Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи тим, що 19.08.1999 р. між ним та [PERSON] був укладений договір позики, що підтверджується розпискою [PERSON] про передачу позивачеві 8000 дол. США за будинок позивача, який буде повернутий позивачеві при поверненні вказаної суми. Просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого в [ADDRESS], укладений між ним та [PERSON], посвідчений 19.08.1999 року приватним нотаріусом Рокитнянського нотаріального округу та визнати, що 19.08.1999 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики грошей в сумі 8000 дол. США, визнати за ним право власності на вказаний житловий будинок з господарськими спорудами та визнати, що ним сплачено на виконання договору позики від 19.08.1999 р., укладеного між ним та [PERSON] 6173 дол. США. Відповідач [PERSON] подав до суду зустрічний позов, в якому просить суд виселити позивача та його сім»ю із спірного будинку посилаючись на те, що він є спадкоємцем померлого [PERSON], на ім»я якого зареєстрований спірний будинок і перереєстрований на нього. Також зазначає, що позивач безпідставно проживає у вказаному будинку, який йому не належить. В судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримав повністю за викладених в ньому обставин та підстав і суду пояснив, що не мав наміру продавати будинок, а з метою забезпечення позики в сумі 8000 дол. США, які йому позичив покійний [PERSON] і про смерть якого він дізнався у 2005 році, уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу належного йому будинку. Він віддавав в рахунок погашення боргу гроші [PERSON]. Всього ним повернуто борг безпосередньо [PERSON] в сумі 4850-00 доларів США, а інші суми він віддав відповідачу та представнику відповідача за згодою [PERSON]. Зустрічний позов не визнає, оскільки з [PERSON] була домовленість, що він повертатиме тому борг, але про строк повернення вони не домовлялися, хоча в розписці [PERSON] такий строк визначений одним роком. У 2007 році дізнався від працівників сільської ради, що представник відповідача приїздила з намірами оформити земельну ділянку під будинок. Просить первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного відмовити. Представник позивача суду пояснила, що між позивачем та [PERSON] фактично був укладений не договір купівлі-продажу, а договір позики, що підтверджується розпискою [PERSON] про передачу коштів та послідуючими розписками про отримані кошти в сумі 6173 дол. США. Згідно ст.224 ЦК України (1963 р.) за договором купівлі-продажу продавець зобов»язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов»язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Будинок [PERSON] після отримання позивачем грошей не передавався після нотаріального посвідчення, сім»я позивача продовжувала в ньому проживати та користуватися, що свідчить про відсутність наміру укласти між сторонами саме договір купівлі-продажу і правовідносини між сторонами продовжувалися і надалі - позивач повертав борг, а Побочій В.М та його близькі родичі за його згодою, а після смерті [PERSON] і за їх згодою отримували борг від позивача. Відповідно до ст.58 ЦК (1963) необхідно визнати договір купівлі-продажу недійсним та визнати право власності на будинок за позивачем. В задоволенні зустрічного позову відмовити. Третя особа на стороні позивача [PERSON], яка являється дружиною позивача, первісний позов підтримала та заперечила проти зустрічного, пояснивши суду, що вона та позивач не мали наміру продавати будинок, так як у них іншого житла немає. Мали намір укласти договір позики. Після укладення договору вона відразу виявила, що фактично підписаний договір купівлі-продажу, а тому попросила [PERSON] написати розписку, про те що вони кошти лише позичають. Була домовленість, що коли чоловік поверне борг, будинок знову буде оформлено на них. Чоловік повертав кошти щомісяця. Домовленості про оплату ними проживання у спірному будинку не було. Підтримує первісний позов і просить його задовольнити, а у задоволенні зустрічного просить відмовити. Відповідач [PERSON] позов [PERSON] про визнання правочину недійсним не визнав та суду пояснив, що 19.08.1999 року він та його батько [PERSON] приїхали в с.