Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-04 00:00:00

[PERSON] . звернулася до суду з позовом до ВАТ « [INFO] » про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Посилається на те, що з 19.05.1997 р. вона на контрактній основі працювала на посаді головного бухгалтера ВАТ " [INFO] ". 02.01.2007 року з нею був поновлений трудовий контракт з терміном дії до 31.12.2011 р. У зв'язку з отриманою травмою з 20.05.2008 р. по 02.07.2008 р. вона находилась на лікуванні, про що свідчать листки непрацездатності від 20 травня та 13 червня 2008 р. За виданим відповідачем наказом від [INFO] р. № [NUMBER] вона була звільнена з займаної посади з 11.06.2008р. у зв'язку з порушенням виявленими ревізорами призначеними акціонерами по веденню бухгалтерського та податкового обліку. Про даний наказ позивачка дізналася лише 02.07.2007 року. Про проведення ревізорами перевірки і її наслідків позивачку ніхто не повідомляв і пояснень вона не писала. Трудову книжку з відповідним записом про звільнення отримала тільки [INFO] року, де взагалі не зазначена підстава звільнення, яка передбачена КЗпП України. Тому позивачка вважає вищезазначений наказ незаконним, оскільки: 1)на порушення ч.3 ст. 40 КзПП України його видано у період її тимчасової непрацездатності; 2) в ньому відсутнє посилання на відповідну статтю (пункт) закону про підставу звільнення, що є грубим порушенням ст.47 КЗпП України, п.п. 2.3., 2.5., 4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 N 58. Вважає, що на підставі ст. 235 зазначеного Кодексу вона має бути поновлена на роботі та їй виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того, вважає, що у зв’язку з незаконним звільненням їй заподіяна моральна шкода у розмірі 500 грн., яка у відповідності з ст.237-1 КЗпП України підлягає відшкодуванні. Дана шкода полягає в тому, що у неї внаслідок безпідставного звільнення з роботи виник нервовий стрес, погіршився загальний стан здоров'я, загострилась гіпертонічна хвороба та значно погіршився загальний стан здоров'я і вона змушена була тривалий час приймати ліки. Крім того, вона в цей час находилась на лікарняному у зв'язку з отриманою травмою, а також перебувала на диспансерному обліку з приводу хвороби на гіпертонію та діабету. Зазначене перебуває в прямому причинному зв'язку з неправомірними діями відповідача, оскільки вона пережила суттєві і тривалі емоційні, моральні та фізичні страждання, виникненні тривалого нервового стресу, високого кров'яного тиску, головного болю, безсоння, відчутті не тільки власного дискомфорту а й членів своєї сім'ї, які переживали за її стан здоров'я, значному та тривалому порушенні її душевної рівноваги, в тривалому порушенні звичайного способу життя, трудової діяльності, відпочинку, занять, встановленого розпорядку та ритму життя, в позбавлені можливості реалізації своїх самих необхідних елементарних потреб, звичок, бажань, взаємозв’язків з оточуючими її людьми, родиною, працівниками по роботі; глибокій душевній травмі і душевному болі, порушенні спокою, приниженні честі і гідності, як людини та працівника колективу підприємства, де вона працює і її професійної здатності, дискредитації та приниженні авторитету, як відповідального працівника підприємства.. Просить визнати незаконним наказ від [INFO] року № [NUMBER] про її звільнення з посади головного бухгалтера ВАТ « [INFO] », про що внести в її трудову книжку відповідний запис та поновити на її посаді головного бухгалтера на вищезазначеному підприємстві. Стягнути з відповідача на її користь 637,91 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 5000 грн. завданої їй моральної шкоди, а також понесені нею витрати за ІТЗ та судовий збір (державне мито). Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з відповідача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Під час судового розгляду позивачкою були збільшені позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на день розгляду справи: 79 робочих дні х 235,79 грн. = 20985,31 грн. Крім того, просить стягнути з відповідача на її користь матеріальну допомогу за період з 12.05.2006 року по 12.05.2007 року та з 12.05.2007 року по 12.05.2008 року у розмірі посадового окладу, виплата яких передбачена до щорічної основної відпустки відповідно до п.11 укладених з нею трудових контрактів від 02.01.2002 року та 02.01.2007 року. Розмір її посадового окладу за дані періоди становить 2400 грн., відповідно сума за два