Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до [PERSON], [PERSON], третя особа - [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 1961р. перебуває у шлюбі з [PERSON]. Позивач стверджує, що 18.09.2002р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - [PERSON], у реєстрі за [NUMBER]. Позивач стверджує, що фактично між сторонами був укладений договір купівлі-продажу, а не дарування, та вищевказаний договір дарування є удаваним. Позивач вважає, що він як чоловік відповідачки має право також на &frac12; частини спірної квартири, оскільки квартира була придбана під час шлюбу. На підставі викладеного, позивач просив визнати недійсним, як удаваний, договір дарування квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - [PERSON], у реєстрі за [NUMBER] від 18.09.2002р.. (Т.1., а.с.3) В процесі розгляду справи, позивач доповнив позовні вимоги та просив визнати за ним право власності на &frac12; частини вищевказаної квартири. (Т.2., а.с. 109-110) Ухвалою суду від 20.09.2006р. були об'єднані в одне провадження позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа - [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, а також позов [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу. (Т.1., а.с 114) Первісні позовні вимоги [PERSON] ґрунтувались на тому, що 18.09.2003р. відповідачка [PERSON] продала позивачу належну їй квартиру [ADDRESS], що підтверджується відповідним договором. За продаж квартири позивачка отримала суму у розмірі 107000 гривень. Однак нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу відповідачка ухиляється, тому позивач просив стягнути з відповідачки суму у розмірі 107000 гривень. (Т.2., а.с 3). В процесі розгляду справи [PERSON] неодноразово змінював позовні вимоги. Так, в матеріалах справи є доповнення до позовної заяви, згідно яких позивач просив визнати дійсною угоду купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та визнати за позивачем право власності на вищевказану квартиру. (Т.2.,а.с. 15). Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30.10.2003р. позовні вимоги [PERSON] були задоволені та суд визнав дійсною угоду купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладену між [PERSON] та [PERSON]. (Т.2., а.с. 17) Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01.02.2006р. рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30.10.2003р. було скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. (Т.2.,а.с. 76) Згідно доповнень до позовної заяви від 17.04.2007р. [PERSON] просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] , а також повернути суму у розмірі 107000 гривень, які [PERSON] отримала від [PERSON] (Т.2., а.с. 133-134) Ухвалою суду від 18.04.2007р. була прийнята відмова [PERSON], що діє від імені та в інтересах [PERSON] від позовних вимог про визнання дійсною угоди купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 18.09.2003р. між [PERSON] та [PERSON], а також про визнання за [PERSON] права власності на кв. [ADDRESS] та закрито провадження за вищевказаними позовними вимогами. (Т.2, а.с. 139) Відповідно до доповнення від 28.05.2007р. [PERSON], крім раніше заявлених вимог в доповненні від 17.04.2007р. просив також стягнути з [PERSON] подвійну суму збитків, оскільки [PERSON] ввели позивача в оману. (Т.2., а.с. 142-143) Ухвалою суду від 01.11.2007р. позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсною угоди купівлі-продажу, стягнення коштів було залишено без розгляду. Вищевказаною ухвалою був об'єднаний в одне провадження з позовом [PERSON] позов громадської організації „Міар” в інтересах [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. (Т.2., а.с. 177-180, 196) Остання редакція вищевказаної заяви було подана 14.07.2008р. Позовні вимоги громадської організації „Міар” в інтересах [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу обґрунтовані наступним обставинами. Так, позивач стверджує, в своїх заперечення на позов, відповідачка [PERSON] зазначає, що укладений договір купівлі-продажу квартири не є договором купівлі-продажу квартири а є договором позики. [PERSON] повністю з цим згоден. Відповідно до ч. 1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. В зв'язку з цим, позивач вважає, що він звільнений від доказування того факту, що між ним і відповідачкою [PERSON]. 