Jurisdiction: civil
Date: 2008-09-04 00:00:00

В березні 2006 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просила встановити порядок користування її земельною ділянкою та земельною ділянкою відповідачки, зобов”язати відповідачку перенести огорожу з її земельної ділянки на межу земельних ділянок та стягнути у відшкодування моральної шкоди 1000 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що в 1982 році їй для будівництва житлового будинку була надана земельна ділянка площею 0. 06 га по [ADDRESS]. Відповідачці для будівництва житлового будинку була надана суміжна земельна ділянка площею 0. 054 га по [ADDRESS]. Тривалий час вони за взаємною згодою користувалися спільним заїздом до господарських споруд та не ставили паркан по межі земельних ділянок. В жовтні 2003 року відповідачка самовільно поставила паркан на її земельній ділянці на відстані 2.2 метра від межі земельних ділянок. Незважаючи на її вимоги, відповідачка не має наміру переносити паркан, чим порушує її права як землекористувача та спричиняє моральні страждання. Рішенням Щорського районного суду Чернігівської області від 20 липня 2007 року позовні вимоги задоволені частково: встановлений порядок користування земельними ділянками [PERSON] і [PERSON] та виділено [PERSON] існуючий заїзд з встановленням воріт та огорожі; [PERSON]зобов”язано розібрати існуючу огорожу, перенести огорожу на відстань 1.5 - 2 метра в бік своєї земельної ділянки; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди 50 грн. та судові витрати. В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення Щорського районного суду від 20 липня 2007 року скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції необґрунтовано надавши перевагу висновку судової будівельно-технічної експертизи № С -79 від 25.05.07 року, дійшов неправильного висновку щодо порушень нею прав іншого землекористувача. Апелянт вказує на те, що висновок судової будівельно-технічної експертизи № С-79 від 25.05.07 року не є обґрунтованим, оскільки конфігурація та фактичні межі земельних ділянок не відповідають планам забудови, а тому не можливо виявити дійсні межі земельних ділянок і з урахуванням положень ст. 107 ЗК України межі земельних ділянок мають бути встановлені за їх фактичним використанням. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував даних земельно-кадастрових книг Великощимельської сільської ради, згідно з якими розмір земельної ділянки, яка перебуває в її користуванні, становить 1.29 га. Апелянт посилається на те, що відповідно до ст. ст. 184, 185 ЗК України встановлення меж земельних ділянок є компетенцією землевпорядних органів, а тому суд не міг розглядати дані позовні вимоги. Крім того, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції необґрунтовано стягнув у відшкодування моральної шкоди 50 грн. і що позивачкою пропущений трирічний строк позовної давності. Також апелянт зазначає, що до участі у справі не були залучені Великощимелівська сільська рада та землевпорядні організації. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду - скасуванню з постановленням нового рішення з наступних підстав. Судом встановлено, що в 1980 році відповідачці була виділена земельна ділянка площею 0.054 га по вул. Щорса в с. Велий Щимель для будівництва житлового будинку. В 1982 році позивачці була виділена суміжна земельна ділянка по вул. Щорса в с. Великий Щимель площею 0.06 га для будівництва житлового будинку. Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що з 1983 року сторони користувалися спільним заїздом до господарських споруд свого домоволодіння, а в 2003 році відповідачка самовільно встановила паркан, закривши заїзд у двір позивачки, чим спричинила останній моральні страждання. Проте з такими висновками не може погодитися апеляційний суд, виходячи з наступного. За змістом ст. ст. 184, 185 Земельного кодексу України складання проектів відведення земельних ділянок, встановлення в натурі ( на місцевості) меж земельних ділянок здійснюється державними та іншими землевпорядними організаціями. Як вбачається з матеріалів справи в 1980 році відповідачці була надана земельна ділянка площею 0.054 га для будівництва житлового будинку, а в 1982 році позивачці була надана суміжна земельна ділянка площею 0.06 га для будівництва житлового будинку; межі цих земельних ділянок в натурі були встановлені. Генеральними планами забудов земельних ділянок сторін спільний заїзд не передбачений. За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог про встановлення порядку користування земельними ділянками слід відмовити. За змістом ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач можуть вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов”язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав. Як вбачається з матеріалів справи згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 204ц від 31.08.06 року паркан між земельними ділянками [PERSON] та [PERSON] проходить по межі між земельними ділянками [ADDRESS] та [ADDRESS]; в паспортах забудови домоволодіння [ADDRESS] та [ADDRESS] спільний заїзд не передбачений. Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № С-79 від 25.05.07 року має місце самовільне зайняття земельної ділянки площею 62 кв.м. по [ADDRESS], власником якої є [PERSON], власником домоволодіння [ADDRESS] [PERSON] ; паркан між земельними ділянками [PERSON] та [PERSON] , який споруджений від внутрішніх воріт до гаражу, знаходиться на земельній ділянці, яка по паспорту забудовника належить [PERSON]; у паспортах на генеральну забудову домоволодіння [ADDRESS] та [ADDRESS] місце розташування заїзду в домоволодіння не позначене. Розглядаючи позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні земельно ділянкою, а саме щодо перенесення паркану, апеляційний суд вважає, що висновок судової будівельно-технічної експертизи № С-79 від 25.05.07 року є обґрунтованим, оскільки експертами визначені межі земельних ділянок сторін відповідно до планів забудов земельних ділянок, вказаний висновок узгоджується з іншими матеріалами справи. В той же час апеляційний суд вважає, що висновок судової будівельно-технічної експертизи № 204ц від 31.08.06 року викликає сумніви щодо його правильності, оскільки експертом не була чітко визначена межа земельних ділянок сторін. За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою слід задовольнити, зобов”язавши [PERSON]перенести паркан на межу земельних ділянок сторін, яка позначена синьо-зеленим кольором у додатку № 2 до висновку судової будівельно-технічної експертизи № С-79 від 25.05.07 року ( а. с. 91). Апеляційний суд не приймає до уваги доповнення № 1 до висновку експертів від 13.07.07 року, оскільки перед експертами не ставилося відповідне питання у порядку, передбаченому ст. 144 ЦПК України. Посилання апелянта на те, що висновок судової будівельно-технічної експертизи № С-79 від 25.05.07 року не є обґрунтованим, оскільки конфігурація та фактичні межі земельних ділянок не відповідають планам забудови, а метод співставлення планів земельних ділянок по архітектурному плану не може бути застосований, апеляційний суд вважає таким, що не грунтуються на положеннях будь-якого нормативного акту. Доводи апелянта про те, що не можливо виявити дійсні межі земельних ділянок і з урахуванням положень ст. 107 ЗК України межі земельних ділянок мають бути встановлені за їх фактичним використанням, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки у висновку судової будівельно-технічної експертизи № С-79 від 25.05.07 року чітко визначені межі земельних ділянок сторін відповідно до генеральних планів забудов. Посилання апелянта на те, що не враховані дані земельно-кадастрових книг Великощимельської сільської ради, згідно з якими розмір земельної ділянки, яка перебуває в її користуванні, становить 1.29 га., апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки для будівництва житлового будинку відповідачці була виділена земельна ділянка площею 0.054 га і в ході розгляду справи відповідачкою не надано належних доказів, які б підтверджували, що повноваженим органом приймалося рішення про збільшення розміру даної земельної ділянки. Доводи апелянта про те, що позивачкою пропущений строк звернення до суду, апеляційний суд вважає такими, що не грунтуються на законі, оскільки порушення [PERSON] прав [PERSON] як землекористувача суміжною земельно ділянки носить триваючий характер. Крім того, в ході апеляційного розгляду справи відповідачка підтвердила, що паркан був нею встановлений в жовтні 2003 року. Посилання апелянта на те, що фактично у користуванні сторін перебувають земельні ділянки значно більшою площею, ніж зазначено у планах забудови, а тому до участі в справі мали бути залучені Великощимельська сільська рада і землевпорядні організації, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки межі земельних ділянок сторін були визначені при наданні земельних ділянок, заявлені позовні вимоги про зобов”язання перенести паркан на межу між земельними ділянками і судове рішення на права та обов”язки сільської ради та землевпорядних організацій не вплине. Статтею 152 Земельного кодексу України не передбачено відшкодування моральної шкоди у разі порушення прав власників земельної ділянки або землекористувачів. З урахуванням вищезазначеного, апеляційний суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди слід відмовити. Позивачкою понесені судові витрати на загальну суму 1720 грн. 76 коп. , в тому числі судовий збір в сумі 25 грн. 50 коп., витрати на правову допомогу в сумі 775 грн., витрати на проведення судової експертизи в сумі 920 грн. 26 коп. З урахуванням положень ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки слід стягнути у відшкодування судових витрат 860 грн. 38 коп. За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог у зв”язку з порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Outcome: partial