Jurisdiction: civil
Date: 2008-09-30 00:00:00

Позивачка [PERSON] 17 лютого 2005 року звернулася до суду з позовом до свого племінника - [PERSON] з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS], укладеного між нею та відповідачем і посвідченого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] 22 січня 2002 року посилаючись на те, що в дійсності вона мала на меті укласти з ним договір довічного утримання, про що і повідомила приватного нотаріуса [PERSON], але під час укладання договору її ввели в оману і вона підписала договір дарування, про що дізналася лише через два роки, коли відповідач став погано до неї ставитися і вона була вимушена повернутися від нього жити до своєї квартири. Також позивачка вважала, що діями відповідача їй було заподіяно моральну шкоду, у відшкодування якої вона просила стягнути з відповідача на її користь 10000 грн. В зв'язку зі смертю позивачки [PERSON] ухвалою суду було допущено до участі в справі в якості позивача її правонаступника [PERSON] ( т. 1, а.с., 34, 36, т. 2 а.с. 18 - 20). В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала і пояснила, що зі слів [PERSON] їй відомо, що вона взагалі ніколи не була у приватного нотаріуса [PERSON] і ніякого договору з [PERSON] не підписувала, вона тільки підписала якийсь маленький аркуш паперу, після чого в січні 2002 року [PERSON] забрав її до себе в Росію, щоб вона доглядала його дитину - інваліда дитинства. Там, в Росії, вона прожила два роки, протягом яких сім'я [PERSON] дуже погано до неї ставилася: її ображали, били, не давали їсти, виганяли з кухні, їй дуже важко було доглядати доньку племінника, яка постійно від неї тікала, тому вона повернулася додому на Україну. ЇЇ перевіз додому [PERSON] і вона зняла з книжки 2000 грн. і віддала їх відповідачу за те, що він її протягом двох років доглядав. [PERSON] почала шукати, хто б її доглянув, і звернулася з цим проханням до неї, пообіцявши за це свою квартиру. Вона погодилася і в листопаді 2004 року [PERSON] перейшла до неї жити. В січні 2005 року вона попросила її поїхати у БТІ та взяти там договір довічного утримання, який вона уклала з відповідачем, маючи намір його розірвати. Вона поїхала, але їй його не дали, пославшись на те, що вона не має на це відповідних повноважень. 02 лютого 2005 року [PERSON] зробила на її ім'я довіреність, але ї на підставі довіреності їй в БТІ нічого не дали. Тоді вона 12 лютого 2005 року привезла саму [PERSON] до БТІ. Протягом двох годин начальник БТІ не давав їм подивитися договір і, на її думку, за цей час він зробив цей договір дарування у приватного нотаріуса [PERSON] В тому договорі, що він тоді їм показав, був інший підпис [PERSON] Після цього вони звернулися до адвоката, який склав позовну заяву до суду і [PERSON] її підписала, але здати до суду в той же день не змогла, так як у суді був не прийомний день. В той же день близько 22 години [PERSON] пішла ночувати до своєї квартири. Вранці вона прийшла до неї додому і побачила, що [PERSON] знепритомніла. Вона викликала „Швидку”, попередній діагноз лікарі поставили - інфаркт і забрали її до лікарні. Через 3 - 4 дні [PERSON] стало краще і вона сказала, що все своє майно залишить їй. Наступного дня їй стало гірше і вночі вона померла. Вона її поховала. Відповідач на похорон навіть не приїхав, він приїхав [INFO] року і потребував свідоцтво про смерть, але вона йому його не дала і повідомила, що на підставі виданої [PERSON] довіреності здала її позовну заяву до суду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений через свого представника, звернувся до суду з заявою про розгляд справи в його відсутність за участю його представника [PERSON] (т. 2, а.