 р. військовому прокурору Чернігівського гарнізону, та заява від 28.12.2007 р. Генеральному прокурору України щодо неналежного розгляду її звернень з приводу відсутності на службі лейтенанта медичної служби Марчука О.В. і некоректного поводження з нею посадовця Управління військової служби правопорядку у Збройних Силах України в м. Чернігові під час перебування в нього на прийомі. Але дані заяви не мають підпису відповідача і факт їх написання нею заперечується, а тому в силу ст. 8 Закону України „Про звернення громадян” вони є анонімними і не підлягають розгляду. Отож, у справі нема жодного доказу того, що відповідач 07.12.2007 р. надсилала до Міністерства оборони України, Департаменту медичної служби Міністерства оборони України, військової служби правопорядку та до трудового колективу 407 військового шпиталю заяви про те, що позивачем скоєно злочин, що він отримує незаконні доходи, що він вчинив розтрату державних коштів шляхом виплати їх військовослужбовцям, які не з'являються на службі, що ним вчиняються антисуспільні дії і що він веде аморальний спосіб життя. Тож у справі нема і доказів того, що [PERSON] умисно принизила честь та гідність [PERSON]перед Міністром оборони України, керівництвом Департаменту медичної служби даного Міністерства і очолюваним ним трудовим колективом. Оскільки вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди є похідними від його вимог про захист честі й гідності, то апеляційний суд доходить висновку про те, що у ході судового розгляду справи не здобуто і доказів завдання йому такої шкоди неправомірними діями [PERSON] Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Ч. 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду І інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді І інстанції. Таким чином, на підставі пояснень сторін та наявних у справі доказів апеляційний суд доходить висновку про те, що позовні вимоги є безпідставними. Тож оскаржуване рішення підлягає скасуванню з постановленням рішення про відмову у позові. Доводи апелюючої сторони відносно того, що позовна заява підписана не позивачем, а іншою неповноважною особою, є голослівними, а відносно того, що представник позивача - адвокат [PERSON] представляв інтереси позовної сторони на підставі неналежних документів, суперечать ч. 4 ст. 42 ЦПК України. У порядку ч. 5 ст. 88 ЦПК України з [PERSON]належить стягнути: на користь [PERSON] - документально підтверджені нею судові витрати (державне мито та витрати з інформаційно-технічного розгляду справи, сплачені за подання апеляційної скарги), на користь держави - безпідставно не сплачені ним за подання позову державне мито й витрати з інформаційно-технічного розгляду справи у розмірах, встановлених п/п „ж” п. 1 ст. 3 Декрету Кабміну України „Про державне мито” і п/п 5 п. 2 Розмірів витрат з інформаційно-технічного забезпечення судових процесів, пов'язаних з розглядом цивільних та господарських справ, що затверджено постановою Кабміну України від 21.12.2005 р. № 1258 (з наступними змінами й доповненнями).

Outcome: approved