Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-25 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON]. про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням в[ADDRESS]та вселення до вказаного будинку. В первісній та додатковій позовних заявах зазначили, що вони є відповідно колишньою дружиною та дочкою відповідача [PERSON] Спірний будинок належить на праві власності [PERSON]., але після одруження [PERSON]та [PERSON] з 1982 року вони проживали в цьому будинку. [PERSON] почала в ньому проживати з народження - [INFO]. На початку вересня 2007 року [PERSON] разом зі своєю матір'ю [PERSON]. винесли належні позивачам речі на подвір'я, а в будинку змінили замки. З цього часу в будинок їх не пускають, тому позивачі вимушені проживати в літньому флігелі. Оскільки за час спільного проживання в будинку в період з 1982 року по 2007 рік вони вели спільне господарство, позивачі просили суд прийняти рішення, яким визнати їх членами сім'ї власника будинку [PERSON], визнати за ними право користування жилим будинком та господарськими спорудами за адресою: усунути перешкоди в користуванні цим будинком та вселити їх в будинок. Під час розгляду справи судом відповідачі [PERSON] та [PERSON]. звернулись до суду з зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON]про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням та виселення. В своїх зустрічній та додатковій зустрічній позовних заявах посилались на те, що [PERSON] та [PERSON] у 2002 році через ускладнення сімейних відносин виїхали на квартиру, яку знімали по В цій квартирі вони проживали близько року, а коли у 2003 році вирішили повернутись, вселились у флігель, де і живуть до цього часу. Вважають, що фактично між сторонами склались відносини з договору оренди приміщення. [PERSON] сама забрала свої речі, їх ніхто не виставляв на подвір'я. При цьому [PERSON] та [PERSON] не сплачують за комунальні послуги, зокрема за газ, електроенергію, не беруть участі в утриманні житлових та господарських побудов, постійно сваряться, чим роблять неможливим співжиття з ними. Тому просять суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловими приміщеннями в домогосподарстві за адресою: [ADDRESS]визнати таким, що розірваний, усний договір найму літньої кухні, виселити їх з приміщення літньої кухні без надання іншого житлового приміщення, зобов'язати Відділення ГІРФО Київського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області скасувати їх реєстрацію за вказаною адресою. В подальшому за заявою відповідачів-позивачів їх позовні вимоги про виселення [PERSON]з приміщення літньої кухні та зняття її з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] залишені без розгляду. В судовому засіданні позивачі-відповідачі [PERSON] та [PERSON] а також їх представник [PERSON] позов підтримали, пославшись на викладені в ньому обставини. Проти зустрічного позову заперечили. Просили суд їх позовні вимоги задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідачі-позивачі [PERSON] [PERSON]. та їх представник - адвокат [PERSON]проти первісного позову заперечили, вважаючи його безпідставним. Зустрічний позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити. Відповідач - Київський РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області та третя особа, що не заявляє самостійних вимог, - ГЖЕД №7 в судове засідання своїх представників не направили, будучи у встановленому законом порядку повідомленими про час та місце розгляду справи, звернулись до суду з листами, в яких просили справу розглядати за відсутності їх представників (а.с.116-119). Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в судове засідання не з'явились. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши докази у справі, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що будинок[ADDRESS]належить на праві приватної власності Персань Надії Панасівні. Зазначене підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок №259, виданим 02.04.1990 року Виконкомом Київської районної у м.Полтаві ради на підставі рішення від 13.03.1990 року №142 (а.с.20, 21). Крім власника у вказаному будинку проживає її син - [PERSON] Після одруження 19.06.1982 року з [PERSON]у вказаному будинку стала проживати [PERSON], а після народження [INFO] також і їх дочка - [PERSON] Всі вказані особи зареєстровані за місцем проживання. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Тому суд вважає, що [PERSON] як член сім'ї (син) власника жилого будинку [PERSON]. вселив членів своєї сім'ї - дружину [PERSON] та дочку [PERSON] в спірне жиле приміщення. Під час спільного проживання між сторонами почали виникати конфлікти, внаслідок яких у 2002 чи 2003 році [PERSON] та [PERSON] тимчасово проживали на квартирі, яку знімали (точніше період проживання позивачів-відповідачів на квартирі судом не встановлений). Згодом повернулися жити у спірне домоволодіння, але внаслідок складних сімейних відносин почали проживати у літній кухні - нежитловому приміщенні, що пристосовано до проживання у ньому. В жилому будинку [PERSON] змінив замки, у зв'язку з чим позивачі-відповідачі не мають доступу в жиле приміщення, позбавлені можливості користуватись ним. Відповідачі-позивачі категорично заперечують проти вселення [PERSON] та [PERSON] в жилий будинок. Крім пояснень сторін викладене підтверджується наступними доказами: даними відмовного матеріалу Київського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області за 2006 рік №1345, а саме: постановою від 20.05.2006 року про відмову в порушенні кримінальної справи за заявою [PERSON] щодо неправомірних дій [PERSON]. Вказаною постановою встановлено, що по різним причинам між сторонами на побутовому ґрунті виникають сімейні конфлікти: через розподіл житла, майна та з питання оплати комунальних послуг (арк. відм. мат. 1); заявою [PERSON] від17.05.2006 року, яка попереджена про кримінальну відповідальність за ст.383, 384 КК України на адресу Київського РВ, в якій вона скаржилась, що [PERSON] зловживає спиртними напоями, чинить вдома сварки, виганяє з помешкання, міняє вхідні замки, погрожує застосуванням фізичної сили (арк. відм. мат. 2); офіційним застереженням, винесеним органами міліції Персаню Сергію Павловичу про недопущення антигромадської поведінки у побуті та суспільстві, а також насильства в сім'ї від 18.05.2006 року (арк. відм. мат. 4); показаннями свідка [PERSON], яка суду пояснила, що неодноразово, знаходячись біля домоволодіння, в якому проживають сторони у справі, чула їх сварки, в тому числі і з питання користування житлом. Аналізуючи вказані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] жилим приміщенням в будинку[ADDRESS]не користуються з поважних причин - через конфлікти, що виникають між сторонами. 