с. 41). Представник відповідача [PERSON] позов не визнала і пояснила, що [PERSON] усвідомлювала, що укладає з відповідачем саме договір дарування, а не довічного утримання, вона з 1985 року постійно жила в м. Харкові і добре розуміла українську мову, хоча дійсно вона погано бачила, але сліпою не була, про що свідчить її власноручний напис в заповіті, укладеному на користь позивачки [PERSON] В липні 2004 року [PERSON] зверталася до Територіального центру Орджонікідзевського району м. Харкова з питання надання їй сторонньої допомоги, де її узяли на облік як стару одиноку людину. Ця обставина беззаперечно свідчить про те, що вже на той час [PERSON] знала, що уклала з відповідачем договір саме дарування, оскільки, якщо б це був договір довічного утримання, то її на облік би до Територіального центру не взяли. До самої смерті [PERSON] зберігала гарні стосунки з відповідачем, вони постійно дзвонили одне одному, спілкувалися. [PERSON] ніколи не переходила жити до позивачки, оскільки їй постійно надавалася допомога співробітником Територіально центру, вона постійно була у себе вдома, звідкіля її і забрала «Швидка» до лікарні. Третя особа - приватний нотаріус [PERSON] позов не визнала і пояснила, що 22 січня 2002 року до неї звернулися [PERSON] та її племінник [PERSON] з питання укладання договору дарування належної [PERSON] на праві власності квартири. Вона перевірила правовстановлюючі документи, впевнилася в дієздатності сторін і відсутності заборони на квартиру і роз'яснила правові наслідки договору дарування, запропонувавши при цьому [PERSON] укласти з племінником договір довічного утримання, на що [PERSON] впевнено відповіла, що вона не бажає укладати договір довічного утримання, оскільки раніше вже укладала такий договір з сторонньою особою, але потім його розірвала. [PERSON] повідомила, що інших родичів, крім [PERSON] вона не має і після укладання цього договору дарування [PERSON] забирає її жити до себе до Російської Федерації, тому вона бажає, щоб її квартира зразу стала належати йому. Нотаріус склала проект договору, надала сторонам можливість з ним ознайомитися, прочитала його вголос і на російській мові ще раз роз'яснила сторонам правові наслідки цієї угоди, після чого сторони повідомили, що їм зміст договору дарування цілком зрозумілий і підписали договір дарування. Вона його посвідчила, після чого копію договору видала [PERSON] та один примірник договору - обдарованому [PERSON] При цьому [PERSON] зазначила, що [PERSON] була громадянкою України, тривалий час жила на України і під час укладання договору повідомила, що вона досить добре розуміє українську мову. [PERSON] дійсно мала поганий зір, але сліпою не була і в окулярах самостійно і впевнено підписала договір дарування, тому ніяких підстав для складання письмово перекладу договору на російську мову чи запрошення інших осіб для участі в його посвідчені - не було. Вислухавши позивачку, представника відповідача, третю особу, свідків, вивчивши матеріали справи, оцінив надані сторонами докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 22 січня 2002 року між [PERSON] та її племінником - відповідачем [PERSON] було укладено договір дарування, який було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за реєстровим № 2 - 223 (т.1, а.с. 12). Відповідно до цього договору [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар квартиру [ADDRESS]. Договір було підписано особисто [PERSON] та [PERSON], посвідчено приватним нотаріусом [PERSON], після чого один його примірник було видано відповідачу [PERSON], а копію договору було видано [PERSON], про що є відповідна відмітка з особистим підписом [PERSON] в реєстрі нотаріальних дій приватного нотаріуса [PERSON] Після укладання цього договору відповідач [PERSON] забрав [PERSON] жити до себе додому в с. Паралель Томської області Російської Федерації. Навесні 2004 року на прохання [PERSON] відповідач перевіз її назад до спірної квартири. Після цього вони продовжували підтримувати добрі стосунки, відповідач постійно телефонував їй, цікавився її справами та станом здоров'я. 18 червня 2004 року [PERSON] звернулася до Територіального центру соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян Орджонікідзевського району м. Харкова, де її було взято на обслуговування. Допомога їй надавалася соціальним робітником [PERSON] до 18 лютого 2005 року (т. 1, а.с. 60), коли [PERSON] померла (т. 1, а.