Jurisdiction: civil
Date: 2008-09-30 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду, в якому просить визнати незаконним наказ відповідача №383 від 11.04.2008 року про звільнення його з роботи 30.11.2007 року за ст..40п.4 КзПП України, поновити його на роботі на посаді інженера охорони праці 2 категорії на посаді, посилаючись на те, що з моменту поновлення на роботі йому не видали перепустки і з 3 грудня 2007 року по 11.04.2008 року не пропускали на завод. Пояснення з приводу накладення дисциплінарного стягнення він не давав. Внаслідок незаконного звільнення просить стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 8000 грн. посилаючись на те, що залишився без засобів життя, переживає, нервується, вимушений застосовувати додаткові зусилля для налагодження свого життя, погіршився його стан здоров'я. Крім того, просить стягнути заборгованість по зарплаті в сумі 730 грн., невиплачену за час роботи з 03.09.2007 року по 20.09.2007 року. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги . Представник відповідача та третьої особи проти позову заперечували, посилаючись на те, що з 03.12.2007 року позивач перестав без поважних причин виходити на роботу. Його доводи про те, що йому не видали перепустку та не пускали на завод нічим не підтверджені, в своєму поясненні про здійснені прогули 03.12.07 року та 04.12.2007 року він пояснював, що не виходив на роботу, так як його не забезпечили такою та належними умовами роботи і в подальшому ні в яких документах та зверненнях не зазначав на те, що його не пускають на завод. Перепустка у [PERSON]. була і саме з її допомогою він на протязі двох місяців проходив на роботу. На протязі чотирьох місяців адміністрація заводу приймала міри про те, щоб вияснити у позивача причини неявки на роботу, але позивач не отримував поштові повідомлення та не відкривав двері комісії. Що стосується наказу про звільнення позивача з 30.11.2007 року, то наказом від 18.08.2008 року №193-к була змінена дата звільнення [PERSON]. з 30.11.2007 року , так як це вихідний день, на 29.11.2007 року - останній робочий день позивача. З тих підстав, що позивача звільнено з роботи законно, просять відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Заробітна плата за час роботи позивача з 03.09.2007 року по 23.09.2007 року нарахована в розмірі 618 грн. відповідно до наказу директора від 20.08.2008 року, але до цього часу позивачу не виплачена. Заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи, показання свідків [PERSON]. [PERSON]., [PERSON].,[PERSON]., вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: Відповідно до ст..40п.4 КзпП України трудовий договір, укладений на невизначений срок, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником чи уповноваженим ним органом у випадку прогулу /в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня/ без поважних причин. Стаття 116 КЗпП України визначає, що при звільненні працівника всі належні йому суми виплачуються в день звільнення. Згідно ст.235 Кзпп України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ст..237-1 КзПП України відшкодування власником чи уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, що рішенням Орджонікідзевського райсуду м. Харкова від 17.10.2006 року [PERSON]. було поновлено на роботі в ВАТ «ХТЗ» на посаді інженера по охороні праці 2 категорії /а.с.12-13/ і дане рішення суду було виконано відповідачем 03.09.2007 року шляхом видання наказу про поновлення [PERSON]. на попередній посаді. Фактично 24.09.2007 року позивач був забезпечений робочим місцем та обсягом роботи і працював на цій посаді по 29.11.2007 року включно. Ці обставини підтверджуються сторонами по справі, табелем виходу на роботу, письмовими доказами по справі, а також фактом отримання позивачем за виконану ним роботу заробітної плати за період часу з 24.09.07 року по 29.11.2007 року. З 03.12.2007 року по 11.04.2008 року позивач був відсутній на роботі без поважних причин, тобто допустив прогули, за що і був звільнений з роботи відповідно до наказу №383 від 11.04.2008 року за ст..40п.4 КзпП України з 30.11.2007 року /а.с.16/. Під час розгляду справи 18.08.2008 року відповідачем було видано наказ №193-к, з яким ознайомлено позивача [PERSON]. про внесення змін до наказу №383 від 11.04.2008 року щодо дати звільнення та змінити дату звільнення з 30.11.2007 року на 29.11.2007 року, оскільки 30.11.2007 року для позивача був вихідним днем, а 29.11.2007 року - останнім робочим днем. Звернувшись з позовом до суду [PERSON]. не оспорює факт невиходу на роботу в період часу з 03.12.2007 року по день звільнення, але зазначає на поважність причин неявки. Судом ретельним чином перевірялись доводи позивача про те, що йому не видали перепустки на завод і з 03.12.2007 року не пускали на роботу, але вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Як встановлено з пояснень самого позивача, а також свідків [PERSON] . та [PERSON]. 24.09.2007 року позивачу була виписана заявка на отримання тимчасового пропуску до 24.10.2007 року, який потім слід поміняти на постійний, і видана була особисто позивачу для оформлення перепустки. Це також підтверджується ксерокопією заявки, наданої судові самим позивачем/а.