Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-21 00:00:00

22.07.2008 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи: Нововодянська сільська рада, приватний нотаріус [PERSON] «про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним, про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки - дійсним, про визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки» В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що з відповідачем -1 [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі. У квітні 2006 року вони з відповідачем -1, вирішили купити земельну ділянку для садівництва. Переговори і обговорення суми за купівлю земельної ділянки з продавцем, відповідачем -2, [PERSON], вела вона. Але укладати угоду купівлі-продажу відповідач - 1 [PERSON] і відповідач - 2 [PERSON] вирішили без неї. Земельна ділянка була придбана за спільні кошти подружжя, при цьому фактично договір купівлі-продажу було оформлено договором дарування. В червні 2008 року шлюб між позивачкою і [PERSON] був розірваний. Коли між позивачкою і відповідачем - 1 [PERSON] постало питання розподілу спільно нажитого майна, колишній чоловік пояснив їй, що вона не має права на цю ділянку і ділитися цією власністю з нею не хоче. Він буде продавати цю земельну ділянку і вже знайшов покупців. Нормативним обґрунтуванням своїх позовних вимог позивачка зазначає ч.3 статті 215 ЦК України, де вказано: якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Вважає, обставини укладення правочину дарування земельної ділянки та правовідносини, що при цьому виникли, засвідчують те, що правочин є удаваним, що приховує інший, який дійсно мав місце, а саме договір купівлі-продажу земельної ділянки. Оскільки після розірвання шлюбу відповідач - 1 [PERSON] не визнає за нею права власності на Ѕ частину земельної ділянки, придбаної на спільні кошти подружжя, вона просить суд визнавати договір дарування, укладений 26.04.2006 року, удаваним, а договір купівлі-продажу - дійсним та визнавати за нею право власності на Ѕ частину земельної ділянки, судові витрати покласти на відповідача-1. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та підтвердили обставини викладені у позовній заяві просят суд задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився подав до суду заяву, в якої просить справу розглядати у його відсутність та заяву про визнання позову. Треті особи треті особи: Нововодянська сільська рада, приватний нотаріус [PERSON] надали заяву про розгляд справи у їхню відсутність. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, допитавши свідка, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON], перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.04.1995 року, про що свідчить свідоцтво про одруження ( а.с.8). Шлюб між [PERSON] та [PERSON], розірвано 19.08.2008 року про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу. В судовому засіданні встановлено, що 26.04.2006 року відповідачі уклали договір дарування земельної ділянки 0,08 га, розташованої [ADDRESS], який посвідчений приватним нотаріусом Кам'янсько-Дніпровського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON], реєстровий номер № 865. Згідно ч.1 ст. 717 Цивільного кодексу України, по договору дарування одна сторона ( дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Як вбачається з розписки відповідача [PERSON] про те, що він дійсно отримав від [PERSON] грошові кошти за продаж земельної ділянки 0,08 га, розташованої [ADDRESS]. в сумі 6000 грн. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона знайома з подружжями [PERSON], бо їхні діти навчаються в одному класі ЗОШ №2. На початку квітня 2006 року позивачка їй розповідала, що вони з чоловіком планують купити земельну ділянку, яка розташована в селі Примірне, Кам'янсько-Дніпровського району Запорізької області і те, що позивачка вже зустрічалась із продавцем земельної ділянки і скоро буде укладатись угода про купівлю. Але після розлучення подружжя [PERSON], позивачка їй розповіла, що її колишній чоловік оформив договір дарування земельної ділянки на себе, а її він ввів в оману. Свідок пояснила, що за купівлю-продаж земельної ділянки мова йшла про суму в шість тисяч гривень. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що укладаючи договір дарування, сторони, фактично, уклали договір купівлі-продажу, оскільки, відповідач -1 передав відповідачу -2 за земельну ділянку грошові кошти в сумі шість тисяч гривень, що підтверджується розпискою. Згідно ч.3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Суд прийшов до висновку, що правовідносини, які виникли, повинні регулюватися ст. 655 ЦК України. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що за час сумісного сімейного життя подружжя придбали майно - земельну ділянку 0,08 га, яка розташована [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України є спільною сумісною власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. В судовому засіданні встановлено, що між дружиною та чоловіком домовленості про володіння, користування і розпоряджання майном не було.

Outcome: approved