Jurisdiction: civil
Date: 2008-09-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищеназваним позовом, посилаючись на те, що 17.07.1985 року був травмований в результаті нещасного випадку на виробництві на Лисичанській фабриці технічних тканин, внаслідок чого за висновком Рубіжанської ВТЕК від 06.12.1985 року визнаний інвалідом 1 групи за трудовим каліцтвом. 27.05.1996 року за висновком Луганської обласної транспортної ВТЕК встановлено, що він потребує забезпечення спеціальними засобами пересування - автомобілем безстроково. Мав автомобіль ЗАЗ-968-М, який був йому наданий 02.11.1988 року, та який став непридатним для експлуатації. У зв'язку з цим був вимушений придбати 27.07.2006 року за свої кошти автомобіль «Славута-110 307» з ручним керуванням. Звернувся до відповідача з заявою про компенсацію йому вартості автомобілю у сумі 32030 грн., але отримав відмову від 10.10.2006р., мотивовану відсутністю бюджетного фінансування забезпечення інвалідів автомобілями або компенсації за самостійне придбання автомобілю. Вважає відмову відповідача надати йому компенсацію вартості автомобілю, що повинен бути наданий йому у користування, незаконною, тому просив суд стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію у розмірі вартості автомобілю «Славута» 110387-40 з ручним керуванням на дві здорові руки з ураженням обох ніг у сумі 32030 грн. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, підтвердив викладене у позові, доповнивши, що відмовою відповідача у наданні йому автомобілю або компенсації замість нього порушено його право власності. Йому не було відомо, що якщо він придбає за власні кошти автомобіль, то відповідач не забезпечуватиме його транспортним засобом безкоштовно. Перебував на обліку інвалідів, які потребують забезпечення транспортним засобом, під номером 96. Однак був знятий з обліку, оскільки має власний автомобіль. Раніше звертався до суду з позовом про стягнення з відповідача компенсації вартості автомобілю, який він придбав, у сумі 22128, 48 грн. Даний позов заявлено про компенсацію вартості автомобілю, який повинен був надати йому відповідач, у сумі 32030 грн. В останнє звертався до відповідача з вимогою компенсувати вартість автомобілю у 2006 році. Представник відповідача та третьої особи - виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, у судовому засіданні позов не визнала, від імені третьої особи заперечувала проти задоволення позову, пояснивши, що законодавством, в тому числі п.6 ст. 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (далі Закон), не передбачено компенсування вартості спеціального транспортного засобу саме інваліду. Відповідно до Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою КМУ №999 від 19.07.2006 року, автомобілі, що надаються інвалідам, інвалідність яких пов'язана з трудовим каліцтвом, є власністю Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, а інвалідам надаються у користування. Виходячи з цього, право власності позивача не порушено та не може бути порушено діями відповідача, оскільки при наданні інваліду автомобілю право власності не виникає. Окрім того, відповідно до п. 5 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого Постановою КМ України від 19.07.2006р. за №999, на облік беруться і забезпечуються автомобілями інваліди, які не мають в особистому користуванні автомобіля, у тому числі придбаного за власні кошти та які протягом семи років перед взяттям на облік та за час перебування на обліку не отримували автомобіль як благодійну допомогу або протягом цього часу не реєстрували придбаний автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж п'ять років. За позивачем зареєстрований автомобіль «Славута-110307» з ручним керуванням, придбаний ним за власний кошт. Отже, позивач не має права у даний час на забезпечення автомобілем за рахунок Фонду. Представник третьої особи - Головного управління праці та соціального захисту населення Луганської обласної державної адміністрації, у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.46), про причини нез'явлення не повідомив. Судом досліджено наступні докази: копія посвідчення водія, копія довідки МСЕК, копія рішення ВТЕК від 27.05.1996р., копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, копія відповіді ФСНВ у Луганській області від 18.11.2005р., копія відповіді ФСНВ у Луганській області від 08.08.2007р., копія відповіді ФСНВ у Луганській області від 27.09.2007р., копія відповіді ВД ФСНВ України від 26.09.2007р., копія паспорту позивача, копія пенсійного посвідчення, копія накладної, копія медичної довідки щодо придатності до керування транспортним засобом, письмові заперечення відповідача, копія відповіді ФСНВ у Луганській області від 10.10.2006р., копія Положення про УВД ФСНВ у Луганській області. Суд, вислухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. Позивач є інвалідом першої групи безстроково внаслідок нещасного випадку на виробництві та за висновком МСЕК потребує забезпечення транспортним засобом з ручним керуванням на обидві руки з ураженням обох ніг, що підтверджується копією довідки (а.с.5,18), не заперечується відповідачем. 27 липня 2006 року позивач придбав автомобіль ЗАЗ "Славута" моделі 110307 з ручним керуванням та сплатив вартість його встановлення на автомобіль, витративши власні кошти на загальну суму 22 128, 48 грн., що не заперечується сторонами. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить з наступного. Згідно статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зі змінами, внесеними Протоколом №11, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Частиною 6 ст. 34 Закону передбачено, що Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України за наявності в потерпілого відповідно до висновків МСЕК медичних показань для одержання автомобіля компенсує вартість придбання автомобіля з ручним керуванням, запасних частин до нього, пального, а також ремонту і технічного навчання керуванню автомобілем у розмірах, установлених Кабінетом Міністрів. Згідно п.5, 6 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого Постановою КМ України від 19.07.2006р. за №999, на облік беруться і забезпечуються автомобілями інваліди, які не мають в особистому користуванні автомобіля, у тому числі придбаного за власні кошти та які протягом семи років перед взяттям на облік та за час перебування на обліку не отримували автомобіль як благодійну допомогу або протягом цього часу не реєстрували придбаний автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж п'ять років. Інвалід, законний представник дитини-інваліда отримує автомобіль на десятирічний строк без права продажу, дарування, передачі (в тому числі за довіреністю) іншій особі. Після закінчення зазначеного строку інвалід може користуватися таким автомобілем до отримання нового або повернути його головному управлінню соціального захисту чи управлінню виконавчої дирекції на умовах згідно з пунктом 14 цього Порядку. Зі змісту наведених норм випливає, що інваліди внаслідок трудового каліцтва забезпечуються автомобілями за рахунок коштів Фонду без права продажу, дарування, передачі (в тому числі за довіреністю) іншій особі, тобто отримують автомобілі у користування. Отже, ненадання позивачу у користування спецавтомобілю ніяким чином не порушує його право власності гарантоване Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки таке право при отриманні автомобілю від Фонду не виникає. З цих же підстав не виникає право на компенсацію вартості ненаданого автомобілю. Окрім того, законодавство не передбачає компенсацію вартості автомобілю по-перше, самому інваліду, і по-друге, у випадках, коли він самостійно придбав автомобіль. А відповідно до п.5 Порядку інваліди, у власності яких є автомобілі, у тому числі придбані за власні кошти, не приймаються на облік для отримання автомобілів взагалі. Така норма є обґрунтованою, оскільки інваліди забезпечуються транспортними засобами з метою їх реабілітації та забезпечення можливості пересування. Так як позивач має засіб пересування - придбаний ним автомобіль, то на даний час забезпечення автомобілем від Фонду не потребує. Таким чином, суд доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог. На підставі викладеного, ст. 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого Постановою КМ України від 19.07.2006р. за №999,

Outcome: dismissed