Насташка і спільно з [PERSON] та його дружиною поїхали до нотаріуса оформити договір купівлі-продажу будинку, належного [PERSON] Згодом батько переоформив вказаний будинок на себе в БТІ. Після смерті [PERSON] в січні 2001 році приїхали в с.Насташка та повідомили [PERSON] про смерть батька. Через 6 місяців став спадкоємцем даного будинку. [PERSON] мав намір купити в нього будинок. Погодився за 8 тис. дол. США згідно розписки та борг в сумі 4190 дол. США, про який йому 19.12.2001 року розповів батько, але [PERSON] гроші не дав. Подав заяву до міліції про виселення сім»ї [PERSON] У поясненні у відмовному матеріалі, копії якого маються у справі, стоять не його підписи. Так як бажає жити в будинку в с.Насташка, просить виселити сім»ю [PERSON] з його будинку. Представник відповідача первісний позов не визнала та підтримала зустрічний за викладених у ньому підстав. Суду пояснила, що [PERSON] придбав у позивача будинок за 8000 дол. США, тобто обидві сторони виразили свою волю та надала суду письмові пояснення, в яких ставить питання про відмову в задоволенні позову [PERSON] так як фактично був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку і, крім того, позивачем пропущений строк позовної давності. Також стверджує, що надані суду розписки про отримання коштів в рахунок боргу не підтверджують повернення коштів за будинок, а є повернення іншого боргу між [PERSON] та [PERSON]. Тоді як в поясненнях, даних суду при першому розгляді справи пояснила, що [PERSON] придбав у позивача будинок за 8000 дол. США, що підтверджується розпискою [PERSON] про передачу коштів і згідно якої позивач зобов»язувався повернути кошти до 19.08.2000 року. Якби він повернув вказані кошти у зазначений строк, то не було б цього спору. Їй особисто [PERSON] повідомляв, що в разі повернення коштів позивачем до 19.08.2000 року він знову переоформить будинок на [PERSON] До вказаної дати позивач гроші не повернув, тому [PERSON] оформив будинок на своє ім»я. Також зазначила, що зі слів [PERSON] між останнім та позивачем була домовленість про сплату позивачем щомісячно відсотків за проживання в будинку в розмірі 160-00 доларів США. Її син [PERSON] повідомив також їй, що [PERSON] позичив позивачу ще 2000-00 дол. США. У грудні 2001 року [PERSON] помер, а [PERSON] у 2002 році прийняв після нього спадщину. Уточнила, що вона не була присутньою при укладенні спірного договору та інших домовленостей між позивачем та померлим [PERSON]. Зміст розписки [PERSON] та написання останньої саме ним сумнівів у неї не викликає. Позивач гроші позичені не повертав, а лише проводив оплату за проживання у будинку. Просила у задоволенні первісного позову відмовити та задовольнити зустрічний позов. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про день, час та місце слухання справи до суду не з»явилася, про причини неявки суд не повідомила і не направила заяви про слухання справи за її відсутності. Заслухавши позивача, відповідача, третю особу, представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку про часткове задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 19.08.1999 року був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], який був посвідчений приватним нотаріусом Рокитнянського районного нотаріального округу [PERSON], реєстровий запис № 1828. Воля позивача [PERSON] та [PERSON] на укладення саме такої угоди та про намір продати вказаний будинок, спрямовані не були. Укладенням спірної угоди її сторони по суті приховали іншу угоду, що мала місце, і щодо якої вони досягли домовленості, а саме договору позики, за яким Побочій В.