с. 24). Наведені обставини встановлені судом на підставі зібраних по справі письмових доказів та пояснень допитаних в судовому засіданні свідків. Свідок [PERSON] пояснила суду, що з 2004 року вона працює соціальним робітником Територіального центру соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян Орджонікідзевського району м. Харкова і протягом 2004 року та до лютого 2005 року вона обслуговувала одиноку пенсіонерку [PERSON] Вона приходила до неї двічі на тиждень, купувала продукти та ліки, прибирала, платила комунальні платежі, оформляла 50% пільги на оплату квартирної плати та комунальних послуг, носила аналізи до лікарні. [PERSON] розповідала, що до неї ходить сусідка - [PERSON], яка також їй допомагає прибирати, прала її постільну білизну. Невдовзі [PERSON] стала вимагати, щоб вона ходила частіше, оскільки їй більше майже ніхто, крім цієї сусідки, не допомагає. [PERSON] просила її перерахувати та забрати собі 1000 грн., які вона мала на ощадній книжці, щоб її потім за них поховали. Просила після її смерті забрати собі її речі, оскільки квартиру вона вже подарувала своєму племіннику, збиралася його викликати до себе, розповідала, що жила в нього в Росії, відгукувалася про нього гарно, хвалила. Грошей [PERSON] на їжу не жаліла, на її прохання вона купувала їй гарні та дорогі продукти. Жила і ночувала [PERSON] виключно в себе вдома, в окулярах вона читала, дивилася телевізор, на вулиці гуляла сама без сторонньої допомоги. Коли [PERSON] у лютому 2002 року потрапила до лікарні, то вона її там відвідала. [PERSON] лежала біля реанімації, була «мокра». Разом з медсестрою вона її помила та переодягла. Медсестра розповіла, що приходила якась жінка, спробувала підписати у [PERSON] якісь папірці. З [PERSON] вона познайомилася за місяць до смерті [PERSON], коли черговий раз прийшла до неї додому, а двері квартири відкрила [PERSON] Після цього, вона її в квартирі [PERSON] більше не бачила. Після смерті [PERSON] [PERSON] просила її розповісти в суді, що начебто вона з [PERSON] їздила до БТІ. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона була сусідкою [PERSON] і багато років підтримувала з нею гарні стосунки, допомагала їй по господарству. До [PERSON] ходила з Територіального центру [PERSON] ([PERSON]), вона її неодноразово зустрічала в квартирі. В січні 2005 року вона ([PERSON]) викликала їй «Швидку» в цю квартиру. В неї були ключі від квартири, але наприкінці січня 2005 року [PERSON] в неї їх забрала пояснивши, що тепер до неї буде ходити якась жінка з «Червоного Хреста». [PERSON] ніколи не казала, що племінник її ошукав, розповідала, що подарувала йому квартиру, гарно про нього відгукувалася, говорила, що він якось приїздив, а останній раз дзвонив у грудні, поздоровляв її з Днем народження. [PERSON] прожила на Україні 20-ть років, українську мову розуміла, телевізор дивилася, прочитати в окулярах могла. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона була сусідкою [PERSON] До 2002 року вона кожний рік їздила до свого племінника в Росію, декілька разів і він приїздив до неї. В 2002 році [PERSON] розповіла їй, що подарувала квартиру племіннику, віддала їй ключі від квартири і поїхала жити до нього в Росію. Назад повернулася в 2004 році, сказала, що хоче деякий час пожити вдома. Після цього племінник постійно телефонував їй або іншій сусідці, і вони кликали [PERSON] до телефону. Вони спілкувалися гарно, поганого про племінника вона ніколи нічого не казала. [PERSON] сама писала, читала, дивилася телевізор, сама гуляла, українську мову розуміла. До того часу, поки в лютому 2005 року її не забрала «Швидка», вона постійно жила в своїй квартирі, нікуди ночувати не ходила, про [PERSON] їй не розповідала, але наприкінці січня 2005 року вона перестала з нею спілкуватися, з якої причини, їй не відомо. Допитана в якості свідка приватний нотаріус [PERSON] пояснила суду, що 22 січня 2002 року до неї звернулися [PERSON] та [PERSON] з приводу укладання договору дарування і надали документи на квартиру. Їй були надані договір довічного утримання і угода про його розірвання. [PERSON] пояснила, що [PERSON] її племінник і єдиний її родич та спадкоємець. Вона запропонувала [PERSON] укласти в державній нотаріальній конторі договір довічного утримання, від чого вона категорично відмовилася пояснивши, що вже раніше робила на чужих договір та заповіт. Тоді вона роз'яснила [PERSON] та [PERSON] усі правові наслідки договору дарування, на що [PERSON] відповіла, що їй все це відомо і зрозуміло. Заборони БТІ не було. Підготували проект договору, набрали його крупним шрифтом, щоб було легше читати, оскільки [PERSON] погано бачила на одне око. [PERSON] та [PERSON] разом довго читали договор, після чого на її запитання відповіли, що мова про договір довічного утримання