15 жовтня 2005 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє особу права користування займаним приміщенням. Тому суд приходить до висновку, що внаслідок розірвання шлюбу з [PERSON][PERSON] не втратила права користування спірним жилим приміщенням. Також суд бере до уваги, що сторони проживають в домоволодінні, за визначенням ст.381 ЦК України - садибі, що являє собою земельну ділянку разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними та підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. Зазначене підтверджується технічним паспортом на спірний будинок (а.с.22-27). Законодавець визначає садибу як єдиний об'єкт права власності. Зокрема, ч.2 ст.381 ЦК України передбачено, що у разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено законом або договором. Тому суд вважає, що оскільки позивачі-відповідачі користувалися частиною садиби - літньою кухнею (за визначенням сторін - «флігелем») та іншими господарськими спорудами за згодою власника - [PERSON]., вони не можуть бути визнані такими, що втратили право користування іншою частиною садиби - жилим будинком - з підстав не проживання у ньому. На підставі викладеного суд приходить до висновку про необхідність визнати за позивачами-відповідачами право користування жилим будинком за адресою: [ADDRESS]усунути перешкоди в користуванні жилим приміщенням та вселити їх в будинок. У зв'язку з цим не підлягає задоволенню зустрічна позовна вимога про визнання їх такими, що втратили право користування житловими приміщеннями, а відповідно і зняття з реєстраційного обліку місця їх проживання Київським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області. Посилання відповідачів-позивачів на те, що [PERSON] та [PERSON]не оплачують комунальні послуги, не проводять ремонту приміщення, яким користуються, суд не вбачає як підставу для визнання їх такими, що втратили право користування житлом та виселення. Суд бере до уваги, що згідно ст. 151 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Безгосподарне утримання громадянином належного йому будинку тягне за собою наслідки, передбачені законодавством. За змістом ст.156 ЖК України члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку і придомової території та проведенню ремонту. Тобто, покладаючи на власника повну відповідальність за утримання свого майна, на членів сім'ї власника або осіб, прирівняних до них, законодавець покладає обов'язок лише брати участь в утриманні майна. Вирішуючи позовну вимогу про визнання [PERSON] та [PERSON] членами сім'ї власника житла, суд виходить з положень ст.64 ЖК України, яка передбачає, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Як пояснюють всі особи, що беруть участь у справі, між ними склався такий порядок користування жилим будинком: однією його половиною користувалася [PERSON]., а іншою - [PERSON] [PERSON] та [PERSON] При цьому [PERSON] та [PERSON] вели спільне господарство з [PERSON], але не з [PERSON]. Тому членами сім'ї [PERSON]. вони не були, а в жилий будинок вселились як члени сім'ї [PERSON]- члена сім'ї власника будинку. Тому в задоволенні позовної вимоги про визнання позивачів-відповідачів членами сім'ї власника будинку необхідно відмовити за її безпідставністю. При вирішенні зустрічної позовної вимоги про виселення [PERSON] та [PERSON] з приміщення літньої кухні суд бере до уваги, що відповідно до ст.157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, встановлених ст.116 ЖК України, а саме: якщо вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Проте, доказів, на підставі яких суд міг встановити руйнування, псування жилого приміщення, використання його не за призначенням чи порушення правил співжиття з боку [PERSON] та [PERSON] суду надано не було. Також суд звертає увагу на те, що як пояснюють сторони та підтверджується технічним паспортом на спірне домоволодіння, споруда літ. «Б», в якій проживають позивачі-відповідачі, є нежитловою - літньою кухнею. Але на даний час такої процесуальної дії як виселення з нежитлового приміщення чинним законодавством не передбачено. При вирішенні зустрічної позовної вимоги про визнання таким, що розірвано, усного договору найму літньої кухні в спірному домогосподарстві, суд виходить з того, що літня кухня, як об'єкт господарського призначення є складовою садиби, та виходячи зі змісту ст.381 ЦК України не може бути самостійним об'єктом цивільно-правових угод. Крім того, будь-яких доказів наявності між сторонами домовленості щодо використання позивачами-відповідачами приміщення літньої кухні на умовах найму, а не безоплатного користування, сторонами суду надано не було. Виходячи з аналізу доказів, наявних в матеріалах справи, суд не вбачає ознак договору найму приміщення у правовідносинах, що виникли між сторонами, а відповідно не вбачає і правових підстав для визнання такого договору розірваним. На підставі викладеного суд прийшов до висновку про обґрунтованість та необхідність часткового задоволення первісного позову, та відмови в задоволенні зустрічного позову.

Outcome: partial