Jurisdiction: civil
Date: 2008-09-17 00:00:00

Позивач [PERSON] надав до суду позовну заяву до[PERSON] про усунення перешкод по користуванню не житловим приміщенням, посилаючись на те, що під час перебування з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі, ними була придбана квартира [ADDRESS], яка зареєстравана на ім.”я їх неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Після переведення квартири з житлового в не житлове приміщення та розташування в ньому магазину “Дитячий світ Дем”янко”, він обладнав робочий кабінет для управління майном дитини. Посилаючись на зазначені обставини, а також на те, що після розірвання шлюбу в квітні 2008р. відповідачка почала створювати йому перешкоди щодо користування спірним приміщенням, замінила замки на вхідних дверях і не допускає його до приміщення, просив суд позов задовольнити. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та пояснили, що усунення перешкод позивачу необхідно для управління майном дитини. Відповідачка та її представник в судовому засіданні позов не визнали повністю, послалися на те, що дійсно відповідач використовував частину не житлового приміщення, в якому зберігалися інструменти та старі меблі з квартири, а підприємницької діяльності позивач взагалі не займався, а позов пред”явив виключно в своїх інтересах та з метою перешкоджати відповідачці у здійсненні відповідачкою підприємницької діяльності та втручання у неї. 3-я особа в судовому засіданні в особі представника органу опіки - Служби в справах дітей Білоцерківської міської ради, пояснив, що до них, з питанням про вирішення спору щодо управління майном дитини, сторони не зверталися. А виходячи з того, що саме мати, яка проживає разом з дитиною, повністю її матеріально забезпечує і здійснює підприємницьку діяльність в не житловому приміщенні, належному дитини, діє в інтересах цієї дитини. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає. Так, в судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами було розірвано 10.04.2008р., від шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO], що підтверджено копіями свідоцтва про розірвання шлюбу та свідоцтва про народження дитини, виданими Відділом РАЦС Білоцерківського міськвиконкому. Згідно з випискою з рішення виконкому Білоцерківської міської ради від 28.02.2003р. № 48, квартира [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON], дозволено переобладнати із житлового приміщення у нежитлове приміщення. Дані обставини підтверджуються матеріалами справи, в тому числі договором купівлі-продажу квартири від 23.10.2002р., засвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори та зареєстрованим в реєстрі № 2-4938. В судовому засіданні, позивач на підтвердження своїх позовних вимог щодо усунення перешкод по користуванню не житловим приміщенням ([ADDRESS]) послався на те, що після переобладнання цієї квартири в не житлове приміщення, торгівельною діяльністю в спірному приміщенні займається відповідачка [PERSON] , на що він раніше (ще при придбанні цієї квартири та при її переобладнанні) давав згоду. На даний час він вимагає усунення перешкод по користуванню зазначеним приміщенням, так як він має намір використовувати це приміщення під потреби своєї підприємницької діяльності і, можливо, це надасть йому змогу приймати участь у матеріальному утриманні сина. Відповідачка та її представник в судовому засіданні зазначили, що квартиру [ADDRESS] було придбано та переобладнано в торгове приміщення за кошти її батьків ( за умови, що вона безпосередньо буде використовувати це приміщення для своєї підприємницької діяльності), що не заперечував позивач в судовому засіданні. Також після розірвання шлюбу з позивачем, вона разом з сином залишили квартиру позивача ( [ADDRESS]) та перейшли проживати в квартиру [ADDRESS], яку подарувала відповідачці її матір за договором дарування від 25.04.2008р., що також не заперечував позивач в судовому засіданні. В судовому засіданні було встановлено, що відповідачка зареєстрована в якості суб”єкта підприємницької діяльності, що підтверджено копіями свідоцтва про сплату єдиного податку суб”єктом підприємницької діяльності [PERSON], дозволом на розміщення об”єктів торгівлі також на ім”я [PERSON], свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця [PERSON] Позивач [PERSON], як засновник ПП “Декос”, яке перебуває на обліку в Білоцерківській ОДПІ, фактично діяльність не здійснював, про що свідчить повідомлення Білоцерківської ОДПІ від 18.07.2008р. № 17086 ( з моменту реєстрації звітує про відсутність діяльності). Судом також встановлено, що між сторонами була усна домовленість, щодо відсутності претензій позивача до магазину та майна у ньому, яке використовувалося приватним підприємцем [PERSON] для здійснення підприємницької діяльності, оскільки все спільно нажите майно після розірвання шлюбу відповідачка залишила позивачу. Суд, при вирішення спору, виходить з норми закону, а саме ст. 177 Сімейного Кодексу України, згідно з якою батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов”язані дбати про збереження та використання майна дитини. Відповідно до ч.6 цієї статті батьки вирішують питання про управління майном дитини спільно, якщо інше не передбачено договором між ними. Спори, які виникають між батьками щодо управління майном дитини, можуть вирішуватися органом опіки або судом. Відповідно до ч.8 цієї статті неналежне виконання батьками своїх обов”язків щодо управління майном дитини є підставою для покладення на них обов”язку відшкодувати завдану їй матеріальну шкоду та повернути доходи одержані від управління її майном. В судовому засіданні представник органу опіки - Служби в справах дітей Білоцерківської міської ради, пояснив, що оскільки позивач фактично ставить питання про усунення йому перешкод по користуванню не житловим приміщенням, а не у зв”язку з перешкодами по управлінню майном дитини, то на їх думку позовні вимоги до задоволення не підлягають. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що батьки разом не проживають, між ними немає спору щодо поділу майна подружжя, нажитого за час шлюбу, а в не житловому приміщенні їх сина, знаходиться виключно майно, що використовується у підприємницькій діяльності відповідачкою і їй належить, а позивач підтверджує, що фактично питання про управління майном свого сина, вони вирішили за взаємною згодою ще під час укладення договору купівлі-продажу цієї квартири, спір виник уже після розірвання шлюбу, коли відповідачка поміняла замки на магазині та не стала допускати позивача вільно до приміщення магазину у її відсутність, з посиланням на те, що позивач не має права доступу до майна, яке йому не належить. Також, згідно з Законом України “Про охорону дитинства” -ст. 11 передбачає, що предметом основної турботи та основним обов”язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Суд звертає увагу на те, що саме інтересам дитини відповідає використання не житлового приміщення матір”ю дитини - відповідачкою [PERSON], оскільки саме на ній лежить тягар утримання та виховання дитини і ці обов”язки виконуються належно. Таким чином, на думку суду, позовні вимоги не доведені в судовому засіданні матеріалами справи та до задоволення не підлягає.

Outcome: approved