Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-10 00:00:00

У березні 2007 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулись з позовом до [PERSON], вказавши третьою особою Чернігівську міську раду, з вимогами про визнання права власності на земельну ділянку та про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. Свої вимоги позивачі обгрунтовували тим, що вони як спадкоємці після смерті [PERSON], який помер [INFO], отримали 21 листопада 2006 року свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частку кожному земельної ділянки розміром 0,1200 га, розміщеної згідно з Державним актом на право власності від 22 січня 2007 року на ім”я позивачів (а.с.7 і зворот) в [ADDRESS]; що при оформленні технічної документації в листопаді 2006 року позивачі дізнались, що даною земельною ділянкою користується [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу останньої від 21 травня 1996 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] і посвідченого державним нотаріусом Чернігівської районної держнотконтори Соломко І.І.. Позивачі, вважаючи, що відповідач [PERSON] порушує їх права на спадкове майно, просили суд у первісному позові визнати за ними право власності на земельну ділянку, площею 0,1200 га, розташованої у [ADDRESS] та зобов”язати відповідача повернути її позивачам і зобов”язати відповідача знести за його рахунок самовільно побудовані будівлі на цій земельній ділянці та стягнути з останнього в їх користь судові витрати по справі. У липні 2007 року позивачі подали до суду додаткову позовну заяву, у якій, посилаючись на ті ж обставини, просили суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 21 травня 1996 року (а.с.14,15), укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Соломко І.І. Чернігівської райдержнотконтори, реєстраційний номер № 2-2088, площею 0,1200 га і розміщеної на землях, що перебувають у віданні Новоселівської сільської ради та надану в лютому 1993 року для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель у с.Новоселівці Чернігівського району (а.с. 82). Також, просили суд призначити по справі судову почеркознавчу експертизу та витребувати оригінал договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 травня 1996 року. У червні 2007 року [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву з вимогами до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на спірну земельну ділянку та про визнання свідоцтв про право на спадщину і Державного акту на право власності на земельну ділянку недійсними (а.с.31- 35). Свої вимоги зустрічний позивач мотивував тим, що він 21 травня 1996 року уклав договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким він придбав, а [PERSON] продав земельну ділянку розміром 0,12 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться за поштовою адресою: [ADDRESS] ( дійсний № 8); що цей договір був посвідчений державним нотаріусом та у відповідності до Декрету Кабміну України від 26 грудня 1992 року № 15-92 „Про приватизацію земельних ділянок”, який набув чинності з 15 січня 1993 року, 14 червня 1996 року був зареєстрований Новоселівською сільською радою, як органом місцевого самоврядування на території якого розташована дана земельна ділянка. Далі посилається на те, що Новоселівська сільська рада у порушення існуючого Порядку посвідчення договорів відчуження земельних ділянок (п. 26 цього Порядку..., затвердженого наказом Мінюсту та Держкомзему України від 06.06.1996 року № 14/5/48 ) не погасила та не передала до архіву другий примірник Державного акта на право власності на землю, на підставі якого був посвідчений договір її купівлі-продажу, а відповідачі за зустрічним позовом використали це порушення і домоглись видачі їм дублікату Державного акту на право власності на спірну земельну ділянку (а.с. 13) після смерті [PERSON] та як спадкоємці отримали свідоцтва про право на спадщину і оформили Державний акт на спірну земельну ділянку на своє ім”я. Тому, [PERSON] у своєму позові ставить питання про об”єднання в одному провадженні обох позовів, про визнання за ним права власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,1200 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS](8); про визнання свідоцтв про право на спадщину, виданих Першою Чернігівською нотаріальною конторою 21 листопада 2006 року на ім”я [PERSON], [PERSON] і [PERSON] недійсними; про визнання Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого Чернігівською міською радою 22 січня 2007 року на ім”я [PERSON] недійсним. Рішенням місцевого суду від 29 травня 2008 року позов [PERSON], [PERSON], [PERSON] задоволено частково. Зобов”язано [PERSON] повернути земельну ділянку, розташовану в [ADDRESS]. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,12 га, укладений між [PERSON] та [PERSON], що посвідчений державним нотаріусом Соломко І.І. Чернігівської районної державної нотаріальної контори за № 2-2088. В задоволенні решти позовних вимог первісних позивачів та у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. У апеляційній скарзі [PERSON] ставить питання про скасування оскаржуваного ним рішення місцевого суду та про ухвалення нового рішення апеляційним судом про задоволення його позовних вимог. Зокрема, апелянт посилається на те, що місцевий суд неправильно застосував норми матеріального права, дав невірну оцінку зібраним доказам по справі і прийшов до неправильних висновків. Так, суд поклав в основу рішення правило ч.2 ст.17 Земельного кодексу України (в редакції 1991 року) про те, що власники земельних ділянок, переданих їм Радою народних депутатів, не вправі протягом шести років з часу набуття права власності продавати або іншими способами відчужувати належну їм земельну ділянку, крім передачі її у спадщину або Раді народних депутатів на тих же умовах , на яких вона була їм передана. Проте, суд не врахував, що дія даної норми матеріального закону була зупинена Декретом Кабінету міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 „Про приватизацію земельних ділянок” і на момент укладення договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки 21 травня 1996 року правило ч.2 ст.17 Земельного кодексу України (в редакції 1991 року) не діяло. Далі апелянт вказує, що місцевий суд визнав договір купівлі-продажу земельної ділянки недійсним з підстав не передбачених законом та не вказав правові наслідки, які настають у зв”язку з цим; що оскільки на час відкриття спадщини після померлого [PERSON] спірна земельна ділянка не входила до її складу, підстав для отримання позивачами за первісним позовом свідоцтв про право на спірну земельну ділянку у порядку спадкування не було; що первісні позивачі незаконно отримали дублікат Державного акту на право власності на земельну ділянку на ім”я [PERSON]; що місцевий суд мав врахувати письмову заяву [PERSON] про застосування позовної давності, оскільки первісні позивачі знали про укладення [PERSON] договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки. Також, апелянт вказує, що суд не привів сторони до первісного стану в резолютивній частині рішення, що унеможливлює його виконання. Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Ухваливши оскаржуване рішення, місцевий суд виходив з того, що в 1993 році [PERSON], який помер [INFO] (а.с.9), одержав земельну ділянку під будівництво житлового будинку в с.Новоселівці Чернігівського району, розміром 0,1200 га, на яку на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 06 травня 1996 року набув право власності; що [PERSON] 21 травня 1996 року уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу цієї земельної ділянки, який було посвідчено нотаріусом Чернігівської районної державної нотаріальної контори; що після смерті [PERSON] [INFO]позивачі за первісним позовом 21 листопада 2006 року отримали свідоцтва про право на спадщину за законом по 1/3 частині спірної земельної ділянки, а 22 січня 2007 року Чернігівською міською радою позивачам [PERSON], [PERSON] і [PERSON] було видано Державний акт на право власності на спірну земельну ділянку. Суд вважав, що оскільки відповідачем [PERSON] договір купівлі-продажу земельної ділянки від 21.05.1996 року не був зареєстрований у Новоселівській сільській раді, не встановлювались межі земельної ділянки в натурі та не видавався Державний акт на право власності на дану земельну ділянку на ім”я [PERSON], тому оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки підлягає визнанню недійсним. І т.