Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-19 00:00:00

29.05.2007 року [PERSON] звернулась до суду з уточненим та доповненим позовом до [PERSON], Сімферопольської міської ради, КРП СМ БРТІ про поновлення строку, визнання дійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на домоволодіння та права користування земельною ділянкою. Свої вимоги мотивувала тим, що вона за договором купівлі-продажу 17.10.2001 року придбала у [PERSON] земельну ділянку [ADDRESS], з усіма будівлями, розташованими на цій ділянці. [PERSON] повинна була здійснити продаж їй земельної ділянки і будівлі через нотаріальну контору, але оскільки [PERSON] зникла і 22.03.2003 році її визнано судом безвісно відсутньою, то позивачка вимушена звернутися до суду за захистом свого права (а.с. 5-8, 158-162, 168-172). У судовому засіданні позивачка дала пояснення згідно вищевказаному, позовні вимоги підтримала, додавши, що вона з кінця 2006 року постійно мешкає у домоволодінні [ADDRESS]. До того часу вона мешкала у чоловіка в селі Лозове. Мешкаючи у спірному домоволодінні, вона з чоловіком побудувала додатково ще три кімнати. Вона знає, що у 1991 році її сестра [PERSON] отримала рішення міського виконкому на будівництво дому на спірній земельній ділянці, площею 420 квадратних метра. Позивачка пояснила суду, що за спірну земельну ділянку за договором вона сплатила [PERSON] 2000 доларів США, що підтверджується розпискою та довіреністю, наданою їй [PERSON] Позивачка пояснила, що домоволодіння на спірній ділянці не введено в експлуатацію, є самовільним, на нього немає документів, підтверджуючих право власності [PERSON] чи іншої особи. Але вона не заперечувала, що і раніше, ще при житті бабусі, на ділянці знаходилась літня кухня, у який бабуся і мешкала. У судовому засіданні представник позивача дав пояснення згідно вищевказаному, позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити. У судовому засіданні відповідачка [PERSON] позов не визнала. Вона пояснила, що від бабусі її матері - [PERSON] досталася земельна ділянка, на ділянці знаходилась літня кухня. Мати дійсно мала намір виїхати за кордон, але не змогла. Мати ніколи не мала наміру продавати будинок, бо іншого майна вона не мала. У домі був водопровід, газ. Мати з новим чоловіком у 2001 році мешкала у селі Вири у Рівненської області. У 2002 році мати поїхала до Москви продавати проліски і там у неї викрали документи, тому її і визнали безвісно відсутньою. [INFO] її мати померла. Позивачка, яка є її тіткою, вигнала її (відповідачку) з будинку [ADDRESS]. Відповідачка вказувала, що розписка від 17.10.2001 року написана не рукою її матері. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], в судовому засіданні позов не визнав, просив у задоволені позову відмовити, оскільки [PERSON] не була власником спірного майна та земельної ділянки, а тому не могла бути продавцем. У відгуку на позов по справі № 2-439/2008 представник Сімферопольської міської ради просить суд у позові відмовити, мотивуючи це тим, що спірна земельна ділянка не могла бути предметом купівлі-продажу, оскільки не знаходилася у власності [PERSON] Крім того, спірний будинок - літня кухня, розташований на цій ділянці, також не належав [PERSON] Представник відповідача Сімферопольської міської ради Воробйовою О.В. до суду надано заяву, у який вона просить розглянути справу за відсутністю представника (а.с. 118). Представник відповідача - КРП СМБРТІ, в судове засідання не з'явився, без повідомлення ним про причину неприбуття, був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду. Вислухавши позивачку та її представника, відповідачку і представника відповідачки, свідків, дослідивши матеріали справи та докази, надані сторонами на підставі ст. 60 ЦПК України, суд дійшов до наступного. Відповідно до ст.ст. 57-59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, пояснень свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Оскільки спір йде про взаємовідношення між сторонами в період до 2003 року, то судом при розгляді справи застосовується законодавство, яке діяло на той час. Судовим розглядом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що позивачка [PERSON] та померла [PERSON] були рідними сестрами і онуками померлої [PERSON] (а.с.10-20). Рішенням виконавчого комітету Сімферопольської міської ради депутатів трудящих № 11 від 23.02.1957 року [PERSON] надано право індивідуального житлового будівництва на земельній ділянці площею 420 квадратних метра [ADDRESS] (а.с.31-34). Рішенням виконавчого комітету Сімферопольської міської ради народних депутатів № 1254 від 22.11.1991 року відмінено Рішення виконавчого комітету Сімферопольської міської ради депутатів трудящих № 11 від 23.02.1957 року про надання [PERSON] права індивідуального житлового будівництва на земельній ділянці площею 420 квадратних метра [ADDRESS]. Ця земельна ділянка закріплена за [PERSON] (на той час вона була [PERSON]), для ведення індивідуального житлового будівництва. На [PERSON] покладено зобов'язання заказати проектну документацію на будівництво житлового будинку, узгодити її в установленому порядку, укласти договір на безстрокове користування ділянкою, отримати дозвіл на будівництво житлового будинку, після завершення його будівництва пред'явити будинок держкомісії для здачі в експлуатацію (а.