роки складає 4800 грн. До даного часу зазначені суми матеріальної допомоги до невикористаних нею щорічних відпусток їй не виплачені. У судовому засіданні позивачка та її представник, посилаючись на обставини, зазначені в позовній заяві, підтримали їх та просять задовольнити. Крім того, позивачка пояснила, що нею не були використані щорічні основні відпустки за два роки у зв’язку з виробничою необхідністю, однак при проведенні розрахунку при звільнені вони були компенсовані у грошовому виразі. Копію трудової книжки вона отримала 15.07.20008 року, остаточний розрахунок при звільнені з нею проведено у вересні. У судовому засіданні представники відповідача позовні вимоги не визнали. Однак, представник відповідача [PERSON] . пояснив, що він займає посаду голови правління ВАТ « [INFO] ». 11.06.2008 року (помилкового зазначено в наказі – [INFO] року) ним був виданий наказ № [NUMBER] про звільнення позивачки з посади головного бухгалтера даного підприємства з формулюванням «у зв’язку з порушеннями, які були виявлені ревізорами призначеними акціонерами по веденню бухгалтерського та податкового обліку», про що було вчинено аналогічний запис у трудовій книжці. Дані порушення були встановлені та зафіксовані в протоколі проведення перевірки фінансово-господарської діяльності « [INFO] » від 11.07.2008 року, яка проводилась без участі позивачка, оскільки остання перебувала на лікарняному. З даним протоколом її ніхто не ознайомлював, пояснення не відбиралися. Йому достовірно невідомо, коли саме позивачка отримала копію трудової книжки, розрахунок при звільненні та копію наказу. Судом встановлено, що згідно запису № 29 у трудовій книжці позивачка з 19.05.1997 року працює на посаді головного бухгалтера ВАТ « [INFO] ». Крім того, згідно укладеного 02.01.2007 року контракту позивачка прийнята на роботу головних бухгалтером ВАТ « [INFO] » на строк до 31.03.2011 року. Умовами даного контракту визначена розмір оплати (п.9), надання щорічної основної відпустки, до якої виплачується матеріальна допомога у розмірі одного посадового окладу (п.11), підстави його припинення та розірвання (п.п.17,18) тощо. Головою правління ВАТ « [INFO] » 11.06.2008 року було видано наказ за № [NUMBER] про звільнення позивачки з посади головного бухгалтера з 11.06.2008 року. Підставою звільнення зазначено наступне формулювання: «у зв’язку з порушеннями, які виявлені ревізорами призначеними акціонерами по веденню бухгалтерського та податкового обліку». Будь-яких посилань на норми КЗпП України або інші нормативно-правові акти відсутні. Згідно даного наказу в трудовій книжці позивачки було вчинено відповідний запис за № 30. Згідно пояснень представника відповідача [PERSON] . дані порушення були виявленні під час проведення перевірки фінансово-господарської діяльності підприємства, про що було складено відповідний протокол 11.06.2008 року. Дана перевірка проводилась без участі позивачки, оскільки на той час вона перебувала на лікарняному. Згідно зазначеного протоколу під час проведення бухгалтерської звітності за 2007 рік були виявлено порушення, у зв’язку з чим головному бухгалтеру акціонерами підприємства висловили недовіру. З листків непрацездатності, виданих Сокирянською ЦРЛ 20.05.2008 року та 10.06.2008 року судом встановлено, що в період з 20.05.2008 року по 01.07.2008 року включно, позивачка перебувала на лікарняному. Відповідно до ч.3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Згідно ч.2 ст. 41 розірвання договору у випадках, передбачених цією статтею, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40, а у випадках, передбачених пунктами 2 і 3, - також вимог статті 43 цього Кодексу. Пунктами 2.3., 2.5., 2.25, 4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 N 58 передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Записи в трудовій книжці при звільненні повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. З кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про звільнення власник або уповноважений ним орган зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в особистій картці (типова відомча форма N П-2, затверджена наказом Мінстату України від 27 жовтня 1995 року N 277, в якій має повторюватися відповідний запис з трудової книжки (вкладиша). Відповідно до ст. 