не йде, оскільки [PERSON] їде жити до нього в Росію. [PERSON] особисто підписала договір, заяву про те, що вона не знаходиться в шлюбі, та реєстр. Вона була зряча, щоб хтось за неї підписував - мова не йшла. Підписи зроблені нею особисто, написано рівно - літера до літери. Під час посвідчення договору вона розмовляла з [PERSON] та [PERSON] російською мовою, перед підписанням читала їм текст договору. [PERSON] не заявляла, що не володіє українською мовою, вона її добре розуміла. За послуги нотаріуса та витяг з БТІ сплачував [PERSON] Раніше [PERSON] вже зробила заповіт на [PERSON] і ініціатором укладання цього договору однозначно була виключно сама [PERSON], яка складала враження дуже вольової людини. До укладання цього договору дарування [PERSON] раніше вже неодноразово укладала та розривала договори, складала та скасовувала заповіти, тобто вчиняла не менше чотирьох нотаріальних дій, що свідчить про те, що вона гарно усвідомлювала їх зміст. Після цього, вже в 2005 році вона робила довіреність, заповіт на користь позивачки, в якому особисто писала цілу фразу. Проаналізувавши вищенаведені пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] суд вважає їх пояснення об'єктивними і такими, що відповідають дійсним обставинам справи, оскільки ці свідки нічим не зацікавлені в результатах розгляду справи, підстав для давання неправдивих свідчень не мають, їх пояснення послідовні і гармонійно співвідносяться між собою та іншими письмовими доказами по справі, а саме: - копією договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON], який 22 січня 2002 року було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за реєстровим № 2 - 223, відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар квартиру [ADDRESS]. Договір було підписано особисто [PERSON] та [PERSON] (т.1, а.с. 12); - копією угоди від 05 листопада 1994 року про розірвання договору довічного утримання, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 12 березня 1994 року (т.1, а.с. 14); - копією реєстраційного посвідчення Харківським міським бюро технічної інвентаризації довідки ЖБК «Круг - 1» про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (т.1, а.с. 15); - копією довідки ЖБК «Круг - 1» про те, що [PERSON] належить квартир [ADDRESS] і пай за неї повністю внесений (т. 1, а.с. 16); - довідкою приватного нотаріуса [PERSON] про те, що згідно Єдиного реєстру заборон квартира [PERSON] за станом на 16 годин 46 хвилин 19 секунд 22 січня 2002 року під забороною не перебувала (т. 1, а.с. 17); - особисто підписаною [PERSON] заявою 22 січня 2002 року про те, що вона на час придбання квартири в шлюбі не перебувала (т.1, а.с. 19); - копією свідоцтва про шлюб [PERSON], яка свідчить про те, що відповідач по справі є її племінником (т.1, а.с. 95); - актом ЖБК «Круг - 1» від 27 січня 2004 року, відповідно до якого [PERSON] не жила в своїй квартирі з 01 лютого 2002 року до 25 січня 2004 року, квартира увесь цей час стояла опечатана (т.1, а.с. 111); - листом Територіального центру соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян Орджонікідзевського району м. Харкова, з якого вбачається, що [PERSON] знаходилася на обслуговуванні з 18 червня 2004 року до 18 лютого 2005 року і допомога їй надавалася соціальним робітником [PERSON] (т. 1, а.с. 60); - копією журналу за 2004 рік та січень, лютий 2005 року відвідування [PERSON] за місцем її проживання соціальним працівником Територіального центру [PERSON] з якого вбачається, що з 01 липня 2004 року до 31 грудня 2004 року [PERSON] відвідувала її двічі на тиждень (т. 1, а.с. 78 - 80, 112); - копією свідоцтва про смерть [PERSON] (т. 1, а.с. 24); Суд критично оцінює пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та допитаної в якості свідка позивачки [PERSON] щодо обставин укладання спірного договору дарування і не може прийняти їх в якості об'єктивних та покласти в основу рішення по справі, оскільки пояснення цих свідків не ґрунтуються на обставинах, безпосередніми свідками яких вони були, а відомі їм виключно зі слів інших осіб, а крім того, вони мають в собі великі внутрішні протиріччя, а саме: усі наведені свідки пояснили, що зі слів [PERSON] їм відомо, що племінник та нотаріус [PERSON] її ошукали, оскільки замість договору довічного утримання, нею було