Jurisdiction: civil
Date: 2008-10-21 00:00:00

У січні 2008 року [PERSON] заявив позов про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності, виданого Чернігівській обласній спілці споживчих товариств 06 вересня 2006 року на склади, розташовані по [ADDRESS] і визнання за ним права власності на будівлю складу [NUMBER] за цією адресою. Пізніше позивач доповнив позовні вимоги і просив також визнати укладеним та дійсним договір купівлі-продажу складу [NUMBER] від 25 грудня 2002 р. і визнати незаконним та скасувати підпункт 1.4 п. 1 рішення виконкому Чернігівської міської ради від 17 липня 2006 р., яке стало підставою для видачі свідоцтва про право власності Чернігівській обласній спілці споживчих товариств. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що зазначене вище нерухоме майно він придбав за договором купівлі-продажу від 25 грудня 2002 року, укладеного між ним і спільним підприємством „Ремонтно-будівельне мале підприємство Облспоживспілки” , є законним власником цього майна і його право власності порушене видачею свідоцтва про право власності на склад [NUMBER] відповідачеві. Спільне підприємство „Ремонтно-будівельне мале підприємство Облспоживспілки” у лютому 2008 р. заявило позов до [PERSON] про визнання договору № 1 продажу основних засобів від 25 грудня 2005 року недійсним на підставі ст.ст. 47, 48 ЦК України (в редакції 1963 р.), посилаючись на те, що договір не відповідає вимогам Закону України „Про нотаріат” та п. 4.3.1 Положення про порядок продажу на аукціонах основних засобів підприємств і організацій споживчої кооперації України. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 вересня 2008 року в обох позовах відмовлено. Суд вказав, що позивачі, як за первісним, так і за зустрічним позовами щодо договору купівлі-продажу, пропустили строк позовної давності, перебіг якого починається з дня укладення договору, тобто з 25 грудня 2002 р. Щодо інших вимог [PERSON], суд вважає, що вони не підлягають задоволенню, оскільки Синявському відмовлено у визнанні договору укладеним та дійсним і визнанні права власності на майно. У апеляційній скарзі позивач [PERSON] просить рішення місцевого суду скасувати в частині відмови у задоволенні його позовних вимог та ухвалити нове рішення в цій частині, яким його позов задовольнити у повному обсязі. Апелянт вважає рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові [PERSON] незаконним і необґрунтованим і ухваленим з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права. На думку апелянта, судом неправильно застосовані норми ЦК України про позовну давність. Апелянт вважає, що строк позовної давності ним не пропущений і наполягає на тому, що договір купівлі-продажу укладений законно і законодавством, що було чинним на час укладення договору, не потребував обов'язкового нотаріального посвідчення, а діями відповідачів порушене його право власності. Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] з ухваленням у цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] у зв'язку з неправильним застосуванням судом норм матеріального права та невідповідністю висновків суду обставинам справи. Суд першої інстанції відмовив у позові [PERSON] про визнання права власності, визнання дійсним договору купівлі-продажу від 25 грудня 2002 р. з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, який суд обчислив, починаючи з 25 грудня 2002 р., тобто з дня укладення договору. Висновок суду про пропуск позивачем [PERSON] строку позовної давності є неправильним. По справі встановлено, що після укладення договору № 1 купівлі-продажу основних засобів 25 грудня 2002 року [PERSON] безперешкодно користувався придбаним приміщенням складу [NUMBER] і користується ним до теперішнього часу, чого не заперечують відповідачі. За вимогами продавця [PERSON] вносив кошти на відшкодування витрат по оплаті податку за користування земельною ділянкою ( а.с. 15, 16, 72, 101). Позивач стверджує, що про отримання Чернігівською обласною спілкою споживчих товариств свідоцтва про право власності на придбаний ним склад [NUMBER] йому стало відомо у січні 2007 р. Спільне підприємство „Ремонтно-будівельне мале підприємство Облспоживспілки” вперше повідомило покупця про невизнання продавцем договору купівлі-продажу від 25 грудня 2002 р. і намір виставити предмет цього договору на аукціонні торги листом від 11 січня 2008 р. (а.