Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-17 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом, в якому просять суд визнати недійсним договір № 4534 на дольову участь у землекористуванні, укладений від 3 липня 2007 року між Одеською міською радою та [PERSON], [PERSON]. В обґрунтування позову позивачі посилались на те, що згідно ст. 235 ЦК України оспорюваний договір є удаваним правочином. В судовому засіданні позивачі позов підтримали повністю. В судове засідання представник відповідача не з'явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений завчасно в установленому законом порядку у відповідності до вимог ст. 74 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, свою думку щодо позову у будь-якій формі не висловив. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів щодо взаємовідносин сторін, а також маючи згоду представника позивача на заочний розгляд справи, суд вважає можливим заочно розглядати справу у відсутності представника відповідача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, вважає, що позов обґрунтований, доведений та підлягає задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що позивачам на праві суспільної власності належить нежитлове приміщення № 525 загальною площею 69,5 кв.м. розташованого [ADDRESS]. Згідно договору № 4534 на дольову участь у землекористуванні, укладеного від 3 липня 2007 року між Одеською міською радою та позивачами, Одеська міська рада визначила дольову участь у землекористуванні, за користування 38,51 кв.м. земельної ділянки [ADDRESS], за яку позивачі повинні сплачувати 8 187,17 гривень на рік у вигляді орендної плати. Позивачі є власниками нежитлового приміщення № 525 загальною площею 69,5 кв.м. розташованого [ADDRESS]. Закон України від 3 липня 1992 року N 2535-XII „Про плату за землю” - є нормативно-правовим актом, який визначає розміри та порядок плати за використання земельних ресурсів, а також відповідальність платників та контроль за правильністю обчислення і справляння земельного податку. Відповідно до ст. 2 вказаного закону плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати. Відповідно до п. 2.1. оспорюваного договору плата за долю у користуванні встановлюється у вигляді орендної плати. Відповідно до п.1 Протоколу узгодження розміру орендної плати за долю у землекористуванні, який є невід'ємною частиною оспорюваного договору розмір орендної плати встановлюється із розрахунку 10% від нормативної грошової оцінки. Дана обставина прямо вказує, що відповідач для регулювання спірних відносин застосовує норми законодавства України про оренду землі. На час виникнення оспорюваного договору діяла редакція Закону України „Про оренду землі” від 19.12.2006 р., яка встановлювала, що річна орендна плата за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, не може бути меншою за розмір земельного податку, що встановлюється Законом України "Про плату за землю", та перевищувати 10 відсотків їх нормативної грошової оцінки. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Оспорюваний договір приховує інший правочин, який насправді вчинено - це договір оренди земельної ділянки. В той же час оспорюваний договір не відповідає вимогам земельного законодавства, стосовно оренди земельної ділянки. Вказаний Договір є підставою набуття позивачем права користування земельною ділянкою. Проте Земельний кодекс України встановлює вичерпний перелік підстав набуття прав на землю. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Чинний Земельний кодекс України серед підстав набуття права на землю громадянами та юридичними особами не передбачає, що без оформлення відповідних документів на землекористування одночасно із правом власності на будівлю/приміщення, або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) особі надається право користування земельною ділянкою, на якій вони знаходяться, а також право користування земельною ділянкою, яка прилягає до будівлі або споруди. Так, відповідно до ст. 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Користування земельною ділянкою може бути постійним (ст. 92 ЗК України) та строковим - оренда (ст.124 ЗК України). Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем (ст. 124 ЗК України, ст.5 ЗУ „Про оренду землі”). Тож на спірні відносини поширюються норми законодавства, щодо оренди землі. До того ж відповідно до ст. 125 ЗК України, право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації, та приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Спірний договір суперечить земельному законодавству України, зокрема, Закону України „Про оренду землі", оскільки в порушення вимог зазначеного закону договір не був посвідчений нотаріально, не пройшов державну реєстрацію, не містить істотні умови договору, та невід'ємні додатки передбачені статтею 14 вказаного Закону: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки. Крім того, договір оренди земельної ділянки в даному випадку не може бути укладено. Відповідно до частини п'ятої ст. 14 Закону України "Про плату за землю” за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних осіб або громадян, сплачується земельний податок, який нараховується кожному з них пропорційно їх частці у власності на будівлю. Ця частка визначається як відношення загальної площі квартири (квартир) чи нежилих приміщень, що перебувають у власності, до загальної площі всіх квартир i нежилих приміщень будинку. Відповідно до частини першої статті 42 Земельного кодексу України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками, а згідно із частиною другою цієї статті Кодексу в разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників. У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Згідно пункту 4.1 Положення про порядок встановлення і закріплення меж прибудинкових територій існуючого житлового фонду і надання в сумісне користування або загальну сумісну власність земельних ділянок для споруди житлових будинків, затвердженого наказом Держкомзему України, Госжілкоммунхоза України, Держбуду України і Фонду державного майна України від 05.04.96 р. N 31/30/53/396, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.04.96 р. за N 203/1228, прибудинкові території (земельні ділянки) передаються у власність або надаються в користування відповідними органами місцевого самоврядування, зокрема на умовах оренди, об'єднанням власників будинків для обслуговування існуючого житлового будинку (будинків) відповідно до земельного законодавства. Відповідно до пункту 4.4 вказаного Положення частка власності (користування) земельної ділянки кожного власника квартири (квартир) або нежилого приміщення в сумісній пайовій власності визначається відношенням загальної площі квартири (квартир) або нежилих приміщень, що знаходяться в його власності, до загальної площі всіх квартир і нежилих приміщень будинку. Згідно абзацу другому цього ж пункту виділення частки земельної ділянки власникам квартир і нежилих приміщень в натурі і її окреме відчуження не допускаються. Передача частки прибудинкової території (земельної ділянки) в оренду або у власність власнику вбудованого приміщення багатоквартирного житлового будинку не передбачена законами України. Таким чином оформлювати правовстановлюючі документи на землю мають співвласники чи користувачі разом, а сплачувати земельний податок чи орендну плату залежно від частки у власності на будівлю чи споруду (Лист Державного Комітету України по Земельних ресурсах У країни від 16.07.2002 р. N 14-21-11/3777). Отже, норми законодавства України про оренду землі застосовуватись до спірних правовідносин не можуть. Платниками земельного податку за земельні ділянки, на яких розташовано багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, є підприємства, установи й організації, які здійснюють управління цими будинками. Щодо сплати земельного податку власниками нежилих приміщень у багатоквартирних жилих будинках, то у разі якщо приміщення належать підприємству, організації чи іншому суб'єкту підприємницької діяльності на правах власності (надано довідку про грошову оцінку земельних ділянок (їх частин, що відповідають площі приміщень)), то зазначені підприємства є платниками земельного податку за ставками у відсотках від грошової оцінки земель що справляється відповідно до частини п'ятої ст. 14 Закону України "Про плату за землю”. При укладені оспорюваного правочину відповідачем також порушені вимоги власних нормативно-правових актів. Відповідно до п. 4.1. Рішення № 702-XXIII від 29.02.2000 року Виконавчого комітету Одеської міської ради «Про затвердження нової редакції додатку № 1 до рішення Одеської міської ради № 439-ХХIII від 09.12.99 р. "Про вдосконалення регулювання земельних відносин" розрахунок плати за частку в землекористуванні вбудованих, вбудовано-прибудованих приміщень проводиться в розмірі земельного податку відповідно до "Грошової оцінки земель м. Одеси", затвердженої рішенням Одеської міської ради № 438-XXIII від 09.12.99 р. Пунктом 4.2. вищезазначеного рішення встановлено, що розрахунок плати, застосовується при визначенні плати за частку в землекористуванні вбудованих, вбудований-прибудованих приміщень, що знаходяться у власності юридичних осіб, фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності і використовуваних для підприємницької діяльності. Згідно п.5.2., 5.3. Рішення документом, що засвідчує право на частку в землекористуванні вбудованих, вбудований-прибудованих приміщень, є договір на пайову участь в землекористуванні; договір на пайову участь в землекористуванні укладається між міською радою і юридичною особою, фізичною особою - суб'єктом підприємницької діяльності. Для укладення договору на пайову участь в землекористуванні юридична або фізична особа - суб'єкт підприємницької діяльності звертається в управління земельних ресурсів з клопотанням про визначення пайової участі в землекористуванні вбудованого приміщення, що знаходиться у власності (оренді) суб'єкта підприємницької діяльності. Таким чином, відповідачем порушені нормативні акти які регулюють спірні відносини в частині нарахування плати за користування земельною ділянкою у вигляді і у розмірі орендної плати, тоді як передбаченій розмір плати має дорівнювати в розміру земельного податку. Також позивачі не мали згідно з п. 2 ст. 203 ЦК достатнього обсягу цивільної дієздатності на укладання оспорюваного договору, адже не є суб'єктами підприємницької діяльності. Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Стаття 6 Конституції України встановлює, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Outcome: approved