Jurisdiction: civil
Date: 2008-09-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом у якому просить виселити відповідача [PERSON] з нежитлової будівлі [ADDRESS], звільнити приміщення від предметів та речей, належних відповідачу, які знаходяться в такому та передати приміщення в його володіння, користування та розпорядження. Свої вимоги обгрунтовує тим, що згідно договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2007 року йому належить вказана вище нежитлова будівля. Приміщення використовувалося під магазин і на момент придбання такого там здійснював свою підприємницьку діяльність відповідач по справі. На пропозицію звільнити приміщення у зв”зку зі зміною його власника, було досягнуто домовленості з відповідачем про перебування [PERSON] у приміщенні до кінця 2007 року зі сплатою оренди в розмірі 400 грн.. Проте підписати відповідний письмовий договір відповідач відмовився, як і відмовляється звільнити приміщення. Такими неправомірними діями відповідача, порушується його (позивача) право власності, яке полягає, в тому числі, в неотриманих доходах (упущеній вигоді), як мінімум, з розрахунку 400 грн. за місяць, всього на 4000 грн., які позивач також просить стягнути з [PERSON] Крім того, у зв”язку з грубими та зухвалими діями відповідача, який самоправно здійснює торгівлю в магазині, позивач зазнає моральних страждань, розмір яких оцінює в 1700 грн. У судовому засіданні позивач повністю підтримав позовні вимоги посилаючись на вищевикладені обставини, просить такі задовольнити. У той же час пояснив, що він не користувався правовою допомогою юристів при подачі позову до суду, і відповідних витрат не ніс. Про походження квитанції у справі з юрконсультації Прилуцького району нічого не може пояснити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнає повністю, подав письмове заперечення, де зазначає, що з грудня 2000 року орендує даний магазин. Вчасно проводить оплату за електроенергію, опалення, оренду. Приміщення підтримує у нормальному стані. Коли його у листопаді 2007 року повідомили про продаж магазину та звільнення приміщення або ж сплати оренди у розмірі 400 грн. на місяць, він відмовився. Адже він був першим покупцем цього магазину, але його не попередили про це за один місяць. Також, ще до продажу даного магазину було скасовано свідоцтво про право власності продавця. Матеріальної та моральної шкоди позивач не довів. У позові просить відмовити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що належність зареєстрованої нежитлової будівлі по [ADDRESS] саме за позивачем [PERSON] підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 15.10.2007 року, копією витягу про реєстрації такого права на нерухоме майно, технічним паспортом на магазин, інформаційною довідкою Прилуцького МБТІ (а.с. 7, 9-14, ). Заперечення відповідача [PERSON] в частині незаконності продажу спірної нерухомості (магазину) не є предметом розглядуваного спору, а належним чином оформлені правовстанолюючі документи за позивачем на нежитлову будівлю по [ADDRESS] не дають суду підстав сумніватися у достовірності таких документів. Частина друга статті 328 ЦК України передбачає правомірність набуття права власності якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно вимог ст.ст. 319, 321 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статті 387, 391 ЦК України передбачає право власника на витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а також право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За таких обставин, коли відповідач відмовляється звільнити займане нежитлове приміщення по [ADDRESS], належне позивачу, а тому порушуване право [PERSON] підлягає відновленню шляхом усунення йому перешкод у користуванні, розпорядженні спірним магазином. Отже позов у цій частині є обгрунтованим і законним та підлягає задоволенню. Вимоги позивача в частині відшкодування збитків і моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки між сторонами не було досягнуто згоди щодо розміру орендної плати та будь-яких угод (договорів) між позивачем і відповідачем, які б визначали їх взаємні права і обов”язки укладено не було. Також позивачем не було доведено заподіяння йому моральної шкоди. У судовому засіданні безпосередньо сам позивач не підтверджує понесення ним витрат на правову допомогу, пов”язаних із даною справою, а тому суд не приймає до уваги як достовірний доказ квитанцію юрконсультації про начебто сплату [PERSON] коштів у розмірі 200 грн. (а.с. 15). Задовольняючи таким чином позовні вимоги, судові витрати, пов”язані зі сплатою судового збору в розмірі 8,50 грн. і витрати на інфомраційно-технічне забезпечення розгляду справи - 7,50 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача згідно вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial