Jurisdiction: civil
Date: 2008-10-23 00:00:00

В серпні 2008 року [PERSON], діючий в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання угоди купівлі-продажу жилого будинку [ADDRESS] дійсною . В судовому засіданні позивач вимоги підтримав , в обґрунтування позову вказав, що 26.06.1969 року [PERSON]. купив будинок [ADDRESS] у [PERSON], який той належав на підставі виділення земельної ділянки згідно протоколу № 17 від 25.09.1968 року , про що свідчить запис в технічному паспорті на будинок , та внесення цих відомостей в інвентарну справу в Маріупольському БТІ. Сторони виконали всі істотні умови укладеної угоди, [PERSON] передав [PERSON]. гроші в сумі 850 рублів , а остання передала йому в користування проданий будинок, в якому він проживає по сей час, зобов'язалася в подальшому укласти угоду в нотаріальній конторі, однак виїхала з м.Маріуполя і місце перебування її не відомо, просив визнати просту письмову угоду купівлі-продажу дійсною. Відповідачка про час і місце судового засідання повідомлялася належним чином , про що свідчать оголошення в пресі, причину неявки не повідомила. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.. 224 ЦПК України. Суд, заслухав позивача, допитав свідка, дослідив матеріали справи , вважає що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. За змістом ст.ст.224,225 ЦК УРСР (1963 р.) продавцем майна за договором купівлі-продажу може бути виключно особа, якій це майно належить на праві власності, набутому у встановленому законом порядку. Відповідно до ст.227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу будинку підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Судом встановлено і це не заперечував позивач у судовому засіданні, що продавець будинку [PERSON] на момент укладання угоди купівлі-продажу не мала на будинок передбачених законом документів на право власності , будинок в експлуатацію не був зданим и свідоцтво про право власності на нього вона не отримувала . З оглядом на вказане , будинок який був предметом укладеної сторонами угоди , є об'єктом самовільного будівництва і відповідно до ст.105 ЦК УРСР 1963 року не міг бути відчуженим. Таким чином, судом встановлено, що відповідачка не є законним власником будинку і не мала права на його відчуження шляхом продажу. Наведені позивачем документи самі по собі не заміняють правовстановлюючих документів. Окрім того договір, який підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, може бути визнаний дійсним відповідно до ч.2 ст.47 ЦК УРСР лише у випадку коли сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне, або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення. У даному ж випадку спір між сторонами щодо нотаріального посвідчення договору-купівлі продажу відсутній як такий. По суті позивач не заперечував того, що у зв'зку з відсутністю можливості нотаріального посвідчення договору вимушений був звернутись до суду задля його легалізації. Правило ч. 2 ст.47 ЦК УРСР не може бути застосовано , якщо для укладення угоди були в наявності передбачені законом обмеження. Відповідно до ст.55 Закону України «Про нотаріат» угоди про відчуження майна, що підлягає реєстрації посвідчуються за умови надання документів, що підтверджують право власності на майно. Оскільки у відповідача такі документи відсутні, договір купівлі-продажу будинку не міг бути посвідчений нотаріально, а відтак не може бути визнаний дійсним у судовому порядку. За таких обставин укладена між сторонами угода купівлі-продажу будинку [ADDRESS] не може бути визнана дійсною, а позов задоволеним.

Outcome: dismissed