Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-16 00:00:00

Позивач [PERSON] пред'явила у суд даний позов і просить визначити рівними частки колишнього подружжя її з відповідачем у будинковолодінні, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і знаходиться по [ADDRESS], визнавши у вказаній частині частково недійсним свідоцтво про вправо власності на даний будинок, видане 26.04.1990 року на ім'я відповідача та зареєстроване цього ж числа Корсунь-Шевченківським виробничим підрозділом Черкаського обласного БТІ; визнати за нею право власності на Ѕ частину будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що знаходяться по [ADDRESS]; визнати за нею право власності на Ѕ частину земельної ділянки розміром 0.5432 га, на якій розміщений спірний будинок, визнавши у вказаній частині частково недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий 13.02.2003 року Драбівською сільською радою на ім'я відповідача. Свій позов позивачка обґрунтовує тим, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 12 листопада 1983 року до 27 вересня 2006 року, від якого мають повнолітню і неповнолітню дитину. Неповнолітня дитина після розірвання шлюбу проживає біля неї. В період шлюбу вона і відповідач за спільні кошти подружжя придбали садибу по [ADDRESS], а потім її розбудували. В червні 2007 року відповідач вигнав її з неповнолітньою дитиною з даного будинку. У суді позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала і надала суду пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Представник позивача [PERSON] також підтримала дані пояснення. Відповідач [PERSON] у суд з'явився, вимоги позивачки не визнав повністю, посилаючись на те, що спірний будинок він придбав хоча і в період його з позивачкою шлюбу, але за кошти, які належали особисто йому і які він отримав безоплатно від своїх батьків в сумі 2 800 крб.. В наданій ним суду розписці, яку він отримав від позивачки про отримання нею від нього 18 квітня 2007 року 10 000 грн., мова йде про гроші, які він дав позивачці з дитиною на проживання на перший час після припинення шлюбно-сімейних відносин. Ці гроші не були сплатою за її частку в будинку. Представник відповідача [PERSON] підтримав дані пояснення і також вважає, що позов не підлягає до задоволення, так як спірний будинок є особистою власністю відповідача. Крім того, позивачкою не оскаржується рішення Драбівської сільської ради, на підставі якого відповідачу передано у приватну власність земельну ділянку, на якій розміщена спірна садиба. Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає до повного задоволення. У суді встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 12 листопада 1983 року і проживали в ньому по 27 вересня 2006 року. Від шлюбу мають одну неповнолітню дитину - дочку [PERSON], [INFO] народження, яка після розірвання шлюбу проживає з позивачкою. Під час шлюбу, 21 грудня 1984 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого секретарем виконкому Драбівської сільської Ради народних депутатів сторони в с. Драбівка Корсунь-Шевченківського району Черкаської області придбали будинок, сарай, літню, кухню, погріб. Покупцем у цьому договорі вказаний відповідач. В період шлюбу сторони розбудували куплену садибу, яка згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно [NUMBER], виданого 13 листопада 2008 року Корсунь-Шевченківським виробничим відділком комунального підприємства „Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації ” знаходиться в [ADDRESS] і на час розгляду справи складається з житлового будинку загальною площею 73,8 кв.м, прибудови загальною площею 6,4 кв.м, навісу, сараю, прибудови, сараю, гаража, літньої кухні, сараю, подріба, вбиральні, споруд загальною вартістю 131 071 грн.. Будинок з господарсько-побутовими будівлями, розміщений на земельній ділянці площею 0.5432 га, переданій у приватну власність відповідачу на підставі Державного акта на право приватної власності на землю [NUMBER], виданого 13 лютого 2003 року Драбівською сільською радою. Відповідно до ст. 22 КпШС Української РСР 1969 року, яка діяла на час придбання спірного будинку, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Сторони придбали і розбудували спірну садибу в період проживання однією сім'єю в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжя і своєю спільною працею. Це підтверджується свідоцтвом про шлюб сторін, свідоцтвом про розірвання шлюбу, показаннями свідків [PERSON], [PERSON], трудовою книжкою позивачки, довідками про її доходи за період 1987-2005 роки, довідкою про доходи відповідача за період 2002-2006 роки. Тобто, спірний будинок з господарсько-побутовими будівлями є спільною сумісною власністю позивачки і відповідача. При визначенні часток сторін у ньому, суд відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України виходить із рівності часток колишнього подружжя у їх спільному сумісному майні, так як інше не було визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, позову про необхідність відступу від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, жодна із сторін не заявляла. За таких обставин суд вважає, що за позивачкою необхідно визнати право власності на Ѕ частину спірного будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель і споруд, визнавши при цьому у вказаній частині частково недійсним свідоцтво про право власності на даний будинок, видане 26 квітня 1990 року на ім'я [PERSON] та зареєстроване цього ж числа Корсунь-Шевченківським виробничим підрозділом Черкаського обласного об'єднаного БТІ. Згідно ч. 4. ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Тому суд вважає, що необхідно за позивачкою визнати і право власності на Ѕ частину земельної ділянки розміром 0.5432 га, на якій розміщений спірний будинок, визнавши при цьому у вказаній частині частково недійсним Державний акт на право приватної власності на землю [NUMBER], виданий 13 лютого 2003 року Драбівською сільською радою на ім'я відповідача. Суд відхиляє надані відповідачем докази: довідку виконкому Драбівської сільської ради №160 від 20 лютого 2007 року, написану на підставі свідчень свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]., показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON]. про те, що спірний будинок він придбав за кошти, які належали особисто йому і які він отримав від своїх батьків безоплатно на наступних підставах. Так, згідно ст.ст. 44, 243 ЦК Української РСР 1963 року, які діяли на час придбання спірного будинку, угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців повинні укладатися у письмовій формі, договір дарування валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Свідок [PERSON], яка є матір'ю відповідача, дала показання про те, що при передачі грошей синові ніякі угоди між ними не укладалися. Згідно ст. 46 цього Кодексу недодержання простої письмової форми, що вимагається законом позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків. Ніяких інших належних, допустимих доказів стосовно того, що спірний будинок є особистою приватною власністю відповідача сторона відповідача суду не надала. Таким чином, суд вважає, що позов підлягає до повного задоволення. Протягом усього часу розгляду справи по суті позивач не змінив підставу або предмет позову, не збільшив або зменшив розмір позовних вимог, а тому суд розглянув цивільну справу в межах пред'явлених вимог і на підставі поданих сторонами доказів. Заходи забезпечення позову судом не вживалися. Підстав для звернення рішення суду до негайного виконання не має. При задоволенні позову суд стягує з позивача [PERSON] у доход держави недоплачену нею суму судового збору в сумі 228 грн. 74 коп., з відповідача [PERSON] на користь позивачки понесені нею судові витрати в справі по оплаті судового збору в розмірі 655 грн. 36 коп. і на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30 грн..

Outcome: approved