Jurisdiction: civil
Date: 2008-10-06 00:00:00

У червні 2008 р. [PERSON] пред'явив позов до фізичної особи-підприємця [PERSON], в якому просив визнати незаконним звільнення його з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України, зобов'язати останню змінити формулювання причини його звільнення на ч. 3 ст. 38 КЗпП України і внести відповідні зміни до його трудової книжки, встановити факт, що він працював у відповідача протягом всього періоду роботи повний робочий день з одним вихідним днем на тиждень, відшкодувати йому 647 грн. матеріальної шкоди і 5000 грн. моральної шкоди, завданої його здоров'ю нещасним випадком на виробництві, стягнути на його користь компенсацію за невикористану відпустку, а також судові витрати. Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що він з 05.09.2007 р. по 18.05.2008 р. працював у фізичної особи-підприємця [PERSON] в магазині „Лотос” під безпосереднім керівництвом її довіреної особи - сина [PERSON] Близько 18 год. 02.05.2008 р. він, виконуючи виробниче завдання останнього, зазнав трудового каліцтва у вигляді травмування лівого ока. У зв'язку з цим він з 03.05.2008 р. по 16.05.2008 р. був тимчасово непрацездатний. Після виходу на роботу 18.05.2008 р. [PERSON] запропонував йому укласти договір про повну матеріальну відповідальність, від чого він відмовився з тих мотивів, що він є неповнолітнім. Після цього під примусом [PERSON] він написав заяву про звільнення за власним бажанням з 18.05.2008 р., але в цей же день у присутності батька він написав іще одну заяву про звільнення за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 19.05.2008 р., яку було подано і [PERSON], і прокуророві району. Незважаючи на це він був звільнений з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Його бажання звільнитися на вищевказаній правовій підставі обумовлене тим, що протягом усього періоду роботи у фізичної особи-підприємця [PERSON] нею не виконувалося законодавство про працю, чим порушувалися його права. Так, з вини фізичної особи-підприємця [PERSON] він зазнав трудового каліцтва. Протягом всього періоду роботи у неї він працював повний робочий день з одним вихідним днем на тиждень, у той час як згідно з трудовим договором він повинен був працювати 4 години протягом робочого дня і мати два вихідних дні на тиждень з оплатою праці у розмірі половини мінімальної зарплати. Але [PERSON] наполягав, щоб він працював повний робочий день за додаткову оплату, за що він щомісячно виплачував йому 800-950 грн. Крім того, він залучався до розвантаження машин, що не обумовлено трудовим договором з ним. Спеціальний облік працівників, які не досягли 18 р., фізична особа-підприємець [PERSON] не вела, відомості про його попередній медогляд, передбачений ст. 191 КЗпП України, вона теж не мала, табелі обліку робочого часу у [PERSON] відсутні. Всупереч ст. 192 КЗпП України його залучили до роботи у святковий день - 02.05.2008 р. У цей день о 18 год. він зазнав трудового каліцтва і, незважаючи на це, він продовжував працювати до 20 год. На лікування наслідків трудового каліцтва ним витрачено 647 грн. Вищеописаними порушеннями трудового законодавства, а також незаконним звільненням з роботи, ухиленням від відшкодування витрат на лікування фізична особа-підприємець [PERSON] завдала йому моральної шкоди у вигляді фізичного болю, страждань, спричинених трудовим каліцтвом, порушенням звичайного способу життя як його, так і членів його сім'ї, що вимагає від них додаткових зусиль і витрат для їх відновлення. Судом до участі у справі в якості співвідповідача залучено Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Новгород-Сіверському районі Чернігівської області. Оскаржуваним рішенням позов частково задоволено: з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь позивача стягнуто 300 грн. на відшкодування моральної шкоди, 17 грн. на відшкодування понесених судових витрат і відмовлено у задоволенні вимог про відшкодування матеріальної шкоди, зміну формулювання причини звільнення і внесення відповідних змін до трудової книжки, встановлення факту його роботи протягом всього періоду роботи у фізичної особи-підприємця [PERSON] повний робочий день з одним вихідним днем на тиждень; з неї на користь держави також стягнуто 30 грн. витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи. Позовні вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку місцевий суд фактично (без постановлення відповідної ухвали) залишив без розгляду. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати вищевказане рішення суду та зобов'язати фізичну особу-підприємця [PERSON] звільнити його за ст. 38 КЗпП України, стягнути з неї на його користь 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди і судові витрати у повному обсязі. При цьому він посилається на те, що: - вимогу про зміну формулювання причини його звільнення місцевий суд визнав безпідставною, виходячи лише з усних, нічим не вмотивованих заяв фізичної особи-підприємця [PERSON] Даний висновок суду суперечить фактичним обставинам справи, - також лише на підставі усних заяв останньої і всупереч фактичним обставинам справи судом зроблено висновок про те, що трудового каліцтва він зазнав з власної необережності; особу, винну у нещасному випадку з ним, судом не встановлено, - виходячи з фактичних обставин справи, висновок суду про те, що розмір відшкодування йому моральної шкоди необхідно визначити в сумі 300 грн., є помилковим. У судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу, а представники відповідачів її не визнали. Сенс їхніх заперечень зводиться до того, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Постановляючи оскаржуване рішення, місцевий суд виходив з того, що трудовий договір між [PERSON] і фізичною особою-підприємцем [PERSON] на момент розгляду справи не розірвано, що позовні вимоги про зміну формулювання причини звільнення з роботи є безпідставними, що факт роботи у фізичної особи-підприємця [PERSON] повний робочий день з одним вихідним днем на тиждень позивач не довів, що отримана ним виробнича травма є незначною, що він не довів, що дана травма потягла за собою негативні наслідки, у зв'язку з чим, виходячи з принципів розумності, справедливості та виваженості, відшкодувати моральну шкоду йому належить у сумі 300 грн. Суд також зазначив, що Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Новгород-Сіверському районі Чернігівської області не порушило прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Але з такими висновками у повній мірі не погоджується апеляційний суд. Так, по справі встановлено, що: - [PERSON] з 05.11.2007 р. працював у фізичної особи-підприємця [PERSON] на посаді продавця за трудовим договором від 05.11.2007 р., який зареєстровано 05.11.2007 р. за № 195 у Новгород-Сіверському районному центрі зайнятості, що підтверджується копією даного договору, - о 18 год. 00 хв. 02.05.2008 р. позивач у домоволодінні довіреної особи фізичної особи-підприємця [PERSON] - [PERSON] за вказівкою останнього виконував нарізку арматури для виробничих потреб (потреб магазину), і під час відрізання арматури електричною шліфувальною кутовою машиною малої потужності „Фіолент” (побутовою „болгаркою”), яка не була обладнана заводським захисним пристроєм, отримав травму лівого ока в результаті попадання у нього іскри. Причинами даного нещасного випадку є відсутність інструктажу з охорони праці, невикористання [PERSON] засобів індивідуального захисту через незабезпечення ними і незадовільний стан засобів виробництва, а особами, що допустили порушення законодавства про охорону праці, є фізична особа-підприємець [PERSON] та її довірена особа [PERSON], що підтверджується копіями акту про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, № 1 від 13.05.2008 р. форми Н-1 (а.с. 6-7) і акту розслідування даного нещасного випадку від 13.05.2008 р. форми Н-5 (а.с. 8-9), - внаслідок нещасного випадку, про який йдеться, позивач був тимчасово непрацездатний з 03.05.2008 р. по 16.05.2008 р., що підтверджується витягом з його медичної карти (а.с. 10) і копією листка непрацездатності (а.с. 44), - останнім днем роботи [PERSON] у фізичної особи-підприємця [PERSON] є 18.05.2008 р. У цей день [PERSON] запропонував йому укласти договір про повну матеріальну відповідальність, від чого позивач відмовився з тих мотивів, що він є неповнолітнім. Після цього останній у цей же день подав [PERSON] заяву про звільнення за власним бажанням, після чого теж у цей же день він подав [PERSON] іще одну заяву, яка була написана ним у присутності батька - [PERSON], про звільнення 19.05.2008 р. за власним бажанням, за ч. 3 ст. 38 КЗпП України (копії даних заяв на а.с. 13, 12), - в укладеному між [PERSON] і фізичною особою-підприємцем [PERSON] трудовому договорі її повірений - [PERSON] зробив запис про те, що він розірваний сторонами за власним бажанням працівника, на підставі ст. 38 КЗпП України, що вбачається з копії даного договору, - 29.05.2008 р. [PERSON] видав наказ про звільнення [PERSON] за п. 4 ст. 40 КЗпП України, за прогули без поважних причин, які мали місце з 19 по 29 травня 2008 р., що підтверджується копією цього наказу (а.с. 14), - всупереч ст.ст. 31, 192 КЗпП України 02.05.2008 р., тобто у святковий день, після закінчення робочого часу, встановленого трудовим договором, позивача було залучено до виконання роботи, не обумовленої цим договором, що підтверджується копіями постанови прокуратури Новгород-Сіверського району про відмову в порушенні кримінальної справи від 29.05.2008 р. (а.с. 16), повідомлення Новгород-Сіверської райдержадміністрації від 11.06.2008 р. № 01-10/1701 на ім'я позивача про наслідки перевірки додержання відносно нього фізичною особою-підприємцем [PERSON] законодавства про працю (а.с. 17-18) і повідомлення Територіальної державної інспекції праці у Чернігівській області від 01.07.2008 р. № 139/Н-110 (а.