с.19/. Але в подальшому позивач не надав видану йому заявку в бюро перепусток і не отримав тимчасову перепустку, але на протязі більше ніж два місяці проходив на завод на своє робочу місце і працював. Допитаний в якості свідка начальник відділу охорони та режиму ВАТ «ХТЗ» [PERSON]. пояснив, що вхід на завод здійснюється тільки за перепустками і категорично відхилив доводи позивача про те, що на протязі двох місяців він проходив на завод за паспортом та копією наказу про поновлення на роботі. Більш того, 20.08.2007 року наказом директора підприємства були посилені міри пропускного режиму ВАТ «ХТЗ» і навіть право вільного входу-виходу на завод робітниками проводиться лише за службовими записками, погодженими з директором. Ніяких вказівок чи службових записок відносно пропуску [PERSON]. на завод без пропуску не було і якщо він проходив на завод на протязі двох місяців, то тільки по пропуску. Свідку для огляду була представлена надана самим позивачем копія перепуски за №109566, яка була видана йому в 2002 році /а.с.60-61/ і свідок пояснив, що ця перепустка містить в собі всі необхідні реквізити, номер, табельний номер, штамп перереєстрації, фотокартку, підписи та штампи і ніяких сумніві не викликає і за нею позивача могли без перешкод пропускати на завод. Свідок[PERSON]., табельник відділу охорони праці, пояснила, що після поновлення позивача на роботі заповнила картку на позивача на отримання ним тимчасової перепустки і повідомила, що для отримання ним перепустки йому треба надати фотокартки. На протязі більш двох місяців позивач ходив на роботу, приходив дуже рано. З питань неотримання ним перепустки чи відмови в наданні перепустки до неї, як особи, що оформлює документи на отримання перепусток не звертався. В своєму поясненні, яке відповідач забажав від позивача з приводу невиходу ним на роботу 03.12.07 року та 04.12.2007 року він не зазначав тієї причини, що йому не видають перепустку та не пускають на завод, а пояснює, що не забезпечили належними умовами праці та об*ємом праці. Але ці обставини не відповідають дійсності. Жодного разу до моменту подачу позову до суду позивач не зазначив про те, що йому не видають перепустки та він не має можливості потрапити на роботу та працювати, хоча мав таку можливість звернутися з заявою до уповноважених осіб підприємства, що він і робив, звертаючись з заявами іншого змісту з інших питань, зокрема, оплати праці. Надана ксерокопія заяви від 10.10.2007 року/а.с.23/, з зазначенням того, що йому не видають перепустку, не відповідає оригіналу, в якому цієї фрази про перепустки немає. Інші ксерокопії заяв /а.с.25-26/ судом не приймаються як докази, оскільки відсутні оригінали, їх наявність спростовується відповідачем і викликає обґрунтований сумнів у суду, з урахуванням невідповідності оригіналу попереднього документу,а також відсутності штампу вхідної кореспонденції. Аналіз вищеперелікованих доказів підтверджує доводи представника відповідача та третьої особи про те, що позивач мав перепустку на завод, яку не здав при звільненні, яка є чинною і саме за цією перепусткою він безперешкодно проходив та міг проходити на завод і ніяких перешкод в допуску позивача на роботу відповідачем не створювалось, а не працював позивач без поважних причин. Доводи позивача про те, що він здав перепустку при звільненні в 2004 році начальнику охорони [PERSON]., що підтверджується ксерокопією довідки /а.с.89-95/, спростовується показаннями допитаного в якості свідка [PERSON]., колишнього начальника охорони про те, що перепустку [PERSON]. йому не здавав і він її не приймав і не повинен був приймати, оскільки це не входить в коло його службових обов*язків. Начальнику охорони перепустки не здаються. Ніякої довідки про здачу йому перепустки [PERSON]. він ніколи в житті не писав, крім того відмічає, що на огляд йому представлена ксерокопія, а оригінал відсутній, в якій текст написаний не ним і написаний декільками різними почерками, а його підпис міг бути ксерокопійований з інших документів, в тому числі і з наданого позивачем акту про нещасний випадок /а.с.96-99/. А також обхідним листом від 26.01.2004 року, з якого вбачається, що [PERSON]. не здав перепустки в бюро пропусків при звільненні/а.с.148/. Що стосується виконання відповідачем вимог ст..ст.149 КзпП України, то вони відповідачем виконані, від позивача одержане пояснення причин неявки і ці причини визнані неповажними /а.с.109/. В подальшому відповідач приймав міри по встановленню причин неявки позивача на роботу / а.с.44-50/. Разом з тим, приходячи до висновку про дотримання відповідачем формальних положень ст..149 КзпП України суд виходить з встановленого в судовому засіданні факту відсутності у позивача поважних причин для невиходу на роботу, які б він міг повідомити адміністрації підприємства і які б могли вплинути на рішення відповідача та суттєво вплинути на рушення суду. Оскільки суд приходить до висновку про законність звільнення позивача з посади, то відмовляє в задоволенні позову про визнання незаконним наказу, поновленні на посаді, стягненні середнього заробітку та моральної шкоди - за необґрунтованістю заявлених позовних вимог. Разом з тим, судом встановлено та визнано відповідачем, що позивачу не була нарахована та виплачена заробітна плата за період з 03.09.2007 року по 23.09.2007 року включно. В ході судового розгляду наказом генерального директора ВАТ «ХТЗ» від 20.08.2008 року №836 було визначено нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за цей час /а.с.108/. Відповідно до цього наказу позивачу було нараховані 618 грн. /а.с.154/, але до цього часу не виплачені, що дає суду підстави для стягнення цієї суми в судовому порядку. На підставі ст..88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави витрати на оплату держмита та судово-інформаційний збір.

Outcome: partial