Jurisdiction: civil
Date: 2008-10-29 00:00:00

17 червня 2008 року [PERSON] заявила позов до відповідача - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Першотравенську про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що вона тривалий час, знаходилася у трудових відносинах з ВАТ «Павлоградвугілля» і працювала на шахті «Ювілейна» в . При виконанні трудових обов'язків захворіла на професійне захворювання - дефартроз колінних та ліктьових суглобів 1-2 ступеня зі стійким больовим синдромом. За висновком МСЕК від 17.07.2003 року їй було встановлено 35% стійкої втрати професійної працездатності. Протягом хвороби вона систематично лікується в лікарнях, санаторіях, більшість за свій рахунок. Відчуває сильний біль в руках та ногах, обмежена в рухах. Постійно відчуває страх перед появою ночі, тому що в стані покою болі надзвичайно посилюються. Постійні болі, постійний прийом ліків, нестача коштів на лікування, до фізичного болю додаються душевні страждання від безсилля позбавитися болю та полегшити страждання. Просить суд стягти з відповідача на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 103000 гривень. Представник позивачки [PERSON] в судовому засідання підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі та прохала суд їх задовольнити. Представник відповідача ВВД ФССНВУ в місті м. Першотравенську Залигіна Т.С. позовні вимоги [PERSON] не визнала, так як вони незаконні, необґрунтовані та не підлягають задоволенню, та пояснила що 1 січня 2008 року набрав чинності Закон України “Про Державний бюджет України на 2008 рік” від 28.12.2007 року №107-VІ, в якому на підставі п.44 розділу 2 «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» у Законі України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» у п.3 розділу ХІ «Прикінцеві положення»: після абзацу третього доповнено новим абзацом такого змісту: «відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 1 січня 2008 року». Тобто з 01.01.2008 року у Фонду соціального страхування від нещасного випадку на виробництві відсутній обов`язок, щодо відшкодування моральної шкоди всім застрахованим і членів їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку. Також 20 березня 2007 року набрав чинності Закон України “Про внесення змін до Закону України “Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності”, яким були виключені статті Закону стосовно обов'язку відшкодування Фондом моральної шкоди. Крім того, позивачка звернулася до суду з пропуском строку позовної давності, тобто вона пропустила строк, у межах якого мала право звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права. Потерпілою не надано жодних доказів про стрес, якого вона зазнала в результаті трудового каліцтва чи його наслідків, про депресію чи інші негативні вияви стану потерпілої. Відповідно до пункту 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року зі змінами та доповненнями “Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Оскільки для вирішення питання щодо наявності факту спричинення моральної шкоди ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків, необхідні спеціальні медичні знання, якими суд не володіє, для об'єктивного вирішення справи по суті одним із основних доказів являється медичний висновок про встановлення факту наявності моральної шкоди, який на думку представника відповідача являється єдиним документом, та може підтвердити факт спричинення потерпілому моральної шкоди. Згідно Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким нанесене ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 22.11.1995 р. № 212, саме на органи МСЕК покладений обов'язок встановлення факту заподіяння моральної шкоди потерпілим на виробництві. Вимоги позивачки обґрунтовуються тільки симптомами ушкодження здоров'я та фактом встановлення у зв'язку з цим стійкої втрати професійної працездатності. Але відповідно до вимог п.2 ст.34 Закону позивач отримав одноразову допомогу, яка відповідно до п.б частини 1 ст.21 Закону зветься як “Одноразова допомога у разі стійкої втрати професійної працездатності”. Документи, на які посилається позивачка, як на підставу заподіяння моральної шкоди, а саме довідка МСЕК і акт розслідування професійного захворювання є документами, що підтверджують виявлення наслідків виробничої травми і встановлення зв'язку з цим стійкої втрати працездатності для відшкодування частини втраченого заробітку, і ніяким образом не можуть бути незаперечним доказом заподіяння моральної шкоди. Посилання на ці документи, як на єдину підставу для відшкодування моральної шкоди вважає безпідставними. Позивачка не вказала у чому саме полягає вина відділення ВД ФССНВУ в м. Першотравенську у заподіянні їй моральної шкоди, а також немає причинного зв'язку між шкодою (втратою працездатності) та неправомірними діями відділення, не зазначено за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) ця шкода заподіяна. Відділенням ВД ФССНВУ в м. Першотравенську позивачці виплачено одноразову допомогу, провадиться виплата щомісячних страхових сум, також відшкодовуються витрати на медикаментозне та санаторно - курортне лікування. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити відповідно до ст.34 Закону України «Про загальнообов'язкове соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання…» і Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992, наказом МОЗ України №212 від 22.11.1995 року регламентовано, що розмір відшкодування шкоди, пов'язаної з втратою потерпілим заробітку або його частини, у зв'язку з ушкодженням здоров'я, встановлюються виходячи із ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, який мав потерпілий до ушкодження здоров'я. таким чином, вважає, що довідка МСЕК про відсоток втрати працездатності є тільки підставою для розрахунку і відшкодування потерпілому матеріальної шкоди частини втраченого заробітку, і не є підтвердженням факту заподіяння моральної шкоди. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини. Згідно Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року в аспекті конституційного звернення положення частини 3 статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» слід розуміти як визначення порядку, процедури та розмірів відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди, спричиненої умовами виробництва, в окремому випадку - тільки в випадку відсутності втрати потерпілим професійної працездатності. Вказане положення не виключає обов'язку Фонду відшкодовувати моральну шкоду, спричинену умовами виробництва, в інших випадках, коли здійснення права застрахованих на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, спричиненої умовами виробництва, повинно забезпечуватись Фондом на підставі ст.ст.1,5,6,13,21 та частини 3 ст.28 цього Закону всім потерпілим, в тому числі в випадку тимчасової, стійкої або повної втрати професійної працездатності. Поясненнями сторін, матеріалами справи встановлено, що позивачка тривалий час працювала в тяжких та шкідливих підземних умовах вугільної промисловості на підприємствах ВАТ “Павлоградвугілля”. За час роботи захворіла на професійне захворювання дефартроз колінних 2 ступеня, ліктьових 1-2 ступеня суглобів зі стійким больовим синдромом, що підтверджено актом розслідування професійного захворювання від 26 червня 2003 року. Висновком МСЕК від 17.07.2003 року їй було встановлено 35% стійкої втрати профпрацездатності та третю групу інвалідності. ВВД ФССНВУ в м. Першотравенську [PERSON] призначені страхові виплати, але моральна шкода відшкодована не була. Оскільки вона є застрахованою особою відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», згідно з п.1 «е» ст.21, ч.3 ст.28 вказаного Закону в обов'язки відповідача входить своєчасне та в повному обсязі відшкодування шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження його здоров'я в вигляді страхової виплати в відшкодування моральної шкоди за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Суд вважає, що факт заподіяння позивачці моральної шкоди наявний, оскільки: вона частково на 35%, втратила професійну працездатність, в неї постійні болі, що спричиняє їй фізичні та моральні страждання, вона відчуває незручності в повсякденному житті ,змушена терпіти фізичні болі та моральні страждання ,відчувати себе неповноцінною людиною як вдома так і перед сторонніми людьми. Всі вказані нею факти та обставини призводять до значних моральних страждань та переживань, значним чином змінили ритм та порядок її життя, порушили її нормальні життєві зв'язки , для чого вона повинна прикладати значні додаткові зусилля для продовження свого життя. Обговорюючи розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди суд враховує характер та об'єм фізичних, душевних, психічних страждань від одержаного на виробництві профзахворювіання, тривалості лікування, втрату можливості її повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних тяжких змін її життєвих зв'язків, що потребує від неї додаткових зусиль для організації свого життя , суд вважає, що в відшкодування моральної шкоди [PERSON] потрібно стягнути з відповідача в розмірі 15000 гривень. При цьому суд враховує ,що максимальний розмір в відшкодування моральної шкоди в розмірі 200 мінімальних заробітних плат при умові відсутності стійкої втрати працездатності на день постановлення рішення суду (в відповідності з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» в випадках ,коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються в кратній відповідності з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні цього питання повинен виходити із такого мінімального розміру заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, які діють на момент розгляду справи, максимальний розмір відшкодування дорівнює 109000 грн. (545 грн. х200) де 545 грн. мінімальна заробітна плата х 200 ) = 109000 грн. З врахуванням вказаних позивачкою та встановлених судом обставин характеру спричиненої моральної шкоди позивачці, та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості суд вважає необхідним стягнути на користь позивачки 15000 гривень в решті позовних вимог необхідно відмовити. Виходячи з того, що право на відшкодування моральної шкоди у позивачки виникло з 17.07.2003 року, дія Закону України «Про державний бюджет на 2008 рік», яким внесені зміни в Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» щодо припинення відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку з 1 січня 2008 року» на правовідносини сторін не поширюється, тому посилання відповідача на вказані Закони як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог суд вважає необґрунтованими. Крім того, згідно ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Згідно ч.3 ст.22 Конституції України - при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. З врахуванням викладених обставин суд вбачає наявність спричинення позивачу моральної шкоди незалежно від наявності чи відсутності з цього приводу висновку МСЕК, яку повинен відшкодувати позивачу відповідач як одну із передбачених Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що спричинили втрату працездатності» страхових виплат.

Outcome: approved