М. передав позивачу 8000 дол. США. На виконання укладеної угоди позивач повертав [PERSON] кошти, розмір яких судом достатньо не з»ясовувався, оскільки ця обставина не є предметом спору за жодним із заявлених позовів. Повністю сума боргу ні [PERSON], ні його спадкоємцю в особі відповідача, позивачем не повернута і що не оспорюється жодною із сторін спору. Позивач та третя особа до і після укладення спірної угоди проживають у спірному будинку та є зареєстрованими в ньому, користуються земельною ділянкою, на якій знаходиться будинок та господарськими спорудами біля будинку. За час свого життя [PERSON], який помер 21.12.2001 року, спірний договір зареєстрував у БТІ на своє ім»я. Викладене повністю підтверджується зібраними та дослідженими у судовому засіданні доказами, якими є: · Пояснення у судовому засіданні позивача [PERSON], представника позивача, третьої особи, поясненнями відповідача [PERSON] та його представника; · Договір купівлі -продажу житлового будинку [ADDRESS] від 19.08.1999 року, посвідчений приватним нотаріусом Рокитнянського районного нотаріального округу [PERSON], реєстровий запис № 1828 (а.с.7); · Свідоцтво про одруження позивача та третьої особи (а.с.8); · Довідки Насташівської сільської ради Рокитнянського району Київської області № 557-559 від 23.07.2007 року (а.с.9-11); · Розписка [PERSON] від 19.08.1999 року (а.с.12); · Листи Білоцерківського МБТІ від 25.07.2007 року № 138 та № 182 від 21.11.2007 року (а.с.13, 63); · Розписки про отримання грошей (а.с.15-21); · Свідоцтво про право на спадщину за законом на ім»я відповідача (а.с.48-49); · Угода про поділ спадкового майна (а.с. 50-51); · Реєстраційний напис на правовстановлюючому документі (а.с. 52); · Технічний паспорт на житловий будинок (а.с.54); · Рішення Насташської сільської ради Рокитнянського району Київської області від 26.12.2005 року № 41. Так як правовідносини сторін склалися у 1999 році, суд вважає, що до даних правовідносин необхідно застосовувати вимоги Цивільного Кодексу України, який діяв на той час, тобто в редакції 1963 року. Відповідно до положень ст.41 ЦК України в редакції 1963 року, що був чинним на час укладення спірної угоди, угодами визнавалися дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. До окремих видів угод законодавець за положеннями вказаного Кодексу відносив договори купівлі-продажу. Стаття 224 цього Кодексу визначала зобов»язання продавця передати майно у власність покупцеві, а щодо покупця -зобов»язання прийняти майно та оплатити його певною сумою коштів. Разом з тим, як вбачається зі встановлених обставин справи і що не викликає у суду сумнівів, сторони не мали на меті укладення договору купівлі-продажу і на що, зокрема вказує: текст розписки [PERSON] від 19.08.1999 року; пояснення позивача в тім, що він не мав наміру продавати будинок, яке знайшло своє підтвердження в поясненні третьої особи та представника відповідача в тім, що в разі повернення позивачем [PERSON] переданих йому коштів в сумі 8000 дол. США до 19.08.2000 року будинок знову був би переоформлений на ім»я позивача і спору на даний час не існувало б; факт повернення з боку позивача [PERSON] за його життя, а в послідуючому його сину та колишній дружині боргу; оголошені в судовому засіданні пояснення відповідача [PERSON] з відмовного матеріалу Рокитнянського РВ ГУ МВС України в Київській області, в тім, що його батько у 2000 році позичив членам родини Запари, що проживають в с.Насташка по вул.8 Березня, 10, гроші в сумі 8000 дол. США з умовою повернення боргу протягом року, що він неодноразово приїздив до родини Запари з вимогою повернути борг. Заперечення [PERSON], що пояснення, які маються у відмовному матеріалі він не давав і підпис не його, суд до уваги не приймає, так як працівник міліції Мітлицький В.В., допитаній в судовому засіданні підтвердив факт відібрання пояснення в особи, яка поставила підпис у поясненні. Крім того, в установленому законом порядку дані пояснення та підпис не спростовані, тому суд приймає їх як пояснення [PERSON] За викладеного суд погоджується з доводами позивача в тім, що насправді спірна угода була укладена з метою приховати іншу, тобто удавана угода і яка має бути визнана недійсною відповідно до положень ст.58 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, чинного на момент укладення спірної угоди. В той же час суд не може визнати суму сплати [PERSON] вказаної в позовній заяві суми, а саме 6173 дол. США, так як це не входить в компетенцію суду. Таким чином первісний позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ст.375 ЦК (1963) договір позики на суму понад 50 крб. повинен бути укладений в письмовій формі. В той же час, як вбачається із ст.8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді цивільних справ по першій інстанції» №9 від 21.12.1990 року :» Відповідно до ст.29 ЦПК не може підтверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з угод, для яких законом встановлено письмову форму (ст.46 ЦК). Поряд з цим факт виконання такої угоди може підтверджуватись будь-якими засобами доказування…». В даному випадку договір позики укладений в письмовій формі, завуальованій під договір купівлі-продажу житлового будинку і в той же час договір позики підтверджується розписками про отримання коштів в рахунок повернення позики, що є, на думку суду, доказами по справі. Ст.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» №3 від 28.04.1978 року передбачено, що встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч.2 ст.58 ЦК визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. На підставі викладеного суд вважає, що насправді між [PERSON] та [PERSON] мав місце договір позики грошей в сумі 8000 дол. США. Відповідно до ст.109 ЖК Української РСР виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Правового обґрунтування своїх вимог про виселення позивача та його сім»ї із житлового будинку відповідно до вказаної норми, а саме з яких підстав, установлених законом необхідно суд прийняти рішення про виселення вказаних осіб ні відповідач у зустрічному позові, ні його представник у судовому засіданні суду не навели, обмежуючись лише посиланнями на факт належності будинку відповідачу на праві власності. Таким чином, з огляду на викладене, на встановлені обставини справи та з огляду на висновки суду за первісним позовом щодо недійсності спірного договору купівлі-продажу житлового будинку, що усуває право відповідача на успадкування будинку за законом, а відтак його право власності на останній, суд не знаходить підстав для задоволення зустрічного позову. Доводи відповідача та його представника в тім, що між покійним [PERSON] та [PERSON] була домовленість про оплату родиною останнього проживання у будинку, що є об»єктом спірного договору, в тім, що [PERSON] не повертав борг, а лише проводив оплату за проживання у будинку та повертав борг за іншими борговими зобов»язаннями, свого належного підтвердження в судовому засіданні не знайшли і спростовуються отриманими в судовому засіданні доказами, якими є в тому числі оголошені в судовому засіданні пояснення відповідача, покази позивача та третьої особи, які щодо обставини наявності договірних стосунків за договором позики між покійним [PERSON] та [PERSON] є послідовними і не суперечливими. Відповідно до п.6 Перехідних та Прикінцевих положень Цивільного Кодексу України правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред»явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. З огляду на встановлені обставини справи вбачається, що право позивача на пред»явлення позову виникло в день укладення спірної угоди, тобто з 19.08.1999 року, а тому загальний трирічний строк позовної давності, визначений ст.71 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, сплив до набрання чинності Цивільним Кодексом України. Разом з тим, зважаючи на встановлені обставини справи, і зокрема на встановлену судом обставину укладення між померлим 21.12.2001 року [PERSON] та [PERSON] цивільно-правових відносин за договором позики та існування домовленості, що в разі повернення позивачем боргу будинок буде знову переоформлений на його ім»я, ту обставину, що про смерть [PERSON] [PERSON] дізнався у 2005 році, що домовленості за договором позики продовжувалися виконуватися після смерті [PERSON] між його спадкоємцем, яким є відповідач та позивач, суд приходить до висновку, що строк позовної давності позивачем пропущений з поважної причини, а тому його право підлягає захисту відповідно до положень ст.80 ЦК Української РСР в редакції 1963 року. За викладеного суд вважає безпідставними посилання відповідача у зустрічному позові як на правову підставу своїх вимог на положення ст.ст. 257, 258 ЦК України.

Outcome: partial