Jurisdiction: civil
Date: 2008-10-20 00:00:00

Позивачка звернулася із позовом до відповідачів про визнання недійсним договору дарування належного її на праві власності житлового будинку, посилаючись на те, що він був укладений під впливом помилки та визнання відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задоволити, посилаючись на те, що [PERSON]. під час укладення договору дарування діяла під впливом помилки оскільки вважала, що укладається договір довічного утримання. Іншого житла вона немає. Відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив, що він не мав наміру укладати договір довічного утримання, оскільки на момент посвідчення договору він не мав самостійного заробітку а позивачка не потребувала допомоги. В домоволодінні він зареєструвався як власник у лютому 2006 року. Відповідачка [PERSON]. позов не визнала та пояснила, що вона вселилася в домоволодіння свого чоловіка, яке належить згідно договору дарування та зареєструвалася там у вересні 2006 року як дружина власника. Свідок [PERSON]. в судовому засіданні дала показання, що вона працюючи державним нотаріусом Новоселицького нотаріального округу у листопаді 2005 року посвідчила договір дарування між сторонами даного спору. Нею було роз'яснено зміст договору та здійснено усний переклад його на молдавську мову. Ініціатором укладення договору була обдарована сторона, яка надала всі необхідні документи на будинок. Свідки [PERSON],[PERSON]. та [PERSON]. в судовому засідання дали показання, що їм відомо про те, що позивачка хотіла, щоб її онук [PERSON] проживав разом із нею, допомагав її на старості, за що вона хотіла переписати на нього своє господарство. Про те, що у нотаріальній конторі був укладений саме договір дарування вони взнали після його посвідчення, коли між сторонами почали виникати конфлікти. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала показання, що з 1996 року по 2003 рік позивачка, яка є її матір'ю проживала у неї вдома, та весь час говорила, що хоче подарувати будинок своєму онуку та її сину [PERSON], а тому вона оформила всі необхідні документи для нотаріального посвідчення договору. Після одруження сина позивачка сказала, що невістка недобра і між ними почали виникати конфлікти. Свідки [PERSON]., [PERSON], [PERSON]. та [PERSON]. в судовому засідання дали показання, що їм відомо про те, що позивачка мала намір переписати будинок на відповідача, однак про конкретні умови угоди їм нічого невідомо. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, перевіривши матеріали справи, вважає що позов підлягає частковому задоволенню. Згідно ч.3 ст.203 Цивільного кодексу України однією із обов'язкових вимог чинності правочину є те, що волевиявлення його учасників має бути вільним та відповідати їх внутрішній волі. Згідно ч.1 ст. 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона передає безоплатно іншій стороні майно у власність. Судом встановлено, що позивачка будучи власником господарства[ADDRESS] 02.11.2005 року уклала договір дарування вказаного нерухомого майна своєму онуку[PERSON], який був посвідчений у Новоселицький державній нотаріальній конторі. Іншого житла в неї не було, що визнали відповідачі, і вона найбільше люблячи онука хотіла, щоб він на старості проживав разом із нею у будинку, здійснював за нею догляд, за що вона перепише на нього хату. В нотаріальній конторі її дійсно пояснили, про те, що укладається договір дарування, однак вона в силу свого віку та юридичної некомпетентності вважала, що догляд та допомога з боку відповідача буде здійснюватися і без письмового запису цього обов'язку в договорі. Наміру подарувати безкорисно належне її майно в неї не було, оскільки віддаючи останнє, що в неї було майно, вона хотіла мати гарантію, що її буде кому доглянути, що підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON],[PERSON]. та [PERSON]. Таким чином, суд вважає, що зовнішнє волевиявлення у формі укладення оспорюваного договору дарування не відповідало внутрішній волі позивачки а відбулося внаслідок помилки, яка мала істотне значення, а саме щодо прав та обов'язків сторін, що згідно ст.229 Цивільного кодексу України є підставою для визнання його недійсним. Заперечення відповідачів стосовно того, що вони здійснювали догляд за позивачкою та мали намір здійснювати його в подальшому виходячи не з домовленостей укладеного договору а виходячи із родинного обов'язку судом не приймаються, оскільки не були підтверджені належними та допустимими доказами. Позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням не підлягають задоволенню із заявлених в позові підстав виходячи із наступного. Положення статей ст.ст.71, 72 Житлового кодексу України не можуть бути застосовані в спірних правовідносинах, як про це просить позивачка, оскільки поширюються тільки на приміщення, які розташовані в будинках державного і громадського житлового фонду. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена без поважних причин понад один рік. Оскільки станом на день винесення даного рішення власником спірного домоволодіння позивачка не являється а ним є відповідач [PERSON], то нею до відповідного переоформлення права власності на себе не може ставитися вимога про позбавлення відповідачів права користування приміщенням, у зв'язку з чим в цій частині позовних вимог слід відмовити за безпідставністю. Рішення суду в цій частині не позбавляє позивачку в майбутньому звернутися до суду із аналогічними позовними вимогами згідно аналогічних правових підстав у разі зміни фактичних підстав позову. На підставі ст.ст.203, 215, 229, 405, 717 Цивільного кодексу України, ст.71,72 Житлового кодексу України, суд

Outcome: partial