Jurisdiction: civil
Date: 2008-10-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору купівлі – продажу дійсним та визнанням права власності, мотивуючи свої вимоги тим, що 03 січня 2007 року між ним та [PERSON] (Відповідач-1) та [PERSON] (Відповідач-2) укладено договори купівлі-продажу земельних ділянок, які розташовані на території Миколаївської сільської ради Великолепетиського району Херсонської області. Вказані земельні ділянки належать відповідачам на праві власності, згідно Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії [INFO] , та серії [INFO] , зареєстровані в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю 09 квітня 2001 р. за № 18 та 19. Оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки пункт 15 Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції 2006 року) вже не діяв, а Закон України «Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо заборони продажу земель сільськогосподарського призначення» від 19 грудня 2006 року №490-V ще не набрав законної сили, то дії Відповідачів щодо продажу земельних ділянок є цілком законними. Згідно вимог статей 203, 205, 207, 208, 628, 638, 639 Цивільного кодексу України, статей 131, 132 Земельного кодексу України Позивач та Відповідачі досягли та зазначили усі істотні умови у договорі купівлі-продажу. Відповідно до пункту 1.1. Договорів купівлі-продажу Відповідачі на умовах, передбачених Договорами від 03 січня 2007 року передали, а Позивач прийняв вищевказані земельні ділянки у власність. Згідно з умовами Договорів купівлі-продажу земельних ділянок сторони досягли згоди щодо ціни договору та проведення розрахунків. Так, пунктом 2.1. договорів ціна, за яку вчинюється продаж становить 10000,00 грн. (десять тисяч гривень нуль копійок). Ціна договорів відповідає волевиявленню продавців та покупця, є остаточною і зміні не підлягає. Договори підписано обома сторонами, що свідчить про досягнення згоди та виконання їх пунктів. Вказані кошти у сумі 20000,00 грн. Позивач передав відповідачам у повному обсязі, тобто по 10000,00 грн. кожному. Підтвердженням факту оплати за земельні ділянки є підпис, власноруч написаний відповідачами на Договорах купівлі-продажу, а також власноруч написані відповідачами розписки про одержання вищезазначеної суми від 03 січня 2007 року. Між Позивачем та Відповідачами по Договорам купівлі-продажу досягнуто усіх істотних умов відповідно до вимог чинного законодавства України. Як вже зазначалося вище, Позивач, на виконання умов договорів, передав Відповідачам суму грошових коштів кожному, визначених у пункті 2.1. Договорів. Отже, часткове виконання умов Договорів відбулося шляхом передання грошових коштів. Відповідно до пункту 5.1. Договорів, Позивач та Відповідачі зобов’язались до 05 січня 2007 року з’явитись до нотаріуса для нотаріального посвідчення цього Договору.03 січня 2007 року Позивачем на адресу кожного Відповідача направлялася пропозиція щодо нотаріального посвідчення Договору купівлі-продажу у встановлений Договором строк. У підтвердження факту отримання вказаного листа є власноручний підпис Відповідача-1 та Відповідача-2 на повідомленні. Відповіді на листи та дій щодо нотаріального посвідчення Договору купівлі-продажу з боку Відповідачів до теперішнього часу проведено не було. Отже, Відповідачі своїми діями (бездіяльністю) ухиляються від нотаріального посвідчення договорів, як того вимагають норми чинного законодавства України. Тобто у даному випадку, відповідно до статті 220 Цивільного кодексу України є всі правові підстави для визначення договорів дійсним. Так як Відповідач-1 та Відповідач-2, як вже було вище зазначено, ухиляються від нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу земельних ділянок, Позивач позбавлений права відповідно до вимог чинного законодавства зареєструвати право власності на об’єкти Договорів, чим значною мірою порушуються його майнові права та охоронювані законом інтереси. Отже, з огляду на дану ситуацію, Позивач змушений звернутися до суду із позовною заявою про визнання договорів дійсним та визнанням права власності на майно. На підставі викладеного, позивач просить суд: визнати дійсними письмові договори купівлі-продажу земельних ділянок без номеру, а саме: — площею 7,82 гектарів, яка розташована на території Миколаївської сільської ради Великолепетиського району Херсонської області, укладений 03 січня 2007 року між Позивачем – гр. [PERSON] . і Відповідачем-1 – гр. [PERSON] .; — площею 7,82 гектарів, яка розташована на території Миколаївської сільської ради Великолепетиського району Херсонської області, укладений 03 січня 2007 року між Позивачем – гр. [PERSON] . і Відповідачем-2 – гр. [PERSON] .; визнати за Позивачем — гр. [PERSON] право власності на земельні ділянки, які розташовані на території Миколаївської сільської ради Великолепетиського району Херсонської області, площею 7,82 га. та 7,82 га., загальною площею 15,64 га. У судовому засіданні позивач позов підтримав та пояснив, що судові витрати йому відшкодовані, тому просить суд не стягувати їх з відповідачів. Представник відповідачів – [PERSON] . позов визнав. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Згідно пункту 15 Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції 2006 року) громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України — власники земельних часток (паїв) не вправі до 01 січня 2007 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб. 19 грудня 2006 року Верховною Радою України був прийнятий Закон України №490-V «Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо заборони продажу земель сільськогосподарського призначення до прийняття відповідних законодавчих актів» (надалі — Закон). Згідно положень даного Закону до 01 січня 2008 року не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку, відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб. Відповідно до прикінцевих положень вказаного закону він набирає чинності з дня його офіційного опублікування. Днем опублікування Закону в засобах масової інформації, тобто днем набрання Законом юридичної сили стало 13 січня 2007 року. Оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки пункт 15 Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції 2006 року) вже не діяв, а Закон України «Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо заборони продажу земель сільськогосподарського призначення» від 19 грудня 2006 року №490-V ще не набрав законної сили, то дії Відповідачів щодо продажу земельної ділянки є цілком законними. Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов’язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов’язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст.638 Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди х усіх істотних умов договору. Згідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 209 Цивільного кодексу України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Згідно зі ст. 657 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч.2 ст. 220 Цивільного кодексу України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання умов договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Між Позивачем та Відповідачами за Договорами купівлі-продажу досягнуто усіх істотних умов відповідно до вимог чинного законодавства України. Позивач, на виконання умов договорів, передав Відповідачам суму грошових коштів кожному, визначених у пункті 2.1. Договорів. Отже, часткове виконання умов Договорів відбулося шляхом передання грошових коштів. Беручи до уваги, що позивачем виконані усі істотні умови договору купівлі-продажу і відбулося часткове використання договорів, а також те, що відповідачі ухиляються від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до ч.2 ст. 220, ст. 328 ЦК України, суд вважає можливим визнати дійсним договір купівлі-продажу земельних ділянок сільськогосподарського призначення, укладених між сторонами та визнати за [PERSON] . право власності на вищевказані земельну ділянки, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі ст. ст. 3, 16, 209, 220, 328, 355, 657 ЦК України,

Outcome: approved