Jurisdiction: civil
Date: 2008-09-29 00:00:00

згідно вимог позовної заяви позивач просить · зобов»язати відповідача внести зміни в розпорядження № 18-К від 31 березня 2008 року в частині підстави звільнення її з роботи, а саме підставою звільнення вказати п.1 ст.40 КЗпП України, а не ст.49-2 КЗпП України, · стягнути з відповідача на її користь 843 грн. 28 коп. - невиплачену вихідну допомогу, · стягнути з відповідача на її користь 2 000 грн. 00 коп. моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 31 березня 2008 року вона була звільнена з роботи за скороченням штату, але їй не була виплачена вихідна допомога в розмірі середньомісячного заробітку, чим було порушено її трудові права та заподіяно моральної шкоди. Крім того, у розпорядженні, яке було надане їй вже після її звернення до суду, підставою звільнення вказано ст.49-2 КЗпП України, а не п.1 ст.40 КЗпП України, як вказано в її трудовій книжці. У судовому засіданні позивач підтримала позов повністю і по аналогічних мотивах. Додатково показала, що трудова книжка їй була видана на її неодноразові прохання лише 22 травня 2008 року, коли вона і написала заяву про виплату їй вихідної допомоги. Їй відомо про можливість подачі позову до суду про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та за невидачу трудової книжки, але на даний час з цих підстав вона не має до відповідача ніяких матеріальних вимог, як з приводу того, чому вона, яка працювала на посаді спеціаліста, була звільнена з посади касира. Представник відповідача позов не визнала, вважає, що вихідна допомога не виплачена в зв'язку з тим, що згідно ст.44 КЗпП України вихідна допомога при припиненні трудового договору виплачується лише з підстав зазначених у п.6 ст.36 та п.1,2 і 6 ст.40 цього Кодексу. Позивач була звільнена згідно ст.49-2 КЗпП України, про що була попереджена за два місяці до наступного вивільнення розпорядженням сільського голови № 5-К від 29.01.2008 року, під яким вона підписалася про ознайомлення, а заподіяння моральної шкоди позивачем не доведено. Підстава звільнення обиралася відповідачем не довільно, а за погодженням з юристом районної держаної адміністрації, але позивачу в трудову книжку підстава була внесена неправильна, про що в подальшому і виданий вкладиш до трудової книжки. Під записом в трудовій книжці вона розписалася особисто, але не звернула увагу на невідповідність підстави звільнення, яка вказана в розпорядженні, підставі, яка вказана в трудовій книжці. Не заперечує, що позивач отримала трудову книжку не в день звільнення. Також не може пояснити, бо на той час не працювала, чому позивач, працюючи, згідно даних трудової книжки на посаді спеціаліста, була звільнена з посади касира. Також не заперечує того факту, що вона надавала відповідь позивачу від 04 червня 2008 року про те, що при звільненні позивача за п.1 ст.40 КЗпП України, як вказано в її трудовій книжці, виплата вихідної допомоги не передбачена. Суд, заслухавши пояснення сторін, з”ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, прийшов до таких висновків. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як встановлено судом, позивач працювала у відповідача по 31 березня 2008 року. Судом встановлено і не заперечується сторонами, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення штату працівників, що доведено відповідними документами, відповідачем додержано норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника за цією підставою, позивач попереджувалася за 2 місяці про наступне вивільнення згідно розпорядження відповідача від 29 січня 2008 року № 5-к. 31 березня 2008 року позивач була звільнена з роботи за п.1 ст.40 КзпП України за скороченням штату згідно розпорядження сільського голови Г.В.Юкіш № 18-К від 31 березня 2008 року, про що є відповідні дані у трудовій книжці, яка представлена суду і є належно оформленою, оскільки в неї внесений запис про звільнення з зазначенням причини / підстави, формулювання / і з посиланням на закон. Запис завірений підписом керівника і печаткою підприємства. Крім того, згідно ч.2 ст.47 КЗпП України відповідач зобов»язаний був у день звільнення видати позивачу копію наказу про звільнення з роботи, оскільки таке звільнення проведено з його ініціативи, але ці вимоги закону відповідачем виконані не були, чого сторонами не заперечується. Найважливіші питання щодо ведення трудових книжок визначаються постановою Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» і більш детально порядок ведення трудових книжок визначається Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства праці, Міністерства юстиції, Міністерства соціального захисту населення. Трудова книжка доповнюється вкладишем, коли у трудовій книжці заповнені всі сторінки відповідних розділів, і він вшивається в трудову книжку і заповнюється в тому ж порядку, що й трудова книжка. Його видача підтверджується штампом, який ставиться на титульному листі трудової книжки, де й робиться запис про серію і номер вкладиша. Ці вимоги відповідачем дотримані не були. Внесення змін в трудову книжку вже після звернення позивача до суду на вкладиші, який без трудової книжки недійсний, на думку суду не може слугувати підставою для звільнення позивача за ст.49-2 КЗпП України, яка регулює порядок вивільнення працівників. За змістом розділу ІІІ-А КЗпП України можна зробити висновок про те, що вивільнення працівників - це категорія, яка може застосовуватися лише щодо припинення трудового договору за підставою, зазначеною в п.1 ст.40 КЗпП України. Таке розуміння вивільнення працівників, яке випливає з розділу ІІІ-А КЗпП України слід визнати таким, що має нормативне значення. Отже, суд приходить до висновку, що в наявності порушення трудових прав позивача, за захистом яких спрямоване її звернення до суду. Так, судом встановлений факт неправильного формулювання причини звільнення позивача, тому позов в цій частині підлягає до задоволення і необхідно змінити формулювання причини звільнення позивача з посади касира, а саме підставою звільнення вказати п.1 ст.40 КЗпП України, а не ст.49-2 КЗпП України. К зв»язку з цим, на підставі ст.44 КЗпП України з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача вихідна допомога при звільненні у розмірі середньомісячного середнього заробітку у розмірі 843 грн. 28 коп., оскільки виплата вихідної допомоги регламентується ст.44 КЗпП України, де передбачено, що вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку виплачується при звільненні працівника у зв»язку з скороченням чисельності чи штату працівників / п.1 ст.40 КЗпП України /. Встановлені ст.44 КЗпП України розміри вихідної допомоги є мінімальними, це не є різновидом оплати праці, а скоріше, є обов»язковою виплатою, передбаченою п.5.6.2 Закону «Про оподаткування прибутку підприємства». При розрахунках розміру грошових сум суд виходить з довідки, яка надана позивачем і підписана відповідачем про загальну суму доходу за шість останніх місяців роботи позивача за жовтень 2007 року - березень 2008 року включно у 4 171 грн. 58 коп., де у лютому та березні 2008 року заробітна плата становить відповідно 1 131 грн. 90 коп. та 554 грн. 66 коп. та проводить ці розрахунки згідно постанови Кабінету міністрів України “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати“ та Порядку обчислення середньої заробітної плати». Щодо стягнення моральної шкоди, то неможливість для позивача отримати матеріальну допомогу становить втручання у її право на мирне володіння своїм майном, як передбачено у першому реченні першої частини статті 1 Протоколу № 1 / рішення у справі “Куршацова проти України” № 41030/02 /. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Ст.237-1 КЗпП України передбачає, що моральна шкода, завдана працівнику, відшкодовується власником або уповноваженим ним органом у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Ст.3 Конституції України проголошує, що людина, її життя і здоров”я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Під власне моральною шкодою маються на увазі душевні страждання, пов”язанні із заподіянням як фізичної, так і майнової шкоди, а також душевні страждання, не пов”язанні ні з тією, ні з іншою. Моральну шкоду, на відміну від майнової, не можна вимірювати у грошах, але це не означає, що вона не може бути компенсованою в будь-якій формі. Нічого дивного в тому немає, що людина, в котрої через чужу провину відібрали життєві радощі, задоволення, духовні блага, бажає компенсації грошима, які відкривають джерела людських задоволень. Можливою є, зокрема грошова компенсація, розмір якої визначений не за принципом еквівалентності, а виходячи з обставин конкретної справи, ступеня й характеру моральної шкоди. Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, неможливо відшкодувати в повному обсязі, адже немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи, тощо. Компенсацією за заподіяну моральну шкоду призначають для пом'якшення якоюсь мірою тяжких для потерпілих наслідків. Ще у ХVІІ ст. голландський юрист Гуго Гроцій писав “ ...гроші при бажанні потерпілого можуть оплатити...завдану гідності шкоду, адже гроші є загальне мірило корисності речей...” Згідно з роз”ясненнями, що містяться у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди”, у випадках, передбачених ст.440-1 ЦК України / 1961 року/, так і іншими законодавчими актами, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров”я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. В усіх випадках порушення трудових прав роботодавцем наявне обмеження трудової честі працівника. У його має місце стан страху, приниження, безпорадності, сорому, переживання. Задовольняючи даний позов, суд виходить з того, що спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем підтверджується доказами, добутими в судовому засіданні і полягає у отриманні нею моральних переживаннях внаслідок невиплати вихідної допомоги, протиправних непослідовних діях відповідача, втраті душевного спокою, моральних переживаннях у зв'язку з приниженням честі, гідності, порушенням життєвих зв'язків через неможливість продовження звичного ритму життя. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує характер і тривалість страждань позивача, стан її здоров'я, та обставини, за яких їй була заподіяна моральна шкода, вимоги розумності та справедливості та відповідно до встановлених судом обставин таке відшкодування моральної шкоди визначає у розмірі 500 грн. 00 коп. Отже, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. В зв'язку з задоволенням позову відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути судовий збір та витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільних справ у розмірі відповідно 51 грн. 00 коп. та 30 грн. 00 коп., від сплати яких позивач звільнена. На підставі наведеного, ст.3 Конституції України, п.1 ст.40, ст.ст.44, 49-2, 116, 237-1 КЗпП України, постанови Кабінету Міністрів України “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати“ та Порядку обчислення середньої заробітної плати,

Outcome: approved