я. [PERSON], на думку місцевого суду, не набув права власності на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 21.05.1996 року, тому в задоволенні його позову необхідно відмовити. Також суд вважав, що вимоги позивачів за первісним позовом про зобов”язання відповідача повернути їм спірну земельну ділянку підлягають задоволенню та що [PERSON] уклав договір купівлі-продажу земельної ділянки 21.05.1996 року в порушення правил ст.17 Земельного кодексу України (в редакції 1991 року), який діяв на час укладення договору. Проте з такими висновками місцевого суду не може погодитись апеляційний суд. З матеріалів справи та з копії Державного акту на право приватної власності на землю від 06 травня 1996 року на ім”я [PERSON], приєднаного до матеріалів справи апеляційним судом, слідує, що [PERSON] в установленому законом порядку 06 травня 1996 року набув права власності на земельну ділянку, розміщену на території с.Новоселівка і 21 травня 1996 року продав її [PERSON], шляхом укладення і власноручного підписання (що підтверджується висновком експерта від 09.04.2007 року № 180 а.с. 141-145) з останнім договору купівлі-продажу від цього числа, посвідченого в нотаріальному порядку (а.с.94) та зареєстрував цей договір в Новоселівській сільській раді 14 червня 1996 року (а.с.42). Такі дії продавця узгоджуються з вимогами діючого на той час законодавства. Зокрема, дія правила ст.17 Земельного кодексу України (в редакції 1991 року) щодо заборони протягом шести років з часу набуття права власності на земельну ділянку продавати або іншими способами її відчужувати була зупинена Декретом Кабінету Міністрів України № 15-92 від 26 грудня 1992 року „Про приватизацію земельних ділянок”, який діяв до 25 жовтня 2001 року. Державний нотаріус Чернігівської районної державної нотаріальної контори, посвідчуючи 21 травня 1996 року договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки (а.с.94), перший екземпляр Державного акту на право приватної власності на землю, серії ЧН № 00975, на ім”я [PERSON] приєднав до матеріалів договору, які зберігаються в даний час у нотаріальній конторі, про що свідчить копія Державного акту на ім”я [PERSON], приєднана до матеріалів справи апеляційним судом. З копії Державного акту на право приватної власності на землю на ім”я [PERSON], серії ЧН № 00975, видно, що його видано Новоселівською сільською радою Чернігівського району за підписом її голови 06 травня 1996 року і зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1979 та що цей державний акт складено у двох примірниках, з яких: перший видано [PERSON], а другий зберігається у районній раді. Наведене узгоджується з актом прийому-передачі Державних актів на право приватної власності на землю від 24 листопада 2000 року (а.с.66 - 67), за яким начальник Чернігівського райвідділу земельних ресурсів передав, а завідуючий відділом земельних ресурсів Чернігівської міської ради прийняв, в т.ч. і акт на ім”я [PERSON] за реєстраційним номером № 1979, що є його другим екземпляром, та підтверджує, на думку суду, реальність договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки. З позовних вимог первісних позивачів видно, що вони ставили питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки з підстав, що покійний [PERSON] не підписував цей договір і інших підстав не заявляли, Проте місцевий суд, вирішуючи спір, в порушення положень ст.11 ЦПК України щодо розгляду справ в межах заявлених вимог, вийшов за їх межі та визнав недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з підстав не передбачених законом. Відповідно до правил п.5.1. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі (далі-Інструкції), затвердженої наказом Держкомітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 04 червня 1999 року за № 354/3647, при втраті (псуванні) державного акта на землю власнику або землекористувачу видається відповідний дублікат. Проте, з копії дубліката Державного акта на право власності на земельну ділянку, серії ЯГ № 812312, виданого Чернігівською міською радою 25 вересня 2006 року замість акта серії ЧН № 00975 від 06 травня 1996 року слідує, що його видано [PERSON], який проживає в [ADDRESS], однак, згідно з копією свідоцтва про смерть на ім”я [PERSON] (а.с.9), останній помер [INFO] і за життя питання про видачу йому дубліката Державного акта на право власності на землю не ставив. Крім того, за правилами ст.25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. За таких обставин, апеляційний суд вважає, що дублікат Державного акта на право власності на земельну ділянку, серії ЯГ № 812312 від 25 вересня 2006 року на ім”я померлого [INFO] [PERSON], який видано Чернігівською міською радою з порушенням норм матеріального права (ст. 25 ЦК України та п.5.1. Інструкції про порядок видачі таких дублікатів), не може породжувати юридичних наслідків. З матеріалів справи видно (а.