Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-10 00:00:00

позивачка звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на порушення своїх немайнових прав унаслідок поширення щодо неї відповідачем негативної інформації в статті „[INFO]” опублікованій в газеті „Новопетрівська правда”, що порочить її честь, гідність та ділову репутацію і є підставою до спростування такої інформації разом із відшкодуванням заподіяної моральної шкоди в розмірі 15 000 грн., яку просить стягнути з відповідача. У судовому засіданні позивачка просила про задоволення позову з викладених у ньому підстав. Представник відповідача підстав до задоволення позову не вбачав, наполягав на достовірності інформації розповсюдженої щодо позивачки в спірній статті. Заслухавши сторони і дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Як убачається з матеріалів справи, у друкованому засобі масової інформації - періодичному інформаційному бюлетені Новопетрівського осередку виданні газетного типу „Новопетрівська правда” [NUMBER] від жовтня 2007 року опубліковано статтю „[INFO]”, в якій поширено інформацію щодо діяльності [PERSON] на посаді [INFO] Новопетрівської сільської ради Вишгородського району. Головним редактором даної газети і автором цієї статті є [PERSON] - відповідач по справі, який здійснив поширення цієї інформації Так, у даній статті розповсюджено відомості про конкретні факти діяльності позивачки, яка є головою земельної комісії сільської ради, де також дано оцінку її діям. Зокрема в статті зазначено, що позивачка: „намагалася підкупити чи „взяти на гачок” керівництво сільради. Так, майже тричі [PERSON]підходила до голови та пропонувала потайки надати його сину ділянку біля Канева…”; „Маючи чималу ділянку біля власного будинку, а також земельну ділянку, передану сину в 2007 році, 12 соток біля Канева, приватизовані чоловіком в 2006 році, претензії ще на одну поки не оформлену ділянку біля Канева, вона включила до списків на отримання землі свого чоловіка, навіть не зважаючи на те, що його заяви взагалі не було. Тим більш, на ньому вже рахувалася ділянка і повторна приватизація була неможлива. Саме тому [PERSON]переписала чергу на свого молодшого сина.”; „Так на своєму округу з невідомих причин вона включила до списків людину прописану в Києві. То як це співпадає з її заявами? І як же тоді наші люди, про яких так завзято „піклується” депутат? І чи за красиві очі така послуга киянину? То може все таки це правда, що [PERSON] брала гроші за включення людей у списки і при цьому казала, що це для голови та секретаря?”; „На прикладі родини [INFO] усім сусідам показали, що буде з ними, якщо вони підуть проти[PERSON]. За те, що [INFO] написали на [PERSON] скаргу, вона направила на них свого зятя працівника міліції [PERSON], який без ордеру заявився до хати [INFO] за їх відсутності та залякавши малолітню дитину, що була в хаті сама, примусив її відчинити двері. Далі провів з нею таку „бесіду” з погрозами на адресу батьків, що дитину прийшлося потім дуже довго лікувати.”; „Чи в присутності членів виконкому кидалася у вікна та істерично кричала: „Люди добрі, рятуйте!”; „ділянки на масиві Канево надані мешканцям села ще наказом радгоспу ім. Ватутіна, затверджені сесією сільської ради в 2007 році і теж будуть приватизуватись. Голова земельної комісії [PERSON] дуже наполягала забрати ці ділянки у людей перерозбити по 10 соток і знову роздати. Це пропонувалося для того, щоб впхнути на ці землі ще додатково 12 осіб, наданих суто самою [PERSON]”. У такому контексті всі згадані вислови позивачка вважає поширеною про неї недостовірною інформацією щодо дій, які нею не вчинювалися, а факт опублікування в газеті та розповсюдження - доказом порушення її немайнових прав, зокрема честі, гідності та ділової репутації. Згідно ст. 6 Закону України „Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні”, діяльністю друкованих засобів масової інформації - є збирання, творення, редагування, підготовка інформації до друку та видання друкованих засобів масової інформації з метою її поширення серед читачів. Під ознаки цієї діяльності згідно ст. 7 того ж Закону підпадає діяльність відповідача, як головного редактора та автора спірної статті, про що йдеться в самій газеті. Вирішуючи цю справу, суд виходить з вимог ст. 34 Конституції України відповідно до яких, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Однак, здійснення цих прав може бути обмежено законом для захисту репутації або прав інших людей тощо. Зазначена норма кореспондується зі ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади. У той же час, здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом у тому числі в інтересах захисту репутації або прав інших осіб тощо. Отже право вільно виражати свої погляди не є абсолютним і необмеженим, яке поряд із свободою наділене також обов'язками і відповідальністю, що визначені законом. Зокрема згідно ст. 2 Закону України „Про інформаційні агентства”, суб'єкти інформаційної діяльності не мають права у своїх матеріалах розголошувати дані, що принижують честь і гідність людини, а також інформацію, яка ущемляє права і законні інтереси громадян. Відповідно до ч. 3 ст. 277 ЦК України вважається, що негативна інформація, поширена про особу є недостовірною, а згідно ст. 37 Закону України „Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні” редакція друкованого засобу масової інформації за вимогою громадян