с. 31), - протягом всього періоду роботи [PERSON] у фізичної особи-підприємця [PERSON] він був неповнолітнім (копія свідоцтва про його народження на а.с. 83). З вищеописаного апеляційний суд робить наступні висновки. У ході судового розгляду даної справи встановлено факти невиконання роботодавцем (фізичною особою-підприємцем [PERSON] і її повіреною особою [PERSON]) законодавства про працю відносно [PERSON] (позивача) і умов трудового договору з ним, що виразилися у залученні його до виконання робіт, не обумовлених трудовим договором, зокрема 02.05.2008 р., причому залучення його до таких робіт у цей день, який є святковим, мало місце поза межами встановленого трудовим договором між ними робочого часу. Також це виразилося у незабезпеченні безпечних умов праці позивача, що призвело до отримання ним трудового каліцтва. Ч. 3 ст. 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. З вищевикладеного випливає, що [PERSON], у зв'язку з невиконанням фізичною особою-підприємцем [PERSON] та її повіреним законодавства про працю і умов трудового договору, станом на 18.05.2008 р. вправі був вимагати у встановлений ним (позивачем) строк звільнення з роботи за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а фізична особа-підприємець [PERSON] та/або її повірений зобов'язані були задовольнити цю вимогу. Отже вони зобов'язані були звільнити позивача 18.05.2008 р. (в останній робочий день) згідно з цією правовою нормою на підставі його заяви відповідного змісту. Те, що [PERSON] у заяві просив звільнити його з 19.05.2008 р., не можна брати до уваги, оскільки згідно з п. 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, що затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту України від 29.07.1993 р. № 58 (зареєстрований у Мін'юсті України 17.08.1993 р. за № 110) днем звільнення вважається останній день роботи. Таким чином, звільнення [PERSON] за наказом, що ним оспорюється, з 29.05.2008 р. за п. 4 ст. 40 КЗпП України, є незаконним, оскільки після подання зазначеної вище заяви про звільнення він правомірно з 19.05.2008 р. не виходив на роботу, тобто період з 19 по 29 травня 2008 р., протягом якого останній не працював, не є прогулом без поважних причин. Отже фізична особа-підприємець [PERSON] зобов'язана змінити викладені у цьому наказі дату й формулювання причини звільнення позивача з роботи та видати наказ про звільнення його з роботи 18.05.2008 р. за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю, за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Твердження представників [PERSON] про те що оспорюваний [PERSON] наказ не має ніяких юридичних наслідків, не підтверджується матеріалами справи. Доводи останніх про те, що трудовий договір між їхнім довірителем і позивачем не розірвано, оскільки цей факт з вини позивача не зареєстровано у районному центрі зайнятості і фізична особа-підприємець [PERSON] по даний час продовжує сплачувати за позивача відповідні платежі як за працюючого у неї, є хибними, оскільки згідно з чинним трудовим законодавством трудовий договір розривається з моменту припинення між працівником і роботодавцем трудових правовідносин (у останній день роботи), а не з моменту реєстрації даного факту у центрі зайнятості. Та обставина, що [PERSON] не з'являється до центру зайнятості для реєстрації факту розірвання трудового договору з фізичною особою-підприємцем [PERSON], не має юридичного значення для вирішення спору між сторонами. Тож висновки місцевого суду про те, що позовні вимоги про зміну формулювання причини звільнення з роботи є безпідставними, зокрема висновок про те, що трудовий договір, про який йдеться, не розірвано, не відповідають фактичним обставинам справи. Апеляційний суд погоджується з твердженнями [PERSON] про те, що шляхом порушення відносно нього трудового законодавства у зазначений вище спосіб фізичною особою-підприємцем [PERSON] йому завдано моральної шкоди у вигляді фізичного болю, страждань, порушення звичайного способу життя і його, і членів його сім'ї, що вимагає від них додаткових зусиль і витрат для їх відновлення, т.я. ці твердження ніяким чином не спростовано. При визначенні розміру відшкодування цієї шкоди суд І інстанції не врахував, що [PERSON] вимагає відшкодування її не лише з мотивів отримання трудового каліцтва, а й з мотивів порушення фізичною особою-підприємцем [PERSON] відносно нього трудового законодавства шляхом залучення його до виконання робіт, не обумовлених трудовим договором, зокрема залученням його до таких робіт у святковий день 02.05.2008 р. поза межами встановленого трудовим договором між ними робочого часу. Крім того, оскільки внаслідок трудового каліцтва позивач протягом двох тижнів був тимчасово непрацездатним, то висновок місцевого суду про те, що травма, якої він зазнав, є незначною і що вона не потягла за собою негативних