Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-18 00:00:00

В березні 2008 року позивач звернувся з позовом до відповідача [PERSON] про визнання за ним права власності на &frac12; частину квартири [ADDRESS]. Позивач обґрунтував свої вимоги тим, що він перебуваючи у шлюбі з [PERSON], сумісно з останньою придбав трикімнатну кооперативну квартиру за вищевказаною адресою. Всі документи на час придбання квартири були оформлені на відповідача. Після розірвання шлюбу [PERSON] відмовляється переоформити на нього права власності на &frac12; частину квартири, тому він вимушений звернутися до суду. В подальшому позивач розширив коло відповідачів, заявивши вищевказані вимоги до Об'єднання ЖБК м. Чернігова, Комунального підприємства „ЖЕК-13” та Чернігівської міської ради. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11.06.2008 р. позовні вимоги [PERSON] повністю задоволені, за ним визнано право власності на &frac12; частину квартири [ADDRESS]. В апеляційній скарзі відповідач [PERSON] просить рішення суду від 11.06.2008 р. скасувати, направивши справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. На думку апелянта суд зробив невірний висновок щодо наявного у сторін права спільної сумісної власності на спірну квартиру. Апелянт вважає такий висновок упередженим і несправедливим, оскільки в справі відсутні документи, який його підтверджує. Порушення норм процесуального права виразилося в тому, що суд, отримавши від позивача другу позовну заяву з розширеним колом відповідачів, без дотримання вимог ст. 33 ЦПК України, продовжив розгляд справи, не надавши строку для ознайомлення з новим позовом. Порушення норм матеріального права виразилося в тому, що суд, пославшись на загальні поняття, викладені в ст.ст. 355-357 ЦК України, обійшов норми законодавства, які визначають особливий порядок регулювання такої власності, зокрема ст. 210 ЦК України. Визнаючи спірну квартиру спільною власністю подружжя, суд послався на запис в особовому рахунку №133020-9 про те, що власником квартири є [PERSON], проте ця довідка ЖЄК-13 не є правовстановлюючим документом. Крім того, суд не взяв до уваги і такої обставини, що набута квартира була за кошти, що були її суто особисті і провів розподіл квартири без врахування інтересів дітей. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з постановленням нового рішення, виходячи з наступного: Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд першої інстанції вірно встановив, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 04.04.1981 року по 05.06.2007 року, під час якого в 1991-1992 роках відповідач [PERSON] була прийнята в члени житлово-будівельного кооперативу (ЖБК) і отримала ордер на квартиру [ADDRESS]. Зазначені обставини сторонами не оспорюються. Проте висновок суду що квартира [ADDRESS] належить сторонам на праві спільної сумісної власності є хибним, оскільки не підтверджений жодним доказом. Як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді відповідач [PERSON] пояснювала, що вона не може сказати чи сплачені нею в повному обсязі пайові внески за спірну квартиру. Зі старого місця роботи, де вона писала заяву про вступ в ЖБК і сплачувала пайові внески, вона звільнилася. Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду пояснила, що висновок про належність квартири відповідачу [PERSON] вони роблять на тій підставі, що відсутні документи що це спростовують. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ст.384 ЦК України, будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. Аналізуючи дану норму Закону, а також Примірний статут житлово-будівельного кооперативу, що затверджений постановою Ради Міністрів УРСР від 30.04.1985 р. (з подальшими змінами та доповненнями), слід зробити висновок, що підставою виникнення права власності на кооперативну квартиру є повна сплата пайового внеску. Як роз'яснив в своїй постанові № 9 від 18.09.1987 р. "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи" в п.6 „и” Пленум Верховного Суду України, до повної сплати пайового внеску за квартиру суд вирішує питання про право власності на частку в паєнагромадженні, а після завершення сплати - про право на частку в праві власності на квартиру залежно від належної особі частки у паєнагромадженні. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час судового засідання позивачем не було доведено факту повної сплати пайового внеску, тому у суду не було підстав визнавати за ним право власності на 1\2 частину спірної квартири. Відповідно до ч.1 п.п. 2,4 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Враховуючи вищенаведене, рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. З позивача на користь держави слід стягнути недоплачену при подачі позовної заяви суму судового збору - 71, 22 грн. (сума судового збору 122,22 грн., сплачено 51 грн., різниця - 71,22 грн.)

Outcome: partial