щодо яких поширено відомості, які не відповідають дійсності або принижують їх честь та гідність, повинна надати докази про те, що опубліковані нею відомості є достовірними. Неприпустимість зловживанням правом на інформацію закріплено і в ст. 3 Закону України „Про друковані засоби масової інформації (преса) в Україні” та статтях 46 і 47 Закону України „Про інформацію”, згідно яких інформація не може бути використана для посягання на права і свободи людини та поширення відомостей, що не відповідають дійсності, ганьблять честь і гідність особи. Разом з тим, згідно ст. 471 Закону України „Про інформацію” ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень, якими за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, що не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, що є нездійсненним. Виходячи з такого та аналізуючи зміст опублікованої статті „[INFO]”, суд вважає, що приведені вище вимоги закону при її опублікуванні в повній мірі не дотримано. Так, суд констатує допущену в статтях оцінку дій та критику, в тому числі і в жорстоких термінах щодо публічної особи - [INFO] сільської ради (позивачки по справі), що знайшло своє відображення в контексті: „Так на своєму округу з невідомих причин вона включила до списків людину прописану в Києві. То як це співпадає з її заявами? І як же тоді наші люди, про яких так завзято „піклується” депутат? І чи за красиві очі така послуга киянину? То може все таки це правда, що [PERSON]брала гроші за включення людей у списки і при цьому казала, що це для голови та секретаря?”. В судовому засіданні встановлено і позивачка не заперечувала факту складання подібного списку. Між тим у іншій частині дана інформація висловлена згідно ст. 34 Конституції України і ст. 471 Закону України „Про інформацію” у формі оціночних суджень і до порушення прав позивачки не призвела, а тому позов у цій частині задоволенню не підлягає. Водночас поряд з висловленням оціночних суджень у згаданій статті розповсюджено й фактичні дані в яких стверджується про конкретні дії позивачки щодо неправомірного впливу на керівництво сільської ради, ряду протиправних заходів спрямованих на отримання земельних ділянок, здійснення тиску на громадян за допомогою працівників міліції та неналежної поведінки на роботі. Наполягаючи на достовірності оспорюваних відомостей, представник відповідача доказів на підтвердження зазначеного не надав. Між тим просив витребувати докази стосовно даних, які автором статті не збиралися і при її творенні та поширенні не використовувалися. В той же час позивачкою надано документи стосовно оспорюваних фактичних даних, зміст яких контексту поширеної щодо неї інформації не відповідає. Зокрема позивачкою подано заяви, списки та протоколи засідань земельної комісії щодо питань зазначених у спірній статті. Суд не погоджується з доводами представника відповідача, що вказаними документами підтверджується достовірність спірної інформації, оскільки сам факт наявності документів згаданих у статті достовірності вчинення позивачкою негативних дій підтвердити не може. В той же час ці документи даних про ознаки протиправних дій позивачки в змісті поширеному в статті не містять, докази про які не подано. При розгляді цієї справи суд ураховує також і те, що поширені в статті фактичні дані про негативні дії позивачки за своїм змістом безпосередньо пов'язані з діяльністю, очолюваною нею комісії сільської ради, що регламентується статтями 47 і 49 Закону України „Про місцеве самоврядування”, а тому дані обставини справи згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України можуть підтверджуватися певними засобами доказування, тобто лише тими доказами, які випливають з діяльності комісії ради, що стороною відповідача в судовому засіданні не представлені. Таким чином відповідач у статі „[INFO]” розповсюдив у друкованому засобі масової інформації відомості про фактичні дані, які дійсності не відповідають, порочать честь і гідність позивачки. Згідно ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. При цьому згідно ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації і у такий же спосіб, у який вона була поширена, за рахунок особи, яка її поширила. З цих підстав, суд вважає, що пред'явлений позов ґрунтується на вимогах закону і підлягає частковому задоволенню, а порушене право позивачки - захистові. Що стосується розміру моральної шкоди, то в цій частині позов підлягає частковому задоволенню. При вирішенні зазначеного суд зважує на підстави і обставини, що обґрунтовані в позові, зокрема з огляду на перенесені позивачкою страждання у зв'язку з поширенням щодо неї недостовірної інформації, приниженням честі й гідності, їх характер, ступінь і тривалість негативних наслідків, зниження ділової репутації з огляду на публічну діяльність, а також кількість розповсюджених примірників газети (2 500 примірників). При постановленні рішення слід також урахувати, що при задоволенні позову в цій справі суд повинен в резолютивній частині рішення зазначити, які саме відомості визнано такими, що не відповідають дійсності та порочать честь і гідність позивача, вказати на спосіб спростування і визначити строк, на протязі якого воно має бути здійснене, про що йдеться в роз'ясненнях даних у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 вересня 1990 року № 7 „Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій”. На підставі викладеного і

Outcome: partial