18.09.2003 року укладений в простій письмовій формі договір позики на суму 107000 гривень. Доказом того, що між сторонами був укладений договір позики є розписка [PERSON], що вона отримала у [PERSON] суму у розмірі 107000 гривень. В зв'язку з тим, [PERSON] просить стягнути з відповідачки суму боргу у розмірі 107000 гривень, а також відповідно до ст. 214 ЦК України суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми. Згідно розрахунку [PERSON] сума заборгованості з урахуванням індексації склала - 94690 гривень, а також 3% річних у розмірі 15247,5 гривень. В судовому засіданні представник [PERSON] - [PERSON], а також безпосередньо позивач підтримали позовні за позовом [PERSON], однак просили відмовити у задоволенні позову [PERSON], вважаючи його необґрунтованим. Відповідачка [PERSON], а також її представник визнали позовні вимоги [PERSON] визнала, при цьому відповідачка [PERSON] пояснила, що дійсно між нею та [PERSON] був в дійсності укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], яка була придбана за спільні кошті подружжя. Однак за її проханням замість договору купівлі-продажу був оформлений договір дарування. В той же час, відповідачка просила відмовити у задоволенні позову [PERSON]. Так, [PERSON] пояснила, що були необхідні кошти, і з цією метою вона звернулась до ломбарду „Міар”. 18.09.2003р. вона отримала в ломбарді „Міар” позику у розмірі 10000 доларів США, з умовою оплати 4% відсотків на місяць за користування коштами. Спірна квартира служила в якості забезпечення позову. Вона ніколи не бажала продавати, або дарувати кому-небудь квартиру. Працівники ломбарду запропонували їй підписати деякі документи, зміст яких вона не розуміла, однак довіряючи їм, вона їх підписала. Після того, вона довідалась, що рішення Малиновського районного суду м. Одеси за [PERSON] було визнано право власності на її квартиру, однак вона про розгляд вищевказаної справи не знала. [PERSON] також пояснила, що органами МВС розслідується кримінальна справа, щодо незаконних дій працівників ломбарду „Міар” з цього приводу. Відповідачка також пояснила, що суму у розмірі 107000 гривень, вона ніколи не отримувала від [PERSON], або інших осіб. Розписка про отримання коштів дійсно підписана нею, однак вона підписала чистий бланк без вказівки суми, тому вважає її недійсною. Ухвалою суду від 30.05.2007р. було закрито провадження у відношенні відповідача - [PERSON]. (Т.2., а.с. 144) Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав та пояснив, що він продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] за 22800 гривень, а договір дарування був оформлений на прохання [PERSON], при цьому він не був знайомий з чоловіком позивачки. [PERSON] також просив справу розглянути у його відсутність. (Т.2, а.с. 126, технічний запис від 05.03.2007р.). Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] просила справу розглянути у її відсутність. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності підлягає задоволенню, а у задоволенні позову Громадської організації „Міар” в інтересах [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляцій та процентів, у загальній сумі 216937 гривень 50 копійок необхідно відмовити. Вищевказаний висновок суду ґрунтується на підставі фактів встановлених в судовому засіданні, а також на аналізі доказів наданих сторонами. Так, судом встановлено, що 18.09.2002р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - [PERSON], у реєстрі за [NUMBER] від 18.09.2002р. (Т.2., а.с..7) Однак вищевказаний договір фактично є недійсний, оскільки він є удаваний, тобто фактично між сторонами був укладений договір купівлі-продажу, а не дарування. Вищевказаний факт, визнали в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК України в редакції 1963р., якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Відповідно до ст. 224 ЦК України в редакції 1963р, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Вищевказаний договір купівлі-продажу нерухомості, повинний бути укладений у письмовій формі, та нотаріально засвідчений, як того вимагає положення ст. 44, 47, 227 ЦК України в редакції 1963р. Таким чином, суд вважає, що необхідно визнати, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, в силу якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS]. Продаж цієї квартири було здійснено за 22800 гривень, що підтвердив в судовому засіданні [PERSON] Необхідно також відзначити, що для цієї категорії позовних вимог, відповідно до норм ЦК України в редакції 1963р., строки позовної давності на застосувались, оскільки вищевказаний договір був недійсним, відповідно до ст.59 ЦК України з моменту його укладення. Судом також встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі на момент укладення спірної угоди, так і по теперішній час. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] підтвердила той факт, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя. Відповідно до ст. 22 КпШтС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. У відповідності до ст. 28,29 КпШтС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Таким чином, оскільки квартира [ADDRESS] була придбана під час шлюбу, то необхідно визнати право власності на вищевказану квартиру у рівних частках за [PERSON] та [PERSON], тобто по &frac12; частки за кожним. Суд вважає, що не підлягає задоволенню позов Громадської організації „Міар” в інтересах [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляцій та процентів, у загальній сумі 216937 гривень 50 копійок за наступних підстав. Так, ГО „Міар” стверджує, що відповідачка [PERSON] визнала факт, що [PERSON] та нею було укладено договір позики, згідно якого [PERSON] отримала в борг у [PERSON] суму у розмірі 107000 гривень, і вищевказаний факт є доведений відповідно до п. 1 ст.61 ЦПК України. Дійсно, відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України. обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Однак [PERSON] визнала лише той факт, що отримала в ломбарді „Міар” позику у розмірі 10000 доларів США, інших фактів, вона не визнала. В той же час, вищевказаний факт не визнав представник ГО „Міар” посилаючись на те, що [PERSON] отримала суму в борг у розмірі 107000 гривень саме у [PERSON] Таким чином, кожна із сторін не визнала жодної обставини на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності зі ст. 60 ЦПК Україна кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд вважає, що [PERSON] не довела суду, що вона отримала від ломбарду „Міар” позику у розмірі 10000 доларів США, як саме, і ГО „Міар” не доведено факт отримання [PERSON] від [PERSON] позики у розмірі 107000 гривень. В справі є тільки одна розписка від імені [PERSON], згідно якої вона отримала від [PERSON] кошти у розмірі 107000 гривень, в якості повної та остаточної оплати за продану нею квартиру [ADDRESS]. (Т.2., а.с. 5) Сторонами суду не надано доказів передання [PERSON] від [PERSON] яких-небудь інших коштів. Статтею 374 ЦК України в редакції 1963р. встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Таким чином, однією із істотних умов договору є певна сума коштів або речей, які визначені родовими ознаками, а також повинні бути повернути позикодавцеві у такій же самій сумі, або рівної кількості речей того ж роду і якості. Однак у вищевказаний розписці, жодної ознаки договору позики не має, оскільки відсутні істотні умови договору позики. На підставі викладеного, суд вважає, що оскільки ГО „Міар” не доведено факт отримання [PERSON] від [PERSON] позики у розмірі 107000 гривень, то позовні вимоги про стягнення вищевказаної суми, а також суми боргу з урахуванням індексу інфляцій та процентів не підлягають задоволенню. Суд вважає, що в даному випадку між [PERSON]. та [PERSON] виникли правовідносини щодо безпідставного утримання майна. Так, відповідно до ст. 469 ЦК України в редакції 1963р., особа, яка одержала майно за рахунок іншої особи без достатньої підстави, встановленої законом або договором, зобов'язана повернути безпідставно придбане майно цій особі. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] отримала від [PERSON] кошти у розмірі 107000 гривень, в якості оплати за продану нею квартиру [ADDRESS]. Однак фактично договір купівлі-продажу вищевказаній квартири не був укладений та посвідчений нотаріально. Таким чином, [PERSON] повинна повернути [PERSON] 107000 гривень, оскільки договір не відбувся. Однак ГО „Міар” в якості підстав позову посилалось на укладення між сторонами договору позики, а не на повернення безпідставно отриманих коштів. Однак, суд не має право виходити за підстави та предмет заявленого позову. Необхідно також зазначити, що ГО „Міар”, а також [PERSON] зберігає право звернутись до суду з вищевикладених підстав і це не буде підставою для відмові у відкритті позовного провадження, в зв'язку з різними підставами позовів. На підставі викладеного,

Outcome: approved