наслідків, зроблено всупереч фактичним обставинам справи. Отже розмір цієї шкоди місцевим судом визначено без врахування всіх обставин її завдання, на які посилається [PERSON], а отже і без дотримання принципів розумності, виваженості й справедливості. Враховуючи описані вище характер і спосіб завдання даної шкоди, тривалість перетерплювання її позивачем апеляційний суд вважає за необхідне відшкодувати її у розмірі 1000 грн. Відповідно до п. 2.201 названої вище Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, трудові книжки працюючих на умовах трудового договору у фізичних осіб-підприємців з правом найму, зберігаються безпосередньо у працівників. Сторони пояснюють, що до трудової книжки позивача запис про звільнення з роботи у фізичної особи-підприємця [PERSON] не внесено. Тож в даний час у суду нема підстав зобов'язувати відповідача внести виправлення до неї. Рішення суду І інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про відшкодування матеріальної шкоди фактично не оскаржується. Доводи представника фізичної особи-підприємця [PERSON] [PERSON] про те, що апеляційна скарга позовної сторони підлягає залишенню без розгляду з тих підстав, що її подано не позивачем, який на момент її подання досяг повноліття, а його батьком, не можна взяти до уваги з наступних причин. [PERSON] на підтвердження повноважень на представництво інтересів свого сина - позивача [PERSON] у суді апеляційної інстанції надав дві довіреності відповідного змісту. Таким чином подання [PERSON] в інтересах сина [PERSON] апеляційної скарги на рішення суду по даній справі схвалено останнім, тобто її подання має такі ж наслідки, як і подання апеляційної скарги самим [PERSON] Тож в силу ст. 241 ЦК України підстав для залишення даної скарги без розгляду нема. Вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку місцевий суд залишив без розгляду у зв'язку з тим, що представник позивача заявив відповідне клопотання у судових дебатах; вони не пов'язані з іншими, вирішеними по суті вимогами, і можуть бути розглянуті окремо від них. Узагальнюючи вищевикладене, виходячи з меж оскарження рішення по справі та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає за необхідне оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні вимог про зміну формулювання причини звільнення з роботи скасувати і задовольнити їх, а в частині задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди - змінити шляхом збільшення визначеного місцевим судом розміру її відшкодування до 1000 грн. Дане рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про зобов'язання фізичну особу-підприємця [PERSON] внести відповідні виправлення до трудової книжки позивача слід залишити без змін. Представник позивача суду пояснив, що встановлення факту роботи повний робочий день з одним вихідним днем на тиждень протягом всього періоду роботи у фізичної особи-підприємця [PERSON] необхідно і для відшкодування моральної шкоди, і для пред'явлення відповідних вимог про стягнення недоотриманої зарплати. Тому в силу ч. 6 ст. 235 ЦПК України оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні вимог про встановлення даного факту підлягає скасуванню з залишенням їх без розгляду, оскільки між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] існує спір про право (про розмір належної позивачеві зарплати), який не розглядається у рамках даної справи, а питання про відшкодування моральної шкоди, завданої залученням позивача до роботи поза межами встановленого трудовим договором між сторонами робочого часу, вирішено на підставі наявних у справі щодо цього доказів. Рішення по справі в частині стягнення з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь позивача судових витрат підлягає скасуванню, оскільки воно не відповідає вимогам ст.ст. 81, 88 ЦПК України. Так, згідно з п. 1 ст. 4 Декрету Кабміну України „Про державне мито”, від сплати держмита звільняються позивачі - робітники та службовці - за позовами, що випливають з трудових правовідносин. Тож [PERSON] має право на повернення всієї суми сплаченого ним за пред'явлення даного позову державного мита у порядку, передбаченому ст. 8 цього Декрету і розд. ІV Інструкції про порядок обчислення та справляння державного мита, що затверджена наказом Головної державної податкової інспекції України від 22.04.1993 р. № 15 (зареєстрований у Мін'юсті України 19.05.1993 р. за № 50), а не на часткове повернення цієї суми за рахунок фізичної особи-підприємця [PERSON] З неї у порядку ч. 5 ст. 88 ЦПК України належить стягнути на користь держави 8 грн. 50 коп. мита і 7 грн. 50 коп. витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи (у розмірах, що встановлені відповідно п/п „д” п. 1 ст. 3 вищевказаного Декрету і п/п 6 п. 2 Розмірів витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільних справ, затверджених постановою КМУ від 21.12.2005 р. № 1258 (з наступними змінами).

Outcome: partial