Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-31 00:00:00

[PERSON]. звернулася 24.04.2008 року у Бахчисарайський районний суд Автономної Республіки Крим із позовною заявою, де заявила вимоги визнати дійсним договір купівлі - продажу домоволодіння [ADDRESS], який відбувся 10.10.2005 року між нею і відповідачем, але не посвідчений нотаріально, визнати ії право власності на придбане домоволодіння, а право власності відповідача припинити. Вимоги мотивовано тим, що вони із відповідачем домовилися про усі істотні умови купівлі - продажу домоволодіння, вона передала [PERSON]. обумовлену суму грошей, але той ухиляється від нотаріального посвідчення договору. Ухвалою суду 05.05.2008 року відкрите провадження у цивільній справі, ухвалою суду від 06.06.2008 року до участі по справі залучено Куйбишевську селищну раду Бахчисарайського району у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог. У судове засідання позивачка, відповідач, представник третьої особи не з'явилися, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутність, про підтримання та визнання позовних вимог і за ухвалою суду на підставі ст.. 169 ЦПК України справа розглядується у їх відсутність на підставі наявних в ній доказів. Представник позивачки позовні вимоги підтримав в повному обсязі і пояснив, що [PERSON]. бажає придбати у власність вказане в позовної заяві домоволодіння, сплатила відповідачу його обумовлену вартість у сумі 45 000 гривень, але оформити право власності не в змозі, тому як відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору. Просить позов задовольнити, судові витрати стягнути з відповідача. Заслухавши пояснення представника позивачки, приймаючи до уваги визнання позову відповідачем, третьою особою, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. На підставі ст.174 ЦПК України відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду. При цьому, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. При перевірці законності підстав визнання відповідачем позову судом встановлено, що на підставі договору купівлі - продажі будинку, засвідченого 17 квітня 1981 року секретарем виконавчого комітету Куйбишевської селищної ради Бахчисарайського району Кримської області [PERSON] набув право власності на житловий будинок у цілому з надвірними будівлями, що розташований по [ADDRESS](а. с. 5). На той час додатково реєструвати право власності на нерухомість у іншому органі потреби не було, тому як відповідно ст.. 227 ЦК УРСР облік вівся у виконкомах місцевих рад. [INFO] [PERSON]. помер у с. Танкове Бахчисарайського району (а. с. 7), спадкова справа до його майна у державній нотаріальної конторі не заводилася (а. с. 28). Адже його син - [PERSON], фактично прийняв спадщину, володів нею весь час і, вважаючи себе власником зазначеного будинку, але не зареєстрував свої права у встановленому законом порядку, 10 жовтня 2005 року за договором, укладеним у простій письмовій формі, продав домоволодіння по[ADDRESS] , громадянці України [PERSON] за 45 000 гривень (а. с. 3). [PERSON] . сплатила [PERSON]. гроші, прийняла від нього фактично будинок і мешкає у ньому, що підтверджується даними позовної заяви, поштових повідомлень (а. с. 2, 29-30). За такими обставинами суд дійшов до висновку, що між позивачкою та відповідачем 30 листопада 2005 року склалися правовідношення, які за змістом ст. 11 ЦК України потягли за собою породження цивільних прав та обов'язків сторін. Позивачка прийняла у власність нерухоме майно, сплатила за нього обумовлену грошову суму, а відповідач, не маючи на це передбачених законом підстав, оскільки не оформив свої права належним чином, передав зазначене майно, прийняв від [PERSON]. кошти, що свідчить про домовленість сторін щодо усіх істотних умов договору та повне виконання договору, що підтверджується письмовими доказами. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонено законом, зокрема із правочинів. При цьому, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 330 ЦК України встановлене, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 657 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. У відповідності до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. В той же час, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Згідно із статтею 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Враховуючи зазначене в сукупності, суд вважає, що зазначене майно не може бути витребуване у [PERSON]., вона є добросовісним набувачем і тому можливе визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений між позивачкою та відповідачем, який не посвідчений нотаріально, дійсним, та визнати за позивачкою право власності на нерухоме майно. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Оскільки на відчужене майно власник зареєстрований не був, тому позовні вимоги у цієї частині суд визнає необґрунтованими. Згідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених особами вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Вимог про стягнення на ії користь судових витрат у сумах 823 гривні державного мита (судового збору) та 30 гривень на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи позивачка не заявляла і тому суд їх не розподіляє. На підставі викладеного і згідно до ст. ст. 11, 220, 328, 330, 338, 346, 657 ЦК України,

Outcome: partial