Jurisdiction: civil
Date: 2008-09-14 00:00:00

Правова позиція позивача 21 квітня 2008 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та скасуванні наказу Міністра оборони України № 120 від 26.03.2008 р. “Про призначення керівника державного підприємства Міністерства оборони України “Одеський автомобільний завод” - [PERSON] Вважаючи даний наказ незаконним, позивач посилався на Постанову Верховної Ради України від 12.09.1991 р. “Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР “Про умови праці тимчасових робітників і службовців” відповідно до якої, тимчасовими робітниками і службовцями вважаються робітники і службовці, прийняті на роботу на строк до двох місяців, а для заміщення тимчасово відсутніх працівників за якими зберігається їх, місце роботи до чотирьох місяців. Так, Міністр оборони України, призначаючи наказом №525 від 12.09.2007 року, його тимчасово виконувати обов'язки керівника державного підприємства Міністерства оборони України “Одеський автомобільний ремонтній завод”, уклав з ним новий строковий трудовий договір, який в подальшому став безстроковим через те, що після спливу терміну його дії ні одна зі сторін не зажадала його припинення. Вважаючи, що переведення на іншу роботу можливо, згідно з вимогами ст. 32 КЗпП України, лише за згодою працівника, [PERSON] просив поновити його на посаді директора державного підприємства Міністерства оборони України “Одеський автомобільний завод” 11 серпня 2008 р. позивач уточнив свої вимоги, зазначивши, що просить суд визнати незаконним та скасувати наказ Міністра оборони України № 120 від 26.03.2008 р. “Про призначення керівника державного підприємства Міністерства оборони України “Одеський автомобільний завод”, зобов'язати Міністра оборони розглянути подання профспілки вказаного підприємства щодо призначення його на посаду керівника та поновити його на посаді тимчасово виконуючого обов'язки директора. Дані вимоги позивач мотивував тим, що профспілковий комітет державного підприємства Міністерства оборони України “Одеський автомобільний ремонтній завод” на своєму засіданні прийняв рішення про узгодження його кандидатури на посаду директора у зв'язку з чим, на ім'я Міністра Оборони України було направлено відповідне звернення. Однак, воно не було розглянуте і в порушення вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 01.04.2005 р. та наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 29.12.2004 р. [PERSON] був призначений на посаду. Порушення на думку позивача були в тому, що кандидатура [PERSON] була розглянута у встановленому законом порядку, але не погоджена правовим департаментом та департаментом КРУ Міністерства оборони України як така, що не відповідає кваліфікаційним вимогам, які висуваються до керівника підприємства згідно з кваліфікаційними характеристиками професій. В судовому засіданні представник позивача підтримуючи уточнені позовні вимоги пояснив, що порушено право [PERSON] на участь у процедурі заміщення вакантної посади директора державного підприємства, як кандидата, якій є висуванцем трудового колективу, так як ст. 65 ГК України надає право трудовому колективу на участь в управлінні підприємством. Правова позиція відповідача Представник Міністерства оборони України, заперечуючи проти позову, пояснив, що доводи позивача про те, що він працював директором державного підприємства не відповідає дійсності. Наказом Міністра оборони України від 12.09.2007 р. на позивача, як заступника директора, було покладено тимчасове виконання обов'язків директора до укладання контракту з новим керівником. Тобто, як вважає представник відповідача, [PERSON] допустили до тимчасового виконання вищої посади без звільнення з посади, яку він займав. Представник відповідача стверджує, що трудові права позивача відповідачем не порушувалися, він не звільнений з посади, на яку з ним був укладений трудовій договір, Міністерство лише допустило його до виконання іншої роботи на обумовлений з ним термін, про обставини закінчення якого сторони були попереджені заздалегідь. Що стосується дій відповідача щодо призначення [PERSON] на посаду керівника підприємства, то відповідач вважає, що Міноборони діяло в порядку і на засадах визначених чинним законодавством, а саме Закону України “Про управління об'єктами державної власності” та “Положенням про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що перебуває у державної власності” . Дане законодавство надає право Міністру на свій власний розсуд вирішувати питання щодо вибору осіб із якими укладається трудовий контракт. Як, він вважає, не має жодного нормативного акту, якій би зобов'язував міністерство узгоджувати кандидатуру на посаду керівника з іншими його підрозділами або з профспілкою, трудовим колективом підприємства, де він буде працювати. Посилання представника позивача на Постанову Кабінету Міністрів України від 01.04.2005 р. за №234 “Про конкурсний відбір керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки, які мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави” на його думку є необґрунтованим, тому що державне підприємство Міністерства оборони України “Одеський автомобільний ремонтній завод” не відноситься до такого виду підприємств. Правова позиція третьої особи на стороні відповідача - [PERSON] [PERSON] суду пояснив, що наказом Міністра оборони України від 28.03.2008 р. він був призначений на посаду директора державного підприємства Міністерства оборони України “Одеський автомобільний ремонтній завод”. Він вважає, що даний наказ є законним, тому що Міністром при вирішенні питання про укладання контракту з керівником, розглядалися дві кандидатури на дану посаду - його та [PERSON]. Його