Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-31 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що не мають права на користування житловим будинком, та виселення з будинку. На обґрунтування вимог позивачка в заяві та в судовому засіданні зазначила, що 04 липня 2001 року між нею та [PERSON]. було укладено договір довічного утримання, за яким [PERSON]. передав у власність позивачці житловий будинок, що знаходиться за [ADDRESS]. У вересні 2003 року [PERSON]. звернувся до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання. Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 04.03.2004 року у задоволенні позову було відмовлено. 19.05.2004 року рішенням Апеляційного суду Миколаївської області рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 04.03.2004 року було скасовано, а договір довічного утримання - розірвано. Спірний житловий будинок у порядку спадкування після смерті [PERSON]. (померлого [INFO]) перейшов у власність [PERSON].. 05.12.2006 року [PERSON]. спірний житловий будинок продала відповідачці [PERSON]., котра перебуває у шлюбі з відповідачем [PERSON]. та має сина [PERSON].. 06.06.2007 року ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 19.05.2004 року скасовано, а рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 04.03.2004 року - залишено без змін. Вказаною ухвалою Верховного Суду України підтверджено легітимність договору довічного утримання від 04.07.2001 року. 26.11.2007 року рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області спірний житловий будинок з приналежними до нього спорудами витребувано у відповідачів та визнано недійсним свідоцтво від 20.07.2004 року про право на спадщину за законом і договір купівлі-продажу вказаного будинку від 05.12.2006 року. Посилаючись на викладене, позивачка просила визнати відповідачів такими, що не мають права на користування житловим приміщенням, розташованим за [ADDRESS], та виселити відповідачів з вказаного житлового приміщення. Відповідачка [PERSON]. в судовому засіданні позов не визнала вказавши, що відповідачі правомірно проживають в спірному будинку, а позивачка не обґрунтувала належним чином вимоги про виселення відповідачів з спірного житлового будинку. Відповідач [PERSON]. в судовому засіданні позов не визнав, вказавши на необґрунтованість позовних вимог про виселення відповідачів з спірного будинку. Відповідач [PERSON]. в судове засідання не з'явився, від нього надійшла заява про слухання справи в його відсутність. З врахуванням пояснень відповідачів, оцінивши показання позивачки, , наявні у справі матеріали (технічний паспорт на житловий будинок; акт депутата Баштанської міської ради від 15.05.2008 року; витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.07.2007 року, будинкову книгу, договір довічного утримання від 04.07.2001 року, свідоцтво про право на спадщину від 12.07.2004 року, договір купівлі-продажу спірного житлового будинку від 05.12.2006 року, технічних паспорт на спірний житловий будинок, рішення Баштанського райсуду від 26.11.2007 року в цивільній справі №2-596/2007р., ухвалу апеляційного суду від 10.04.2008 року, матеріали цивільної справи №2-596/07 та ін..), суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог і мо­жливість задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що 04 липня 2001 року між позивачкою та [PERSON]. було укладено договір довічного утримання, за яким [PERSON]. передав у власність позивачці житловий будинок, що знаходиться за [ADDRESS]. У вересні 2003 року [PERSON]. звернувся до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання. Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 04.03.2004 року у задоволенні позову було відмовлено. 19.05.2004 року рішенням Апеляційного суду Миколаївської області рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 04.03.2004 року було скасовано, а договір довічного утримання - розірвано. Після цього вказаний житловий будинок у порядку спадкування після смерті [PERSON]. (померлого [INFO] ) перейшов у власність [PERSON].. 05.12.2006 року [PERSON]. спірний житловий будинок продала відповідачці [PERSON].. 06.06.2007 року ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 19.05.2004 року скасовано, а рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 04.03.2004 року - залишено без змін. Тобто, вказаною ухвалою Верховного Суду України підтверджено легітимність договору довічного утримання від 04.07.2001 року та поновлено право приватної власності позивачки на будинок [ADDRESS]. 26.11.2007 року рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області спірний житловий будинок з приналежними до нього спорудами витребувано у [PERSON] і [PERSON]та визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 20.07.2004 року та договір купівлі-продажу спірного будинку від 05.12.2006 року. На час слухання справи в спірному житловому будинку проживають відповідачі. Відповідно до ст.61 ч.3 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Зі змісту ч.1 ст. 317, ч.1, 2, 7 ст. 319 ЦК України слідує, що право володіти, користуватися та розпоряджатися майном належить власнику, який розпоряджається своїм майном на власний розсуд, в тому числі, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власник може бути зобов'язаний допустити до користування майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зі змісту вказаної статті слідує, що власник майна може вимагати усунення будь-яких порушень права власності (права володіння, користування та розпорядження), у тому числі, і шляхом виселення. В судовому засіданні достеменно встановлено, що відповідачі, що придбали спірний будинок за договором купівлі-продажу у особи, яка згідно з рішенням суду не була власником майна, а, отже, і не мала повноважень на розпорядження вказаним майном, користуються житловим будинком (здійснюють складову частину правомочностей власника) без законних підстав та не перебувають з позивачкою у будь-яких договірних відносинах з приводу користування спірним будинком. Зазначене є підставою для застосування положень Закону про захист прав власника майна, в зв'язку з чим відповідачі підлягають виселенню зі спірного житлового будинку, оскільки, в даному випадку, користування відповідачами майном позивачки без достатніх правових підстав порушує законне право власника на володіння, користування та розпорядження власним майном. Правових підстав для застосування положень ЖК України про виселення з наданням іншого житлового приміщення судом не встановлено. Наслідком вищенаведеного є правова обґрунтованість і доведеність вимог позивачки про виселення відповідачів з належного їй на праві власності житлового будинку. Відповідно до ст.ст. 79; 81 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати пов'язані з інформаційно-технічним забезпеченням розгляду цивільної справи та витрати по оплаті судового збору. На підставі ч.1 ст. 317, ч.1, 2, 7 ст. 319, ч.1 ст. 321, ч.2 ст. 386, ст. 391 ЦК України та

Outcome: approved