Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-16 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовною заявою про визнання малолітньої доньки [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, а саме, квартирою [ADDRESS] в м. Чернігові. Свої вимоги мотивував тим, що власниками зазначеної квартири є його батьки- [PERSON], [PERSON] та він в рівних частинах. В спірній квартирі також зареєстрована його донька - [PERSON], [INFO], яка в ній не проживає без поважних причин, оскільки разом з матір”ю [PERSON] добровільно залишила квартиру, проживає за іншою адресою, не приймає участі в утриманні житла, не здійснює будь-яких заходів по вселенню в квартиру. Перешкод в проживанні та користуванні квартирою їй ніхто не створює, але реєстрація доньки в квартирі порушує його права як власника квартири, в зв'язку з чим на нього покладаються зайві витрати за комунальні послуги. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 лютого 2008 року визнано втратившою право на житло його колишню дружину. Про непроживання в квартирі його доньки понад встановлений законодавством строк свідчить акт КП "ЖЕК-10" від 19 березня 2008 року , а також витяг з рішення виконкому Деснянської районної у м. Чернігові ради від 25 вересня 2006 року №250 про дозвіл спілкуватись з донькою один раз на тиждень, яка вже на той час проживала за іншою адресою. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 вересня 2008 року визнано [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] в м. Чернігові. В апеляційній скарзі [PERSON], законний представник [PERSON], просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову [PERSON] в задоволенні його позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; порушення норм матеріального та процесуального суду. На думку апелянта, не відповідає дійсним обставинам справи висновок суду про те, що вона разом з неповнолітньою донькою добровільно залишили спірну квартиру, оскільки насправді [PERSON] вигнав їх з квартири, при цьому сам відніс частину їхніх речей до її батьків, а частина речей залишилася у позивача, та забрав у них ключі від квартири. В зв'язку з чим недоведеними залишилися обставини, що вона разом з неповнолітньою дочкою добровільно залишили спірну квартиру і вона забрала речі з квартири, оскільки фактично цього зробити не могла, так як у неї не було ключів від квартири. Продавши дану квартиру, позивач позбавить дитину права на житло, оскільки іншого житла вона немає. На думку апелянта, в силу ч.3 ст. 71 ЖК України за її неповнолітньою дитиною повинно зберігатися жиле приміщення протягом усього часу її відсутності. В порушення вимог ст. 215 ЦПК України в мотивувальній частині рішення не зазначені мотиви, з яких суд взяв до уваги або відхилив докази. Зокрема, як зазначає апелянт, не можуть бути доказами у справі покази свідка [PERSON], який проживає в іншому районі м.Чернігова і необізнаний щодо факту проживання в спірній квартирі дитини, та акт КП "ЖЕК-10", який був складений в той час, коли дитина була у школі, а вона на роботі; суд не взяв до уваги її пояснень з приводу відсутності у неї та у дитини ключів від квартири; не взяті до уваги і заперечення проти позову органу опіки та піклування - Деснянської районної у місті Чернігові ради та КП „ЖЕК-10”. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового, виходячи з наступного. Як пояснила в судовому засіданні апеляційного суду [PERSON] між нею та чоловіком - позивачем по справі приблизно з 2004 року почали виникати суперечки, непорозуміння, і вони, з метою розібратися у почуттях та своїх стосунках, на деякий час розходилися, жили окремо, і, оскільки подружнє життя не склалося, в 2006 році розірвали шлюбні відносини. За таких обставин вона з дитиною змушена була залишити квартиру позивача і перейти жити до своїх батьків, яким належить на праві власності двохкімнатна квартира в м.Чернігові по [ADDRESS]. Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 04 лютого 2008 року [PERSON] визнана втратившою право користування житлом у спірній квартирі. З таким судовим рішенням вона погодилась і на підставі цього рішення знята з реєстрації 10 квітня 2008 року, в даний час живе без реєстрації з дитиною у своїх батьків. Проти зазначеного не заперечував представник позивача, ці факти підтверджуються матеріалами справи. Визнаючи [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, а саме, квартирою [ADDRESS] в м.Чернігові, суд першої інстанції виходив з того, що дитина не проживає в цій квартирі понад шість місяців, в ній немає особистих речей та належного дитині майна. Апеляційний суд не може погодитися з висновком суду про визнання малолітньої особи такою, що втратила право користування житлом в квартирі, належній на праві спільної часткової власності її батькові. Згідно статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка підписана та ратифікована Україною, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов”язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов”язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, із цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 18 Закону України „Про охорону дитинства” визначено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім”ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов”язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини - ч.7,8 ст.7 СК України. Ч.2 ст.3 СК України передбачено, що дитина належить до сім”ї своїх батьків і тоді, коли вона з ними не проживає. На підставі вищезазначених правових норм, апеляційний суд приходить до висновку, що [PERSON]була і є членом сім”ї [PERSON], незалежно від того, з ким вона проживає - батьком чи матір”ю, вона є членом сім”ї як в силу закону, так і природних підстав виникнення сім”ї - кровного споріднення та взаємних прав та обов”язків батьків і дитини, і тому не може бути визнана такою, що втратила право користування житлом, оскільки батьки мають однакові права і обов”язки щодо дітей, незважаючи на те, проживають вони разом чи ні. Крім того, апеляційний суд враховує і вік дитини - вона є малолітньою, і не взмозі і за віком і в ситуації, коли батьки намагаються врегулювати сімейні відносини, самостійно визначитися зі своїм місцем проживання. Самостійно реалізувати право вільного обрання свого місця проживання може лише фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років - ч.2 ст.29 ЦК України. Також апеляційний суд враховує, що мати дитини на даний час взагалі не має місця реєстрації, а тому визнання малолітньої дитини втратившою право користування житлом, належним її батьку, є порушенням житлових прав дитини. Оскільки це є недопустимим, виходячи з вимог міжнародної Конвенції про права дитини, національного законодавства, яке спрямоване на всебічний захист прав та інтересів дитини, судом, завданням якого і є саме захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, а в даному випадку малолітньої дитини, не можуть бути задоволені вимоги позивача та ухвалене рішення, яке суперечить чинним правовим нормам, що регулюють спірні правовідносини. За таких обставин, рішення суду першої інстанції не може бути залишене в силі, воно підлягає скасуванню, з ухваленням нового про відмову у задоволенні вимог [PERSON] як безпідставних і необґрунтованих. Належить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені нею судові витрати: 4грн.25 коп. судового збору та 7 грн.50 коп. сплачених витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Outcome: approved