Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-10 00:00:00

21 лютого 2008 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. з вимогою про визнання недійсним договору дарування від 20 вересня 2007 року, відповідно до якого [PERSON] було відчужено житловий будинок, розташований по [ADDRESS], на користь [PERSON] та [PERSON]. по Ѕ частині кожній обдарованій. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач послався на те, що з 13 листопада 2006 року по 31 жовтня 2007 року Куйбишевським районним судом Запорізької області розглядалась справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження вищевказаним спірним будинком та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину спірного будинку. Рішенням суду від 31 жовтня 2007 року позовні вимоги [PERSON] залишені без розгляду, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] задоволені у повному обсязі. Позивач, враховуючи, що відповідачем [PERSON] було відчужено спірний будинок до вирішення судового спору щодо його належності, вважає порушеним його право власності на частину цього будинку. Під час розгляду справи позивач [PERSON] уточнив заявлені вимоги, а саме, вважав вищевказаний договір дарування нікчемним та просив суд застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину. Крім того, позивач просив стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON]. по 850 грн. з кожної, як відшкодування завданої йому моральної шкоди. Обгрунтовуючи вимоги в цій частині, позивач посилався на те, що відповідачки прийняли в дар будинок та зареєстрували право власності на нього в установленому законом порядку, достовірно знаючи про те, що він є спірним. Цим самим, позивачеві було завдано моральних страждань, погіршився стан здоров'я. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені вимоги по тих підставах, які були зазначені у позовній заяві. Позицію позивача підтримала представник [PERSON], яка за клопотанням позивача надала відповідні пояснення по обставинах спору між сторонами у справі. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. в судове засідання не з'явилися, хоча про час і місце його проведення повідомлялися належним чином (а.с.135-137), причини своєї неявки судові не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без їхньої участі не заявили. Представник третьої особи - КП «Куйбишевське БТІ» у судове засідання не з'явився, про час і місце його проведення був повідомлений належним чином (а.с.138). Разом з тим судом, з врахуванням думки позивача та його представника, задоволено клопотання третьої особи про розгляд справи без участі його представника у судовому засіданні (а.с.139). Зі згоди позивача [PERSON] суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, надавши їм оцінку, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. У листопаді 2006 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], третя особа ВГІРФО Куйбишевського РВ УМВС України в Запорізькій області, про усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження житловим будинком [ADDRESS]. У січні 2007 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], третя особа КП „Куйбишевське БТІ”, про скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок [ADDRESS], та визнання за ним права власності на Ѕ частину житлового будинку. Заочним рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 31 жовтня 2007 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 10 червня 2008 року, первісний позов залишено без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України, зустрічний позов задоволено (а.с.10-11,94-95). Суд, приймаючи вищевказане заочне рішення, дійшов висновку, що спірний будинок був побудований сторонами [PERSON] і [PERSON] за час їх сумісного проживання однією сім'єю, вніслідок спільної праці та за рахунок сумісних грошових коштів, а тому він належить сторонам на праві спільної сумісної власності, в якому частки кожного із співвласників будинку є рівними. За договором дарування від 20 вересня 2007 року [PERSON] було відчужено житловий будинок, розташований по [ADDRESS], на користь [PERSON] та [PERSON]. по Ѕ частині кожній обдарованій. Договір зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно від 24 вересня 2007 року (а.с.9). Укладаючи договір дарування, [PERSON] свідчила про те, що зазначений житловий будинок до цього часу нікому іншому не був проданий, не подарований, не заставлений, не зданий в оренду, в спорі і під забороною (арештом) не перебував, судового спору щодо нього, а також прав у третіх осіб як в межах, так і за межами України немає. Разом з тим за матеріалами справи встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] виникли спірні відносини з приводу їх сумісного майна, яке було створено в 1970-1973 роках, а саме, з приводу житлового будинку [ADDRESS]. [PERSON] та [PERSON]. набули право власності на житловий будинок на момент, коли між сторонами існував спір щодо зазначеного майна, який розглядався в судовому порядку (а.с.10-11,94-95). Відповідно до ч.1 ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Частиною 1 статті 41 Конституції України закріплено положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Суд, врахувавши обставини у справі, прийшов до висновку про те, що складений між відповідачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. договір дарування від 20 вересня 2007 року порушує публічний порядок, оскільки він був спрямований на порушення конституційних прав позивача [PERSON]. Відповідно до ч.2 ст.228 ЦК України правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина 2 статті 215 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Таким чином, суд вважає, що вимога позивача [PERSON] про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину є обгрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відмовляючи позивачеві [PERSON] у задоволенні вимоги про відшкодування відповідачами [PERSON] та [PERSON]. моральної шкоди, суд виходив з наступного. Відповідно до ч.2 ст.216 ЦК України якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Позивач [PERSON] не надав доказів на підтвердження винної поведінки відповідачів [PERSON] та [PERSON]. під час складання договору дарування, який порушував публічний порядок, чим не виконав вимоги ст.10 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. За матеріалами справи вбачається, що відповідачи [PERSON] та [PERSON]. скористалися своїм правом прийняти дарунок від [PERSON], яка й засвідчила, що дарунок - житловий будинок в спорі не перебуває, судового спору щодо нього немає. Разом з тим, [PERSON] та [PERSON]. не були сторонами спірних правовідносин між [PERSON] та [PERSON] з приводу цього житлового будинку. Приймаючи рішення про задоволення вимоги позивача [PERSON] про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, суд дійшов висновку про необхідність скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до ч.3 ст.154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. На підставі викладеного,

Outcome: partial