підписано з [PERSON] договір дарування, і, одночасно, ці ж самі свідки пояснюють, що [PERSON] взагалі ніколи не була у приватного нотаріуса [PERSON], з нею не спілкувалася і ніяких договорів з [PERSON] взагалі не підписувала. Крім того, пояснення цих свідків щодо обставин укладання спірного договору спростовуються наступним… Так, посилання позивачки та цих свідків на те, що [PERSON] була введена в оману щодо правових наслідків укладеного нею договору дарування, оскільки вважала, що укладала з відповідачем договір довічного утримання, спростовується тією обставиною, що раніше - 12 березня 1994 року вона вже укладала у державній нотаріальній конторі договір довічного утримання зі сторонньою особою, який потім за згодою сторін 05 листопада 1994 року було ними розірвано (а.с. 14), що беззаперечно свідчить про те, що вона була обізнана з порядком укладання та розірвання такого договору і впевнено могла відмежувати його від договору дарування, а також тією обставиною, що відповідно до Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України 18 червня 1994 року № 18/5 з подальшими змінами договори довічного утримання можуть посвідчуватися тільки державними нотаріусами. При укладанні договору [PERSON] не могла не розуміти, що вона знаходиться не в державній нотаріальній конторі за місцем свого проживання, а у приватного нотаріуса, розташованого у в приміщенні КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації». Посилання позивачки та свідків на те, що 12 лютого 2005 року, коли вона привезла [PERSON] до БТІ, протягом двох годин начальник БТІ не давав їм подивитися договір і за цей час зробив цей договір дарування у приватного нотаріуса [PERSON], так як в тому договорі, що він тоді їм після цього показав, був інший підпис [PERSON], спростовується тією обставиною, що під час посвідчення договору дарування 22 січня 2002 року приватним нотаріусом [PERSON] було складено довідку про те, що згідно Єдиного реєстру заборон квартира [PERSON] за станом на 16 годин 46 хвилин 19 секунд 22 січня 2002 року під забороною не перебувала (т. 1, а.с. 17), що безумовно свідчить про те, що спірний договір було укладено і посвідчено саме 22 січня 2002 року, а не 12 лютого 2005 року, як повідомляє позивачка. Посилання позивачки та свідків на те, що [PERSON] стало відомо про те, що в дійсності вона уклала з відповідачем договір дарування, а не довічного утримання, лише 12 лютого 2005 року - не відповідає дійсності і спростовується тією обставиною, що 18 червня 2004 року [PERSON], за її заявою, було взято на облік у Територіальному центрі соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян Орджонікідзевського району м. Харкова, що було б взагалі неможливим у разі укладання нею з відповідачем договору довічного утримання, оскільки в цьому випадку [PERSON] був би тією особою, яка повинна була піклуватися нею, і в цьому разі Територіальній центр [PERSON] б на обслуговування не взяв. Виходячи з цієї обставини та з того, що після повернення додому навесні 2004 року [PERSON] до КП «Харківське МБТІ» чи приватного нотаріуса [PERSON] з приводу отримання копії чи інформації щодо укладеного нею 22 січня 2002 року договору не зверталася, слід дійти висновку, що про укладання нею саме договору дарування, а не довічного утримання, їй було відомо ще до того, як вона поїхала на початку 2002 року жити до відповідача до Росії. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень. За наведених обставин суд вважає, що позивачкою не тільки не доведені обставини, на які вона посилається як підстави свого позову, а навпаки, уся сукупність зібраних по справі доказів безумовно спростовує викладені в позовній заяві обставини, і тому суд не вбачає підстав для задоволення заявленого позову і визнання договору дарування спірної квартири від 22 січня 2002 року - недійсним. В зв'язку з відмовою в задоволенні позову в частині визнання договору дарування недійсним, суд вважає за необхідне також відмовити в задоволенні позову і в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки ніяких протизаконних дій відповідачем у відношенні позивачки вчинено не було і ніякої моральної шкоди їй також не заподіяно. Відповідно до ст. ст. 10, 15, 88, 209, 212, 215 ЦПК України, ст. ст. 230, 717, 719 ЦК України, суд -

Outcome: dismissed