кандидатура пройшла всі узгодження і Міністр, скориставшись своїм правом призначив саме його на дану посаду. На його думку, у [PERSON] не має право визнавати даний наказ незаконним та ставити питання про його скасування, тому, що його право на працю не порушене. [PERSON], до призначення його, виконуючи обов'язки директора, працював, згідно з трудовим договором - заступником директора - начальником виробництва. З даної посади його ніхто не звільняв і на нову посаду не призначав. Про те, що [PERSON] було відомо, що він тимчасово виконував обов'язки директора, свідчить його наказ від 15.10.2007 р. про те, що обов'язки директора він виконує лише до укладання контракту з керівником. [PERSON] вважає, що вимоги позивача щодо поновлення його на роботі тимчасово виконуючого обов'язки є необґрунтованими, так як така посада у штатному розкладі підприємства - не існує. Мотивувальна частина рішення Суд з'ясувавши обставини справи та, дослідивши докази приходить до наступних висновків. Згідно з наказом Міністра оборони України № 525 від 12.09.2007 року у зв'язку із закінченням терміну дії контракту, був звільнений з посади директор державного підприємства Міністерства оборони України “Одеський автомобільний ремонтній завод” . До укладання контракту з керівником державного підприємства Міністерства оборони України “Одеський автомобільний ремонтній завод” тимчасове виконання обов'язків директора було покладене на позивача [PERSON], який працював на зазначеному підприємстві заступником директора - начальником виробництва. У виконанні даного наказу [PERSON] 15.10.2007 р. особисто видав наказ, про те, що до укладання контракту з керівником державного підприємства Міністерства оборони України “Одеський автомобільний ремонтній завод”, покласти на нього тимчасове виконання обов'язків директора. В подальшому наказом Міністра оборони України № 120 від 26.03.2008 р. директором державного підприємства Міністерства оборони України “Одеський автомобільний ремонтній завод” було призначено громадянина [PERSON]. Цим же наказом позивач був повернутий до виконання попередніх обов'язків заступника директора - начальником виробництва цього підприємства. Аналіз фактичних обставин справи свідчить про те, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Закону України “Про управління об'єктами державної власності” та “Положенням про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що перебуває у державної власності” затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 19.03.1999 р. . Відповідно до даних нормативних актів контракти з керівниками підприємств, що є у державній власності, укладаються в тому числі міністерствами, місцевою державною адміністрацією відповідно до номенклатурних груп, до яких вони належать за показниками, затвердженими згідно з додатком №2 цієї постанови. Вищевказане положення передбачає, що контракт, відповідно до ст. 21 КЗпП України є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права та обов'язки і відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення й організації праці працівника, умови розірвання можуть встановлюватися угодою сторін. Зазначена норма закону, спростовує доводи позивача та його представника, про те, що тимчасове виконання ним обов'язків директора підприємства, свідчить про укладання з ним строкового трудового договору, якій у зв'язку з закінченням строків, передбачених Постановою Верховної Ради України від 12.09.1991 р. “Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР “Про умови праці тимчасових робітників і службовців”, вважається продовженим на невизначений строк. Слід зазначити, що Положення також передбачає порядок укладання, переукладання органом управління майном з керівником контрактів або відмови в їх укладанні , але це передбачено лише з керівниками, які були раніше обраними чи призначеними на посаду. Як вбачається з доказів, що є в матеріалах справи, позивач не відноситься до даної категорії осіб. Вимоги вище перелічених нормативних актів не містять положень, щодо обов'язків міністерства враховувати при укладанні контракту думку профспілкової організації та трудового колективу, а міністра думку його підлеглих щодо узгодження ними кандидатури майбутнього керівника. Статтею 38 Закону України “Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності” передбачені повноваження виборного органу профспілкової організації на підприємстві, в установі або організації. З тексту даної статті вбачається, що у профспілкового органу є право вимагати від роботодавця розірвати трудовий договір (контракт) із керівником підприємства, якщо він порушує законодавство про працю і таке інше. Повноважень, щодо участі у призначенні кандидата на посаду керівника, у профспілкового органу - не має. Якщо звернутися до статуту державного підприємства Міністерства оборони України “Одеський автомобільний ремонтній завод” , то в розділу 6 можливо побачити, що уповноважений орган управління, відповідно до покладених на нього повноважень укладає, вносить зміни та розриває контракт із керівником підприємства. В даному розділу також передбачені і повноваження трудового колективу. До них відносяться: рішення соціально - економічних питань, що стосуються діяльності підприємства, укладання колективного договору, питання щодо поліпшення умов праці, життя й здоров'я, гарантії обов'язкового медичного страхування. З даного переліку вбачається, що трудовому колективові не надано право вирішувати питання про призначення керівника. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що трудові права позивача порушені не були, а тому його вимоги є необґрунтовані і задоволенню - не підлягають.

Outcome: dismissed