с. 23). Спір між сторонами у даній справі виник у зв'язку з отримання відповідачем 6 вересня 2006 р. свідоцтва про право власності на будівлю складів, у тому числі і складу [NUMBER], відчуженого за договором купівлі-продажу від 25 грудня 2005 р. Позивач стверджує, що дізнався про порушення свого права тільки у січні 2007 р. і ці його доводи не спростовані жодними доказами. Крім того, ще у березні 2008 р. СП „Ремонтно-будівельне мале підприємство Облспоживспілки”, продавець за договором купівлі-продажу, визнавало право позивача [PERSON] на склад [NUMBER], надіславши останньому листа № 29 від 19.03.2008 р. про необхідність переоформлення права на земельну ділянку, прилеглу до цього приміщення, оплату витрат СП на орендну плату за землю і необхідність щомісячних платежів за оренду землі до переоформлення земельної ділянки ( а.с. 101). Таким чином, суд неправильно застосував норми ЦК України (1963 р.) щодо позовної давності і, враховуючи вимоги ч.1 ст. 261 ЦК України (2004 р.), невірно визначив початок перебігу строку позовної давності та зробив неправильний висновок про пропуск позивачем строку позовної давності для пред'явлення вимоги. Договір купівлі-продажу укладено у 2002 році під час дії Цивільного кодексу УРСР 1963 р. Чинне на час укладення договору цивільне законодавство не вимагало обов'язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна. Така вимога була встановлена тільки для договорів купівлі-продажу житлових будинків. Таким чином, відповідно до положень ст. ст. 44 та 224 ЦК України (1963 р.) сторони уклали договір про купівлю-продаж нерухомого майна у письмовій формі. Згідно зі ст. 128 ЦК України (1963 р.) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договором від 25 грудня 2002 р. не передбачено іншого моменту виникнення у набувача майна права власності, а отже право власності виникло у нього з моменту передачі майна, тобто з грудня 2002 р., оскільки саме з того часу і дотепер [PERSON] користується купленим за договором від 25 грудня 2002 р. майном. Оскільки право власності позивача [PERSON] на даний час не визнається відповідачами він, відповідно до положень ст. 392 ЦК України, має право пред'явити позов про визнання права власності. Зважаючи на наведене вище, отримання іншою особою свідоцтва про право власності на майно, яке належить за договором купівлі-продажу позивачеві [PERSON], є порушенням права власності і таке свідоцтво належить визнати недійсним в частині майна, що є предметом договору купівлі-продажу від 25 грудня 2002 р., тобто складу [NUMBER] у будівлі [ADDRESS]. Доводи відповідача Чернігівської обласної спілки споживчих товариств про те, що ідентифікувати предмет договору купівлі-продажу неможливо є необґрунтованими. Відповідно до даних свідоцтва про право власності від 06 вересня 2006 р. (а.с. 13) та матеріалів інвентаризаційної справи склад під [NUMBER] у будівлі [ADDRESS] існує, а невідповідність даних про площу об'єкта за матеріалами інвентаризації 2006 р. (119,3 м2) тій, яка зазначена у договорі купівлі-продажу (120,6 м2), не є підставою для висновку про неможливість ідентифікації предмета договору. Пояснення позивача [PERSON] про те, що в матеріалах інвентаризації площа об'єкта визначена без врахування джерела опалення встановленого ним після придбання приміщення складу, підтверджуються зазначеними у плані лінійними розмірами складу і не спростовуються відповідачами. Вимоги позивача [PERSON] про визнання незаконним та скасування підпункту 1.4 пункту 1 рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 17 липня 2006 р. № 166 (а.с.46) задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Зазначеним пунктом рішення виконкому доручено Чернігівському МБТІ оформити свідоцтво про право власності Чернігівській обласній спілці споживчих товариств на склади по [ADDRESS]. У даному документі не конкретизовано на які саме склади, лише зазначено номер будівлі та вулицю. З матеріалів інвентаризаційної справи та свідоцтва про право власності встановлено, що крім складу [NUMBER], власником якого є позивач [PERSON], ця будівля містить також склади №№ 1, 2, 3 та 4, щодо яких позовні вимоги не заявлялись. Право позивача поновлюється шляхом визнання частково недійсним свідоцтва про право власності та визнанням за ним права власності на склад [NUMBER], а тому підстав для визнання незаконним дозволу на оформлення свідоцтва про право власності на склади взагалі суд не вбачає. Отже, у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання незаконним та скасування підпункту 1.4 пункту 1 рішення виконкому Чернігівської міської ради від 17 липня 2006 р. № 166 слід відмовити. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалось.

Outcome: partial