Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-06 00:00:00

У 2008 р. [PERSON]. звернулася до суду з позовною заявою про визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості, а саме: нежитлове приміщення літ. “А-2 Ж ” загальною площею 227, 5 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS], зобов'язання Ізюмського бюро технічної інвентаризації здійснити реєстрацію права власності на зазначеним об'єкт нерухомості. Суд заслухавши доводи позивачки яка вказує, що за об'єктивних обставин зазначених в позовній заяві, остання без втручання судових органів не в змозі належним чином володіти, користуватися та розпоряджатися спірним об'єктом нерухомості. Відповідач в судовому проти позову не заперечує. Суд дослідивши надані докази, перевіривши матеріали справи та доводи сторін, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного: 13 березня 2002 р. відповідачем було прийнято рішення № 0361, про надання позивачці на умовах оренди земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS]. 10 квітня 2002 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS], для будівництва кафе з магазином. 23 червня 2004 р. відповідачем було прийнято рішення № 0517 про надання позивачці дозволу на будівництво кафе з магазином. 19 квітня 2006 р. позивачкою було замовлено та отримано архітектурне - планувальне завдання № 34/06, виконаного Управлінням містобудування та архітектури Харківської обласної державної адміністрації на розробку робочого проекту будівництва кафе та магазину на земельній ділянці, що розташована за адресою: [ADDRESS]. При розгляді даної справи судом встановлено, що позивачкою в період з 2005 - 2006 р. р., на вищезазначеній земельній ділянці було збудовано нежитлове приміщення літ. “А - 2 Ж ” загальною площею 227, 5 кв.м. яке відповідає Державним будівельним нормам. З метою встановлення (реєстрації) права власності на спірний об'єкт нерухомості згідно вимог Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, за № 7/5 від 07.02.02 р., позивачка звернулася до Ізюмського бюро технічної інвентаризації. Однак, в задоволенні вимог позивачки в реєстрації права власності на спірний об'єкт нерухомості було відмовлено. Підставою для відмови позивачці в реєстрації права власності на спірний об'єкт нерухомості, положення ст. 376 Цивільного кодексу України, якими визначено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане виключно за рішенням суду. В розумінні зазначеної статті ЦК України, нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Таким чином, суд приходить до висновку, що нежитлове приміщення літ. “А-2Ж” загальною площею 227, 5 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] являється самочинним будівництвом, оскільки збудоване позивачкою без всіх необхідних проектів забудови, відповідних дозволів. Як вбачається з матеріалів справи, земельна ділянка площею 410кв.м., на якій розташований самочинно збудований об'єкт нерухомості надана позивачці на умовах оренди згідно договору оренди земельної ділянки від 10 квітня 2002 р. та використовується виключно позивачкою. За вищевикладених обставин, суд приходить до висновку, що самочинно збудований об'єкт нерухомості збудований на земельній ділянці що знаходиться у користуванні позивачки та сам факт будівництва не порушує права інших осіб - землекористувачів, сервітут, тощо. Згідно ст. 124 Конституції України, відповідно до якої правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності. Відповідно до ст. 376 ЦК України, визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане виключно за рішенням суду. За вищевикладених обставин суд вважає, що існують всі правові підстави для задоволення позовних вимог позивачки про визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості нежитлове приміщення літ. “А-2 Ж” загальною площею 227,5кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Вирішуючи даний спір суд вважає за необхідне судові витрати покласти на позивачку, оскільки спір доведено до суду не з вини відповідача.

Outcome: approved