Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства „Промислово-виробниче об'єднання „Енергія”, [PERSON] про визнання недійсним договору-купівлі продажу квартири [ADDRESS]. В позові зазначено, що 16 листопада 2004 року була приватизована квартира [ADDRESS] на гр.[PERSON], [PERSON] [INFO] р.н., [PERSON], [INFO] р.н., [PERSON] [INFO] р.н. 2 грудня 2004 року [PERSON] [PERSON], і неповнолітній [PERSON] [INFO] р.н., який діяв за згодою матері [PERSON] продали вказану квартиру гр. [PERSON] Підставою визнання договору купівлі-продажу недійсним позивач обгрунтовує тим, що нотаріусом [PERSON] було порушено закон України „Про охорону дитинства”, а саме договір купівлі-продажу не погоджено з органом опіки і піклування. Представник позивача свої позовні вимоги, уточнені в судовому засіданні, підтримує, відповідачі проти позову заперечують. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено наступне: [PERSON] померла 07.05.2007 року ( а.с.6) В квартирі [ADDRESS] були зареєстровані діти [PERSON] [INFO] р.н., [PERSON], [INFO] р.н., [PERSON] [INFO] р.н. Допитаний у судовому засіданні [PERSON], який є опікуном [PERSON] суду показав, що він не пам'ятає чи був зареєстрований та проживав на момент продажу квартири малолітній [PERSON] [INFO] року народження в квартирі [ADDRESS]. Йому відомо, що деякий час його мати [PERSON] і малолітній [PERSON] проживали за адресою [ADDRESS]. Цей будинок належав їх бабусі [PERSON]. Крім того, як показав суду свідок після продажу квартири вони придбали житло [ADDRESS]. Їх бабуся [PERSON] мала на праві приватної власності будинок [ADDRESS]. Крім того, нею був придбаний будинок [ADDRESS], де вони разом з малолітнім [PERSON] проживають, оскільки він являється його опікуном. Отже за таких обставин малолітній [PERSON] не позбавлений житла, а тим більше права на житло. Суд проаналізувавши докази приходить до висновку, що на момент приватизації та укладення угоди купівлі-продажу квартири малолітній [PERSON] [INFO] р. н. ніякого відношення до вказаної квартири не мав, оскільки там не проживав та не був зареєстрований. Згідно довідки управління праці та соціального захисту населення [PERSON] отримувала допомогу як одинока мати на [PERSON] з 01.06.2003 по 31.05.2007 року за адресою [ADDRESS]. Наведене свідчить про те, що малолітній [PERSON] ніколи не був зареєстрований у спірній квартирі та там не проживав. Не приймав він участі і в приватизації, що підтверджується листом № 20-03 від 31 жовтня 2008 року Шосткинської філії Сумського обласного управління ВАТ „Державний ощадний банк України”, згідно до якого [PERSON] не внесений до списків громадян, які мають право на отримання приватизаційних паперів за адресою [ADDRESS]. Відповідно до Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду”, право на приватизацію займаного житла мають громадяни, які зареєстровані на даній житловій площі на момент приватизації. Як доказ позивач надав довідку КП ЖКО згідно якої неповнолітній [PERSON] нібито дійсно був зареєстрований в спірній квартирі на момент приватизації. Однак суд оглянувши зазначену, як доказ позивача довідку, вважає її неналежним доказом, оскільки вона не містить необхідних для документів реквізиту. Крім того представник відповідача у справі в ході розгляду справи та у письмових запереченнях просив звернути увагу суду саме на невідповідність цього доказу з підстав його фальшивості. Представник КП ЖКО Імшенецький в судовому засіданні суду показав, що у них відсутні дані про те, чи був зареєстрований в спірній квартирі [PERSON], в карточці обліковий він просто вписаний, але не зареєстрований. Суд оглянувши обидві довідки вважає, що довідка про склад сім'ї, яка надана стороною відповідача, відповідає установленій формі, містить в собі необхідні реквізити, а тому суд вважає саме довідку з відділу приватизації належним доказом у справі. Згідно цієї довідки малолітній [PERSON] на момент приватизації спірної квартири не був в ній зареєстрований. Твердження позивача про те, що [PERSON] продавши квартиру порушила права дітей на проживання, оскільки при продажу квартири вона не отримала згоду опіки і піклування на відчуження майна, як це передбачено Законом України „Про охорону дитинства”, що відповідно до ст.224 ЦК України є підставою для визнання договору недійсним, суд не приймає до уваги виходячи з наступного. Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім'ї власника житлового будинку, квартири, що йому належить, користуються приміщенням нарівні з власником будинку. Однак на момент укладення договору малолітній [PERSON] не проживав і не був зареєстрований у цьому будинку. За таких обставин, суд приходить до висновку, що права дітей на проживання в квартирі [ADDRESS] не порушено, а відсутність дозволу на відчуження майна органу опіки і піклування не може бути підставою для визнання договору недійсним, оскільки положення ст.224 ЦК України стосується правочинів, які передбачені ст.71 ЦК україни, тобто які вчиняються опікунами та піклувальниками, а не батьками, крім того дозвіл на відчуження будинку органу опіки і піклування не є необхідним, так як майнові та житлові права дітей не порушені. Згідно до ст.17 Закону України „Про охорону дитинства батьки або особи, які їх заміняють не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язатися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання, тобто виходячи зі змісту зазначеного закону мова йде про майнові права дітей. Однак власником квартири [ADDRESS] була померла [PERSON], а тому відповідно до ст.319 ЦК України вона реалізувала своє право на продаж квартири як власник. За таких обставин суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] відповідає загальним умовам дійсності правочину, що передбачені вимогами ст.203 ЦК України та підстав для визнання договору недійсними не має. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності, а позивач не просив його поновити тому в позові слід відмовити за пропуском строку позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається, як на підставі своїх вимог і заперечень. Однак позивачем у судовому засіданні не доведено наявність підстав для визнання договору недійсним. Крім того директор ЖКО Імшенецький И.Р. суду показав, що до них в ЖКО надійшла особова картка на квартиронаймача [PERSON], в якій значилось, що [PERSON] значиться в особовій картці, без реєстрації і не значиться як такий, що стоїть на обліку та участі у приватизації не приймав. Враховуючи зазначені обставини, з урахуванням вище викладеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. .

Outcome: dismissed