Jurisdiction: civil
Date: 2008-09-15 00:00:00

У березні 2008 року позивач звернулася з позовом до відповідача в якому просила визнати не чинними дії останнього щодо відмови у виплаті орендної плати за оренду землі в 2007 році та зобов'язати відповідача виплатити орендну плату за землю в розмірі 2,5 тонни фуражного зерна (1440 грн.), індексацію - 714,22 грн., пеню станом на 21.03.2008 р. - 482,72 грн. згідно нормативно-правових актів та укладеного договору. Ціна позову становить 2 634,94 грн. Позивачка обґрунтувала свої вимоги тим, що вона 21.03.2005 р. уклала з відповідачем договір оренди земельної частки (паю) терміном на 10 років. Договір зареєстрований Бобровицькою міською радою. Відповідач не сплатив їй орендну плату за 2007 р., незважаючи на її неодноразові звернення до нього з цього приводу. Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 21 липня 2008 р. у позові відмовлено. В апеляційній скарзі позивач просить рішення місцевого суду скасувати і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що невикористання відповідачем протягом 2007 року земельної ділянки не є підставою для невиплати орендної плати, оскільки такі дії орендаря є порушенням умов договору оренди земельної частки (паю). Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення орендної плати, індексації та пені, виходячи з наступного: Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд першої інстанції вірно встановив, що між власником земельної частки (паю) [PERSON] і ТОВ „Земля і воля” був 21.03.2005 р. укладений договір оренди земельної частки (паю) розміром 7,17 умовних кадастрових гектарів терміном на 10 років. Договір зареєстрований Бобровицькою міською радою у книзі записів реєстрації договорів оренди земельної частки (паю) за №178. За умовами договору відповідач щороку повинен нараховувати орендну плату у розмірі 1 440 грн. за користування вказаною в договорі часткою. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд з посиланням на Закон України „Про оренду землі”, зазначив, що орендна плата за землю це платіж за користування земельною ділянкою. Відповідач же земельну ділянку позивача в 2007 році не використовував з об'єктивних причин, тому орендна плата не може бути нарахована та стягнута. Проте з таким висновком погодитись не можна, оскільки неправильне застосування судом норм матеріального права призвело до неправильного вирішення справи. Так, порядок укладення та реєстрації договорів оренди земельної частки (паю) урегульований не Законом "Про оренду землі", а Указом Президента України від 3 грудня 1999 р. N 1529/99 "Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки" та постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2000 р. N 119 "Про затвердження Порядку реєстрації договорів оренди земельної частки (паю)". Оскільки договір оренди земельної частки (паю) був укладений у відповідності із зазначеними Указом Президента України та постановою Кабінету Міністрів України, рішення суду не можна вважати законним та обґрунтованим. Відповідно до п.3 Указу Президента України від 3 грудня 1999 р. N 1529, у ході реалізації положень цього Указу, інших актів Президента України щодо реформування колективних сільськогосподарських підприємств та створення приватних (приватно-орендних) сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських) господарств, господарських товариств, сільськогосподарських кооперативів, інших суб'єктів господарювання, які засновуються на приватній власності, а також під час укладення договорів оренди земельних часток (паїв), належить виходити з того, що сертифікат на право на земельну частку (пай)є правовстановлюючим документом, що засвідчує право володіти, користуватися та розпоряджатися зазначеною часткою. Як зазначалося вище, договір оренди земельної частки (паю) був укладений 21.03.2005р. і належним чином зареєстрований. Цей договір сторони виконували протягом 2005-2006 року, що визнається сторонами. Доводи відповідача, що він з об'єктивних причин не міг використовувати земельну частку (пай), що належить позивачеві не можуть бути підставою для відмови у позові в повному обсязі. Доводи відповідача про наявність об'єктивних причин, які не дозволили йому використовувати об'єкт оренди за призначенням спростовані наявними у матеріалах справи доказами, зокрема, повідомленням відділу земельних ресурсів від 11.03.2008 року №01-12/272 (а.с.58). За договором оренди земельної частки (паю), орендодавець передає орендареві право не тільки користуватися, а й володіти належною йому (орендодавцю) часткою. Це випливає із загального правила, встановленого ст. 792 ЦК України. Тому, у випадку коли орендар не використовує земельну частку (пай) за призначенням, це не позбавляє його обов'язку сплачувати орендну плату. Відповідно до статей 526, 530 ч.1 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. По справі встановлено, що позивачка [PERSON] отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку 18 липня 2007 р. Відповідно до п. 17 Розділу Х „Перехідні положення” Земельного кодексу України, сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі їм державних актів на право приватної власності на земельну ділянку. З огляду на зазначене, з часу отримання позивачкою державного акту на право приватної власності на земельну ділянку вона набула статусу власника земельної ділянки, змінився предмет оренди та статус орендодавця, а тому договір оренди слід вважати припиненим. Можливість припинення зобов'язань сторін за договором оренди після одержання орендодавцем державного акта на право приватної власності на земельну ділянку передбачена і п.2.3 Типового договору оренди земельної частки (паю), затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 17 січня 2000 р. № 5. Таким чином, відповідач не мав правових підстав для односторонньої відмови від виконання зобов'язань за договором оренди до 18 липня 2007 року, а тому позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Умови договору щодо сплати орендної плати за 2007 рік відповідачем не виконані. Тому сума орендної плати, що зазначена в п. 2.2 договору, за період з 1 січня до 18 липня 2007 р., що становить 758 грн., підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. Відповідно до ч. 2 статті 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. З відповідача на користь позивача слід стягнути суму боргу за договором оренди з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення , тобто з 01.12.2007 року по 21.07.2008 року, відповідно до п.2.2. договору (а.с.8) і ст. 625 ч.2 ЦК України - 822,43 грн. ( 758 х 108,5 : 100) та пеню, розмір якої встановлений п. 3 договору, за 232 дні - 351,83 грн. (758 х 0,2 : 100 х 232). Під час судових засідань позивач та її представник фактично ставлять питання про стягнення орендної плати, тому суд вважає за доцільне прийняти саме таке формулювання позовних вимог. Рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні іншої частини позовних вимог слід залишити без змін. Розрахунок суми позовних вимог, що задовольняється, наведений вище. Що стосується вимог позивача про визнання не чинними дій відповідача щодо відмови виплатити орендну плату за оренду землі за 2007 рік, то ці вимоги, незважаючи на вищевикладене, не підлягають задоволенню, оскільки законом не передбачено визнання не чинними дій сторони у договорі, що відмовляється від виконання умов договору. З відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати пропорційно суми, що задовольняється. Всього позивачем було сплачено судових витрат 88,50 грн. (а.с.2,3,100). Позовні вимоги майнового характеру задовольняються на 73% . Таким чином, поверненню підлягають 64,24 грн. судових витрат.

Outcome: partial