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов’язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і повести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов’язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Оскільки підстави звільнення позивачки зазначені в наказі та у відповідному записі в трудовій книжці не відповідають формулюванням норм чинного законодавства та не передбачені умовами укладеного контракту, а також звільнення проведено у період її тимчасової непрацездатності у відповідності до положень ч. 4 ст. 40, ч.1 ст. 235 КЗПП України позовні вимоги позивачки в частині визнання наказу незаконним та поновлення на її роботі є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Однак, оскільки п. 2.10 вищезазначеної Інструкції передбачено лише визнання недійсним запису про звільнення, а в позовних вимогах міститься вимога щодо внесення запису до трудової книжки про визнання наказу про звільнення незаконним, дані вимоги є безпідставними, оскільки не передбачені нормами зазначеної Інструкції. Згідно ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі і йому виплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу. Згідно довідки ВАТ « [INFO] » від [INFO] року за № [NUMBER] середньомісячна заробітна плата позивачки становить 5069,61 грн. (у т.ч. за березень -5259,22 грн., квітень – 4880 грн.). Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 розмір середньоденного заробітку позивачки складає: 5259,22 грн. + 4880 грн. = 10139,22 / 43 робочих дні = 235,79 грн. Оскільки позивачка до 01.07.2008 року включно перебувала на лікарняному, відповідно вона перебувала у вимушеному прогулі з 02.07.2008 року по 05.11.2008 року, що становить 89 робочих днів. Таким чином, сума заробітку за час вимушено прогулу складає: 235,79 грн. х 89 днів = 20985,31 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв’язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог частині відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачкою у відповідності до положень ч.1 ст. 61 ЦПК України не доведено наявності причинного зв’язку між наявними у неї хронічними захворюваннями, погіршення стану здоров’я, загострення гіпертонічної хвороби, а відповідно і необхідності проходження нею санаторно-курортного лікування з фактом її незаконного звільненням з роботи. Крім того, суд враховує, що поновлення позивачки на роботі є частковою компенсацією заподіяної шкоди, а тому урахуванням тривалості моральних страждань, ступеня їх тяжкості, вимог розумності та справедливості, суд визначає заподіяну позивачці моральної шкоду у розмірі 500 грн. Згідно пунктів 11 укладених з позивачкою контрактів від 02.01.2002 року та від 02.01.2007 року до щорічної відпустки працівнику передбачена виплата матеріальної допомоги у розмірі одного посадового окладу. Позивачці при проведенні розрахунку при звільненні була виплачена компенсація за невикористану відпустку тривалістю 49 днів. Розмір її посадового окладу згідно штатного розпису становить 2400 грн. Суд вважає, що оскільки позивачкою не доведено суду у відповідності до положень ч.1 ст. 60 ЦПК України наявності обставин щодо неможливості використання нею щорічної основної відпустки у зв’язку з виробничою необхідністю, на яку вона посилається в своїх поясненнях, а також вона не заперечувала щодо виплата її грошової компенсації, тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача сум матеріальної допомоги є безпідставними. Згідно п.1 ст. 4 Декрету КМУ від 21.01.1993 року «Про державне мито» позивачі звільняються від сплати державного мита за позовами про стягнення заробітної плати та за іншими вимогами, що випливають з трудових відносин. Відповідно до пунктів. 2,3 ч.3 ст. 81 ЦПК України не підлягають оплаті при звіренні до суду і покладаються на сторони після розгляду справи судом витрати на інформаційно-технічне забезпечення у справах про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, компенсацій працівникам, вихідної допомоги, відшкодування за затримку їх виплат. Однак позивачкою при подачі позовної заяви до суду додано квитанції про оплату судового збору у розмірі 250 грн. та витрат на ІТЗ у розмірі 7,5 грн. Частиною третьою ст. 88 ЦПК України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. За таких обставин судові витрати по даній справі підлягають стягненню з відповідача в дохід держави. На підставі п.3 ст. 40, 147-1, 148, 149, 231, 232, 233, 235 КЗпП України, Положення про порядок укладення контрактів при прийнятті (найманні) на роботі працівників, затверджений постановою КМУ від 19.03.1994 року № 170, та

Outcome: partial