Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-13 00:00:00

В березні 2008 року [PERSON]звернувся в суд з позовом до Міністерства транспорту та зв'язку України та просив поновити його на посаді керівника Державного підприємства Міжнародний аеропорт „Бориспіль”, визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства транспорту та зв'язку України від 12 березня 2008 року і стягнути з Міністерства транспорту та зв'язку України на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідно до контракту № 1-1 від 03.10.2007 року, укладеного між ним та Міністерством транспорту та зв'язку України, він був призначений на посаду директора Державного підприємства „Міжнародний аеропорт „Бориспіль” на термін до 2 жовтня 2012 року. Наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 12 березня 2008 року позивач звільнений з посади директора Державного підприємства „Міжнародний аеропорт „Бориспіль” на підставі п. 6 ст. 40 КЗпП України з достроковим розірванням контракту у зв”язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу. Оскаржуваний наказ [PERSON]вважає незаконним, оскільки його звільнення не було погоджено з віце-прем”єр-міністром України, як це передбачено Положенням про Міністерство транспорту та зв'язку України”, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 6 червня 2006 року № 789. Відповідно до п. 27 Контракту від 03 жовтня 2007 року, укладеного між ним та Міністерством транспорту та зв'язку України, директор може бути звільнений з посади, а контракт розірваний з ініціативи Міністерства транспорту та зв'язку України до закінчення терміну його дії в разі попередньої згоди Першого віце-прем'єр-міністра України, голови Київської обласної державної адміністрації та ради трудового колективу Державного підприємства Міжнародний аеропорт „Бориспіль”, але ці умови дострокового розірвання контракту за ініціативою роботодавця також відповідачем дотримані не були. Окрім того, як вказує позивач, його звільнення відбулось в період його захворювання, що підтверджується листком непрацездатності. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 червня 2008 року позов задоволено: [PERSON] поновлено на посаді директора Державного підприємства „Міжнародний аеропорт „Бориспіль”; визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства транспорту та зв'язку України від 12 березня 2008 року № 280; стягнуто з Міністерства транспорту та зв'язку України на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи з 12 березня 2008 року та судові витрати. В апеляційних скаргах Міністерство транспорту та зв'язку України, Міжнародний аеропорт „Бориспіль”, [PERSON] просили скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 червня 2008 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити [PERSON] в задоволенні позову, посилаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясовання обставин, що мають значення для справи. Доводи апеляційних скарг зводяться до того, що суд першої інстанції невірно дійшов до висновку про те, що контракт, укладений між позивачем та відповідачем можливо припинити лише за погодженням з віце-прем'єр-міністром України та за попередньої згоди Першого віце-прем'єр-міністра України, голови Київської обласної державної адміністрації та ради трудового колективу підприємства. На думку апелянтів, зазначений висновок суду суперечить ст. 6 Закону України „Про управління об'єктами державної власності”, якою передбачено, що уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань укладають і розривають контракти з керівниками державних підприємств та здійснюють контроль за їх виконанням. Апелянти зазначають, що в п. 27 контракту визначено вичерпний перелік підстав, за яких контракт може бути розірвано за попереднім погодженням, серед яких відсутня така підстава як поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, а отже положення контракту щодо попереднього погодження його розірвання стосується лише тих випадків розірвання контракту, які прямо передбачені п. 27 контракту. Апелянти заперечують висновок суду першої інстанції про звільнення позивача в період тимчасової непрацездатності, оскільки наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 8 травня 2008 року № 519 змінено наказ № 280 від 12.03.08. і визначено, що днем звільнення [PERSON] буде перший робочий день після закінчення його тимчасової непрацездатності. Апелянти наголошують, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права не допитав [PERSON] як свідка, що призвело до неповного з'ясування обставин справи Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст.21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору. Звільнення працівника з підстав, передбачених п.6 ст.40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу. Звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності з ініціативи власника або уповноваженого ним органу чинним трудовим законодавством не допускається. Суд визнав звільнення позивача незаконним, зважаючи, що відповідно до п. 27 Контракту від 3 жовтня 2007 року директор може бути звільнений з посади, а контракт розірваний з ініціативи Міністерства транспорту та зв'язку України лише за наявності попередньої згоди Першого віце-прем'єр-міністра України, голови Київської обласної державної адміністрації та ради трудового колективу Державного підприємства „Міжнародний аеропорт „Бориспіль”, а такі погодження звільнення були відсутні. Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідачем не надано доказів пропозицій позивачеві іншої роботи, а звільнення [PERSON] з 12 березня 2008 року відбулось в період його непрацездатності, що підтверджується листком непрацездатності, виданим позивачеві 11 березня 2008 року Бориспільською ЦРЛ. Проте, з такими висновками суду першої інстанції не погоджується апеляційний суд, з таких підстав. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ст.213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з”ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд з”ясовує наявність обставин, якими обгрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявність інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи, а також доказів на їх підтвердження; правовідносин, які випливають із встановлених обставин; правових норм, які регулюють ці правовідносини. В порушення зазначених вимог процесуального закону, суд першої інстанції неповністю з”ясував обставини, які мають значення для справи, внаслідок чого неправильно визначив правовідносини, які існують між сторонами і їм дана невірна юридична оцінка. Відповідно п.п.1,2 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з”ясування обставин, що мають значення для справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими. Апеляційним судом встановлено, що Міністерством транспорту та зв”зку України із [PERSON] укладено контракт, який, відповідно до ст.21 КЗпП України, є особливою формою трудового договору (а.с.6-14). Наказом Міністерства транспорту і зв”язку України № 280 від 12.03.08. [PERSON] було звільнено з посади директора державного підприємства Міжнародний аеропорт „Бориспіль” з 12 березня 2008 року на підставі п.6 ст.40 КЗпП України у зв”язку з поновленням на роботі на посаді Генерального директора цього підприємства [PERSON] Пунктом 3.1. зазначеного наказу було передбачено проведення необхідних розрахунків із [PERSON] відповідно до законодавства та умов контракту, а пунктом 3.2. передбачено забезпечення ознайомлення [PERSON] з цим наказом під особистий підпис. Апеляційним судом встановлено, що 11 березня 2008 року [PERSON] був виданий листок непрацездатності (а.с.18), а тому Міністерством транспорту та зв”язку України 08 травня 2008 року виданий наказ № 519 (а.с.56), відповідно до якого питання звільнення [PERSON] ставиться в залежність від відновлення його працездатності, а саме: пунктом 1 змінено дату звільнення [PERSON] без її конкретного визначення; пунктом 2 визначено вважати [PERSON] звільненим з посади директора з першого робочого дня після закінчення періоду його тимчасової непрацездатності; пунктом 3.1 передбачено проведення необхідних розрахунків із [PERSON] відповідно до законодавства та умов контракту, а пунктом 3.2. передбачено ознайомлення [PERSON] з цим наказом під особистий підпис. Отже, наказом № 519 від 08.05.08. була припинена дія оскаржуваного наказу № 280 від 12 березня 2008 року щодо звільнення [PERSON] з посади директора державного підприємства Міжнародний аеропорт „Бориспіль”. Також з пояснень представника відповідача та з наявних у справі доказів апеляційним судом встановлено, що на день розгляду справи у суді [PERSON]з роботи не звільнений (а.с.75, 4, 6-14, 18, 56, 138-157). Передбачені при звільнені кошти позивачеві не нараховувались і розрахунок відповідно до ст.116 КЗпП з позивачем не здійснювався. Згідно трудової книжки та табелів обліку робочого часу за березень-липень 2008 року (а.с.151, 152-156), вбачається, що позивач продовжує значитись у державному підприємстві Міжнародний аеропорт „Бориспіль” на посаді директора і де обліковуються дні його непрацездатності з 11 березня 2008 року. Листок непрацездатності з визначеною датою виходу на роботу [PERSON] на підприємство не зданий (а.с.138). З пояснень представника позивача в апеляційному суді встановлено, що після захворювання [PERSON] до роботи не приступав і стан його здоров”я на даний час незадовільний. На підставі досліджених доказів, наявних у справі, апеляційний суд приходить до висновку, що звільнення позивача в період його непрацездатності, а саме з 12.03.08., з посади директора державного підприємства Міжнародний аеропорт”Бориспіль” не проведено, на даний час трудові правовідносини між позивачем та Міністерством транспорту та зв”язку України продовжують існувати. Передбачені законом підстави для задоволення позову [PERSON] відсутні. Зазначені обставини не були взяті до уваги та не досліджувались судом першої інстанції, який безпідставно визнав доведеним незаконне звільнення [PERSON] з займаної посади, що призвело до ухвалення помилкового рішення про поновлення його на роботі. Зважаючи на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необгрунтованими, а тому, відповідно до ст.309 ЦПК України, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким в задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити.

Outcome: dismissed