с. 35). Рішенням виконавчого комітету Сімферопольської міської ради народних депутатів № 95 від 23.01.1998 року [PERSON] передана у власність спірна земельна ділянка з покладенням зобов'язання на неї заказати державний акт на право приватної власності на землю (а.с. 36). Згідно довідки БРТІ від 11.09.2001 року на земельній дільниці площею 420 кв.м. [ADDRESS] збудовані - літня кухня літера «А» 4.0 х 5.8, тамбур літера «а» 3.1 х 2.0. тамбур літера «а1» 2.9 х 4.8 (а.с. 37). 17.10.2001 року [PERSON] надала позивачці розписку, згідно якої [PERSON] отримала від позивачки 2000 доларів США за продаж спірної земельної ділянки та незавершений будівництвом будинок (а.с. 39). На підставі цієї розписки позивачка просила визнати цей правочин дійсним та визнати за нею право власності на домоволодіння та право користування земельною ділянкою. Цей правочин купівлі - продажу не може бути визнаний дійсним виходячи з наступного. Статтею 22 ЗК передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України № 15-92 від 26.12.1992 року право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акту на право приватної власності на землю (п.3) Громадяни України мають право продавати або іншими способами відчужувати земельні ділянки, передані їм для цілей, вказаних у статті 1 цього Декрету, без зміни їх цільового призначення. Договір купівлі-продажу або іншим способами відчужування земельної ділянки посвідчується у нотаріальному порядку і реєструється у сільській, селищній, міській Ради народних депутатів, на території якої розташована земельна ділянка. Продаж земельної ділянки провадиться за ціною, встановленою угодою сторін, але ця ціна не може бути меншою за нормативну ціну землі. Ціна земельної ділянки за договором купівлі-продажу є підставою для сплати державного мита… (п.4). Відповідно до ч.1 ст. 105 ЦК України (в редакції 1963 року) громадянин, побудувавший або будуючий житловий будинок, здійснивший перебудову, прибудову без встановленого дозволу або без належним чином затвердженого проекту, або з відступом від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил не має право розпоряджатися цим будинком або його часткою (продавати, дарувати, здавати в найм тощо). Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до діючого зараз законодавства до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки (ч.1 ст.181 ЦК України в редакції 2003 року). Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч.1 і 4 ст.182 ЦК України). Відповідно до ч.1 та 3 ст. 125 та ч.1 ст. 126 ЗК України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Статтями 2 та 19 Закону України від 01.07.2004 року № 1952-IV „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень” встановлено, державна реєстрація це - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно, а підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є у тому числі і державний акт про право власності на земельну ділянку. Таким чином, суд приходить до висновку, законодавством, що діяло в 2001 році та законодавством, що діє зараз, передбачена обов'язкова наявність у продавця доказів його прав власника на майно, яке він продає. [PERSON] не отримавши державний акт про право власності на спірну земельну ділянку і не здійснивши його державної реєстрації, не придбала право власності на спірну земельну ділянку, а тому земельна ділянка не могла бути предметом договору купівлі-продажу. Недобудований будинок не міг бути предметом договору купівлі-продажу на підставі ст. 105 ЦК України (в редакції 1963 року). Тобто відсутні обов'язкові умови договору купівлі-продажу як то предмет договору та його ціна. Крім того, суду не надано доказів того, що ціна та правочин взагалі відповідали вимогам Декрету Кабінету Міністрів України № 15-92 від 26.12.1992 року, що є значним порушенням діючого законодавства. Підтвердженням тому, що позивачка знала про відсутність у [PERSON] прав власності на спірне майно підтверджено поясненнями у судовому засіданні як самої позивачки, так і свідка [PERSON]. Свідок пояснив суду, що зі слів позивачки, яка є його дружиною, йому відомо, що [PERSON] та його дружина народилися у спірному будинку. Також він знає, що у 1991 році [PERSON] отримала рішення Сімферопольської міської ради виконкому на будівництво дому на спірній земельній ділянці. У 2001 році він з дружиною продали автомобіль за 4000 доларів США. Позивачка сказала йому, що необхідно віддати 2000 доларів США її сестрі [PERSON], щоб та у майбутньому не мала претензій до них відносно спірного будинку, розташованого на земельній ділянці [ADDRESS]. Він не зважаючи на те, що земельна ділянка належала державі, погодився на передачу [PERSON] 2000 доларів США. Отримавши гроші, [PERSON] написала розписку. Факт отримання [PERSON] від [PERSON] грошей в розмірі 2000 доларів США в суді підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON]. Відповідачка заперечувала проти того, що ця розписка могла бути написана її матусею, вважала, що розписка могла бути написана її тіткою, тобто позивачкою. Ухвалою Київського районного суду м. Сімферополь від 09.04.2008 року по справі було призначено судово-почеркознавську експертизу, з метою встановлення - чи виконана розписка від 17.10.2001 року від імені [PERSON] особисто [PERSON] (а.с. 215). Експертною установою судово-почеркознавська експертиза не виконана і повернута до суду (а.с. 230). З огляду на викладене та матеріали справи, суд не може визнати розписку від 17.10.2001 року (а.с. 101), як безперечний доказ, про отримання [PERSON] грошей від позивачки за продаж спірної земельної ділянки та за незавершений будівництвом будинок. Але й сам факт отримання грошей особою, яка не є належним продавцем, не породжує правових підстав для визнання правочину купівлі-продажу дійсним, а є лише підставою для пред'явлення вимог, в межах строку позовної давності, про повернення цього боргу. Судовим розглядом встановлено, що 17.10.2001 року [PERSON] надала позивачці [PERSON] строком на три роки нотаріально посвідчену довіреність на право догляду та керування належним їй на праві власності домоволодінням [ADDRESS]. За довіреністю ( а.с 38) позивачці надано право керування домоволодінням [ADDRESS], а саме: здійснювати догляд за будинком, мати вільний доступ до нього, вносити необхідні комунальні платежі, ..., слідкувати за ремонтом, при необхідності його проведення у будинку ... В судовому засіданні були допитані свідки, які пояснили наступне. Так, свідок [PERSON] пояснив, що позивачку знає як сусідку, яка мешкає на спірній ділянці з 2006 року. Сусідній будинок, у якому мешкає на цей час позивачка, стояв на ділянці з 1963 року. В будинку з 1963 року є дві кімнати. Позивачка та її чоловік здійснили у 2006 року ремонт даху, водопроводу. Відремонтували огорожу, яка була і раніше. До 2006 року у будинку мешкали квартиранти, з якими спілкувалася позивачка. Свідок [PERSON] пояснила, що знає позивачку з 2000 року, яка періодично з'являлася у спірному будинку, а з 2006 року вона мешкає у будинку постійно. Мешкаючи у спірному будинку, позивачка вивезла сміття, здійснила ремонт даху і огорожі, але в цілому будинок остався в первинному стані. Свідок вказувала, що не знає, хто раніше мешкав у будинку. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що знає позивачку з 2004 року, тобто з того часу, як свідок став мешкати по сусідству з будинком позивачки, яка оселилася у цьому будинку з чоловіком. Дітей позивачки вона не бачила. Свідок вказувала, що позивачка поралась у городі, будівництва не вела, але ремонт вікон та дверей у будинку робила. Таким чином, згідно до пояснень свідків та позивачки, вона дійсно до 2006 року пускала квартирантів, а з 2006 року особисто проживала у будинку [ADDRESS], проводила поточний ремонт, сплачувала комунальні платежі та інше, і цей факт ніхто не оспорює, однак все це вона робила від імені [PERSON], яка уповноважила її на виконання всіх цих дій від її імені саме цією довіреністю від 17.10.2001 року. Укладення ж позивачкою від свого імені договору с водопостачальною та іншими установами тощо є перевищенням її повноважень. Сам по собі факт надання довіреність не є доказом укладення між сторонами договору купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки. За таких обставин, у суду нема законних підстав для визнання правочину купівлі-продажу від 17.10.2001 року дійсним, а тому він не породжує тих правових наслідків, настання яких бажали сторони (ст. 48 ЦК України в редакції 1963 року). Крім того, позивачкою при подачі цього позову пропущено строк позовної давності, передбачений ст. 71 ЦК України (в редакції 1963 року), який не підлягає поновленню з таких підстав. Згідно матеріалів справи, розписка датована 17 жовтня 2001 року, а позивачка подала цей позов про визнання правочину (угоди) купівлі-продажу дійсним лише 29 травня 2007 року, тобто вже після визнання [PERSON] рішенням суду від 26.03.2007 року померлою. Суду не зрозуміло, а позивачкою цьому не надано належних доказів, що їй перешкоджало звернутися до суду з таким позовом за життя сестри - [PERSON]. Нотаріально посвідчена довіреність на право догляду та керування домоволодінням [ADDRESS] від 17.10.2001 року, яку позивачка розцінює як один із доказів укладення між сторонами правочину купівлі-продажу будинку, була видана строком на три роки і строк її дії закінчився 17.10.2004 року, однак і після цього позивачка не звернулася до суду з позовом. Таким чином, розглянувши дану цивільну справу за участю усіх зацікавлених осіб, у рамках заявлених вимог, на основі дотримання принципів диспозитивності, змагальності і справедливості судочинства, всебічного та повного дослідження обставин справи, перевірки їх наданими сторонами доказами, оцінивши їх у сукупності, виконавши вимоги процесуального закону, суд дійшов висновку, що позов підлягає залишенню без задоволення. На підставі ст. 22 ЗК, Декрету Кабінету Міністрів України № 15-92 від 26.12.1992 року ст.ст. 71, 105 ЦК України (в редакції 1963 року), ст.ст. 2, 9 Закону України від 01.07.2004 р. №1952-IV „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно таїх обмежень”, ст.ст. 125, 126 ЗК України, ст.ст. 181, 182 ЦК України (в редакції 2003 року),

Outcome: dismissed