с.10, 11, 12), що державний нотаріус Першої чернігівської державної нотаріальної контори 21 листопада 2006 року, взявши до уваги дублікат Державного акта на право власності на земельну ділянку, серії ЯГ № 812312, виданого Чернігівською міською радою на ім”я [PERSON] 25 вересня 2006 року, видав свідоцтва про право на спадщину за законом : дружині спадкодавця [PERSON], за № 199311, зареєстрованого в реєстрі за № 4-3499; дочці спадкодавця [PERSON] за № 199313, зареєстрованого в реєстрі за № 4-3497 і дочці спадкодавця [PERSON] за № 199312, зареєстрованого в реєстрі за № 4-3502 на спадкове майно, що складається з земельної ділянки розміром 0,1200 га, наданої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розміщеної в м.Чернігові по вул.Рахматуліна; а в подальшому на підставі цих свідоцтв Чернігівська міська рада 22 січня 2007 року видала [PERSON]- позивачці за первісним позовом, Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯГ № 839121, за яким позивачі в справі: [PERSON], [PERSON] і [PERSON] мають право на спірну земельну ділянку по 1/3 частині. Апеляційний суд, враховуючи, що свідоцтва про право на спадщину за законом щодо спірної земельної ділянки від 21 листопада 2006 року та Державний акт про право власності на земельну ділянку на ім”я [PERSON] від 22 січня 2007 року були отримані позивачами: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] як спадкоємцями першої черги після смерті спадкодавця [PERSON] на основі дубліката Державного акта на право власності на земельну ділянку, серії ЯГ № 812312, виданого Чернігівською міською радою 25 вересня 2006 року з порушенням чинного законодавства, приходить до висновку про необхідність визнання цих правовстановлюючих документів недійсними. Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд помилково застосував ст.17 Земельного кодексу України (в редакції 1991 року), визнав договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 21 травня 1996 року недійсним з підстав не передбачених чинним законодавством та не вказав при цьому правові наслідки, які настають у випадку визнання договору недійсним; що суд не взяв до уваги факт отримання первісними позивачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] дубліката Державного акта на право власності на земельну ділянку на ім”я [PERSON] з порушенням чинного законодавства - підлягають задоволенню. Доводи апеляційної скарги про те, що суд мав застосувати позовну давність на підставі заяви [PERSON] від 28.05.2008 року (а.с.160), оскільки позивачі, на думку заявника, знали про те, що покійний [PERSON] в 1996 році продав спірну земельну ділянку [PERSON], не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду, т.я. апелянт не спростував доводів первісних позивачів про те, що вони дізнались про порушення їх прав лише у 2006 році при оформленні технічної документації на спірну земельну ділянку. Апеляційний суд також враховує, що законодавець не пов”язує часовими рамками отримання Державного акту на право власності на земельну ділянку після її придбання за договором купівлі-продажу, тому вважає, що сам факт неодержання такого Акту [PERSON] після укладення договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки 21 травня 1996 року не може бути підставою для визнання цього договору недійсним і не є перешкодою для його отримання в даний час. Також не можуть бути задоволені вимоги зустрічного позивача про визнання за ним права власності на спірну земельну ділянку, оскільки законом встановлено інший порядок її набуття. За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вимог первісного позову та про часткове задоволення вимог за зустрічним позовом. Відповідно до правил ст.88 ЦПК України підлягає вирішенню питання про розподіл судових витрат і стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З матеріалів справи видно, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] за звернення до суду з позовом сплатив 51 грн. судового збору і 30 грн. витрат на інформаціфйно-технічне забезпечення розгляду справи (а.с.32-33) та за подачу апеляційної скарги - 25 грн. 50 коп. судового збору і 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (а.с.172-173). Тому, на підставі наведеного з [PERSON], [PERSON] і [PERSON] в користь [PERSON] необхідно стягнути по 18 грн. 50 коп. понесених витрат по сплаті судового збору та по 20 грн. - витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи.

Outcome: partial