Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-19 00:00:00

22 липня 2008 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з відповідачем по справі знаходилася у трудових відносинах, працюючи на підприємстві з 01.07.2004 року по 12.03.2008 року укладачем-пакувальником. На час її звільнення за ст.38 КЗпП України відповідач не виплатив позивачці заробітну плату у розмірі 4171.92 гривень, чим порушив вимоги ст.116 КЗпП України. Оскільки з вини відповідача їй не була своєчасно виплачена заробітна плата, посилаючись на ст.117 КЗпП України, позивачка просить стягнути з відповідача середній заробіток за період затримки розрахунку у розмір 7500 гривень. Також позивачка просила стягнути моральну шкоду у розмірі 3 000 гривень, обґрунтувавши вимоги тим, що протиправна поведінка відповідача привела до втрати нормальних життєвих зв`язків, вимагала додаткових зусиль для організації життя, та 150 гривень витрат на юридичну допомогу. У судовому засіданні позивачка просила суд задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений своєчасно в установленому законом порядку у відповідності до вимог ст.74 ЦПК України про що є відповідні розписки про отримання судових повісток, про причини неявки суд не повідомили, свою думку щодо уточненого позову у будь-якій формі не висловив, клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача до суду не надходило. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів щодо взаємовідносин сторін, а також маючи згоду позивача на заочний розгляд справи, суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача у заочному порядку, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивачки, вивчивши та дослідивши надані нею докази, суд вважає, що на підставі фактів, встановлених у судовому засіданні, позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивачка на Одеському виробничому хіміко-фармацевтичного підприємстві “Біостимулятор” у формі Товариства з обмеженою відповідальністю працювала з 01.07.2004 року по 12.03.2008 року укладачем-пакувальником. Наказом №52 від 12 березня 2008 року позивачку було звільнено із займаної посади за ст.36 п.1 КЗпП України, - за погодженням сторін, вона отримала трудову книжку, однак розрахунок при звільненні не отримала. Невиплата позивачці заробітної плати в день звільнення і по цей час підтверджується довідкою №448 підприємства від 22.10.2008 року про наявність заборгованості у розмірі 4171.92 гривні. Згідно ч.7 ст.43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.5 ст.24 Закону України «Про оплату праці», своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення. Зазначені вище вимоги КЗпП України з боку відповідача не виконувались, в зв'язку з чим виникла заборгованість по заробітній платі перед позивачкою. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З наданої відповідачем довідки, позивачці за останні два повні місяця роботи, що передували звільненню, Одеським виробничим хіміко-фармацевтичним підприємством “Біостимулятор” у формі ТОВ було нараховано 1585.58 гривні, середньомісячна заробітна плата складає 1331.88 гривні. З огляду на те, що з моменту звільнення - 12.03.2008 року по день ухвалення рішення сплило понад сім місяців, середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати на момент ухвалення рішення перевищує суму в розмірі 7500 гривень, яку вимагає позивачка, однак, відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Клопотань про збільшення розміру позовних вимог позивачка не заявляла. Враховуючи ту обставину, що заробітна плата працівника є єдиним джерелом для влаштування свого життя та життя своєї родини, а відсутність грошових коштів на це, привело до втрати нормальних життєвих зв'язків та додаткових зусиль з боку позивачки для організації свого життя, суд вважає, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, виходячи з принципу розумності та справедливості, підлягають частковому задоволенню та стягненню на її користь моральної шкоди у розмірі 2000 гривень. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути державне мито на користь держави у розмірі 125 (сто двадцять п'ять) гривень 22 копійки, що складається з 116.72 грн. як 1% від суми середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати та заборгованості з виплати заробітної плати, та 8.5 грн. - за стягнуту з відповідача морадьну шкоду. Крім того, на користь Територіального управління державної судової адміністрації в Одеській області підлягають стягненню витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 30 гривень. Також суд вважає, що підлягають стягненню сплачені позивачкою та документально підтверджені витрати за надану їй юридичну допомогу у розмірі 150 гривень. На підставі викладеного, відповідно до ст.43 Конституції України, Закону України «Про оплату праці», ст.ст.73, 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України, Постанови КМУ №100 від 08 лютого 1995 року “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати”,

Outcome: approved