Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON]. та [PERSON]., третя особа: Головне управління юстиції у місті Києві в обґрунтування вимог якого зазначила, що 30.12.2007 року на її адресу від приватного нотаріуса Петрової Т. М. надійшли заяви [PERSON]., за якими вона вимагає від [PERSON]. повернення нібито отриманих від нього грошових коштів за договорами позики від 18 і 31 січня 2006 року в розмірі 46 800 і 10 000 гривень відповідно. Саме тоді [PERSON] дізналася про факт підписання її чоловіком зазначених договорів та ознайомилася з їх копіями. Із заяв, що надішли від приватного нотаріуса договори позики від 18 і 31 січня 2006 року були посвідчено Першою київською державною нотаріальною конторою за реєстровими № № 17-99 і 17-287 відповідно. Позивачка вважає, що вказані договори позики є недійсними у зв'язку з недодержанням в момент їхнього підписання та нотаріального посвідчення вимог закону, оскільки про факт підписання її чоловіком цих договорів їй відомо не було і своєї письмової згоди, у розумінні ст. 65 СК України, на підписання її чоловіком договорів позики від 18 і 31 січня 2006 року вона не надавала. Також зазначила, що у зв'язку з тим, що будь-яких інших джерел доходів крім заробітної плати їх подружжя не має, то грошова сума в розмірі 56 800 гривень, яку її чоловік позичив за договорами є для них великою, оскільки вона значно перевищує сукупний розмір їх з чоловіком річної заробітної плати і тому, згадані договори позики не можуть розглядатися як дрібні побутові. [PERSON] вважає порушеними її права як співвласника майна, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя та просить суд визнати недійсними договори позики між [PERSON] та [PERSON] від 18 і 31 січня 2006 року, які посвідчено Першою київською державною нотаріальною конторою в ті ж дні за реєстровими № № 17-99 і 17-287 відповідно. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позов з викладених у ньому підстав та просила позов задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, брали участь у справі через своїх представників. Представник відповідача [PERSON]. заперечила проти задоволення позову, зазначивши, що [PERSON] неодноразово укладав договори позики з [PERSON] та її сином [PERSON]. [PERSON]. у 2008 році звертався до суду про визнання таких договорів позики неукладеними з мотивів того, що він начебто не отримував за ними гроші. Однак, рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22.03.2008 року йому було відмовлено в задоволенні заявленого позову, яке рішенням Апеляційного суду міста Києва від 28.05.2008 року залишено без змін. Також, на її думку, [PERSON]., укладаючи вказані договори позики, усвідомлював свій обов'язок повернення грошей і вважає, що згідно ч. ч. 2, 3 ст. 65 Сімейного кодексу України, він діяв за згодою дружини. Зазначила, що дані договори були укладені за згодою сторін і не потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації. Представник відповідача [PERSON]. в судовому засіданні не заперечив проти задоволення позову та висловив думку про те, що позовні вимог слід задовольнити. Третя особа в поясненнях за вихідним № 6062 від 27.06.2008 року наданих суду (а. с. 23- 24) зазначила, що спір не зачіпає питання правомірності процедури посвідчення договору державним нотаріусом і дотримання ним вимог Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, залишило вирішення спору на розсуд суду та просила розглянути справу у відсутності свого представника. Суд, вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши письмові докази по справі в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Під час розгляду справи в судовому засіданні встановлено, що 18 січня 2006 року [PERSON]. та [PERSON]. уклали договір позики, який посвідчено Першою київською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 17-99 (а. с. 60 - 61), а 31 січня 2006 року ще один договір позики, також посвідчений Першою київською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 17-287 (а. с. 58 - 59). За умовами першого договору, із внесеними до нього 31.01.2006 року змінами [PERSON]. позичив у [PERSON]. 46 800 гривень терміном до 01.04.2006 року, а за умовами другого - 10 000 гривень на такий же термін. Листами приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Петрової Т. М. за реєстровими № № 1769 і 1770 від 28.12.2007 року на адресу [PERSON]. направлено заяви [PERSON]. з пропозицією повернути отримані за договорами позики грошові кошти в загальному розмірі 56 800 гривень (а. с. 8, 9). Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON]. та [PERSON]. 14 березня 1987 року уклали шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу Печерського відділу РАГС зроблено запис № 236; після укладення шлюбу чоловікові та дружині присвоєні прізвища «[PERSON]». Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові па праві спільної сумісної власності. Нормами статті 61 СК України, законодавець передбачив, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту та відніс до них заробітну плату, пенсію, стипендію, інші доходи, одержані одним із подружжя. Гроші, як речі є об'єктами цивільних прав (ст. 177 ЦК України). Таким чином, [PERSON]., укладаючи з [PERSON] договори позики і зобов'язуючись повернути грошові кошти в розмірі 56 800 гривень, зобов'язався повернути грошові кошти, які знаходяться у спільній сумісній власності подружжя, тобто наперед розпорядився майном подружжя. Частиною 1 статті 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою, а згідно вимог ч. 3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Як встановлено, позивачка не надавала свою згоду на укладення її чоловіком спірних договорів позики. Згідно ч. 2 ст. 65 СК України, дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межи дрібного, побутового. Також, передбачено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (ч. 4 ст. 369 ЦК Украйни). Враховуючи суму позики за обома договорами в розмірі 56 800 гривень, не можна вважати, такі договори позики дрібними побутовими. За таких обставин, коли судом встановлено, що [PERSON]. уклав з [PERSON] договори позики без згоди своєї дружини, як того вимагає положення ч. 3 ст. 65 СК України, тобто вчинив правочин без необхідних повноважень, суд приходить до висновку, що договори позики від 18 і 31 січня 2006 року, укладені [PERSON] і [PERSON] слід визнати недійсними, як такі, що виходять за межи дрібного, побутового та укладені одним з подружжя без згоди другого. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа мас право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Пунктом 2 частини 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Отже, коли зазначені договори позики укладені з порушенням закону і порушують майнові права та інтереси позивачки, як співвласника майна, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, суд приходить до висновку, що такі договори є недійсними. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, оскільки суд задовольняє позов з відповідачів солідарно на користь позивачки підлягає стягненню 30 гривень у відшкодування витрат на оплату витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та судовий збір в розмірі 568 гривень, а всього судові витрати у сумі 598 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved