Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-18 00:00:00

Царичанська районна спілка споживчих товариств (надалі спілка) звернулася з позовом до [PERSON] і просить стягнути на користь спілки грошові кошти в розмірі 3 400 грн.. На обгрунтування позовних вимог вказала, що райспоживспілка сплатила штраф у розмірі 3 400 грн., який було застосовано до Могилівського сільського споживчого товариства з вини голови правління [PERSON] У зв'язку з цим Царичанська райспоживспілка заявляє регресний позов. Перевіркою стану дотримання вимог законодавства під час провадження діяльності, пов'язаної з обігом алкогольних напоїв та тютюнових виробів у Могилівському сільському споживчому товаристві Царичанською міжрайонною державною податковою інспекцією 10 грудня 2006 року виявлено порушення вимог ст. 15 Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів № 481/95-ВР від 19.12.1995 року, тобто було виявлено здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями та тютюновими виробами без придбання ліцензії на право торгівлі алкогольними напоями та без придбання ліцензії на право торгівлі тютюновими виробами. У зв'язку з виявленими порушеннями на Могилівське сільське споживче товариство було накладено фінансові санкції в розмірі 3 400 грн., які Царичанська райспоживспілка, як правонаступник Могилівського сільського споживчого товариства, сплатила, що підтверджується меморіальним ордером № 30 від 27 червня 2007 року та платіжним дорученням № 153 від 11 липня 2007 року. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, пояснила, що відповідно до ч. 1 ст. 130 Кодексу Законів про Працю (КЗпП) працівники несуть відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Частина 2 ст. 130 КЗпП України передбачає, що матеріальна відповідальність встановлюється за пряму дійсну шкоду в межах, передбачених законодавством. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди. [PERSON] винна у спричиненні шкоди і повинна нести матеріальну відповідальність у повному розмірі відповідно до ст. ст. 1166 та 1191 ЦК України. Відповідачка [PERSON] та її представник позовні вимоги не визнали і пояснили, що вини її у спричиненні матеріальної шкоди немає, її до дисциплінарної та адміністративної відповідальності не притягали і всі строки для притягнення до такої відповідальності, а також для притягнення до матеріальної відповідальності вийшли. Вислухавши пояснення сторін, перевіривши зібрані по справі докази та даючи їм оцінку в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В судовому засіданні достовірно встановлено, що шкода спричинена Царичанській райспоживспілці у зв'язку з трудовими правовідносинами відповідачки [PERSON] та Могилівським сільським споживчим товариством і ці правовідносини регулюються нормами трудового законодавства, зокрема Кодексом Законів про Працю України. Згідно посадової інструкції голови правління споживчого товариства (п. 4.3 ) голова правління має право видавати накази та розпорядження по споживчому товариству, контролювати їх виконання. [PERSON] пояснила в судовому засіданні, що вона в усній формі говорила продавцю магазину-кафе про те, що необхідно зупинити реалізацію спиртних напоїв та тютюнових виробів, а розпорядження не видавала. Із заявою про виклик свідка відповідно до ст. 136 ЦПК України вона не звернулася, а тому суд приходить до висновку, що вона не доказала в судовому засіданні той факт, що давала усну вказівку зупинити реалізацію спиртних напоїв та тютюнових виробів. Відповідно до п. 5.1 посадової інструкції голова правління несе відповідальність за неналежне виконання або невиконання своїх посадових обов'язків, передбачених посадовою інструкцією, у межах, визначених трудовим законодавством України, Статутом організації, згідно п. 5.3 - за нанесені матеріальні збитки - у межах, визначених чинним трудовим і цивільним законодавством. Враховуючи вказане, суд вважає, що в результаті бездіяльності відповідачки [PERSON] по припиненню реалізації спиртних напоїв та тютюнових виробів після закінчення терміну дії ліцензії на їх реалізацію спричинено матеріальну шкоду Могилівському сільському споживчому товариству нанесено матеріальну шкоду в розмірі накладених фінансових санкцій в сумі 3 400 грн., а оскільки цю суму сплатив правонаступник, яким є позивач відповідно до протоколу № 1 зборів уповноважених пайовиків Могилівського сільського споживчого товариства від 12 лютого 2007 року про реорганізацію Могилівського ССТ шляхом приєднання його активів і пасивів до Царичанської райспоживспілки ( а. с. 5-6), то цю шкоду, на думку суду, завдано Царичанській районній спілці споживчих товариств. Враховуючи вказане, суд приходить до висновку, що відповідачка [PERSON] повинна нести матеріальну відповідальність перед Царичанською райспоживспілкою. Суд не приймає до уваги доводи відповідачки та її представника в тій частині, що її вини в спричиненні матеріальної шкоди немає, оскільки вона не притягалася ні до адміністративної, ні до дисциплінарної відповідальності, з тих підстав, що відповідно до ч. 3 ст. 130 КЗпП України за наявності зазначених підстав і умов (зазначених у ч. 1 та ч. 2 вказаної статті про матеріальну відповідальність працівників) матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Відповідно до ч. 1 ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. З приєднаної в судовому засіданні довідки Царичанської райспоживспілки вбачається, що середня заробітна плата [PERSON] станом на 10 грудня 2006 року (тобто на момент перевірки і спричинення шкоди) становила 473 (чотириста сімдесят три) грн. 33 коп., а тому суд вважає, що з відповідачки необхідно стягнути на користь позивача саме цю суму на відшкодування матеріальної шкоди. Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що на момент звернення до суду з позовом пройшли у сі строки для притягнення до дисциплінарної, адміністративної та матеріальної відповідальності, а тому позовні вимоги повинні бути залишені без задоволення. Відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 26 червня 2007 року сума фінансових санкцій 3 400 грн. стягнута з Могилівського сільського споживчого товариства на користь державного бюджету (а. с. 11), ця сума сплачена згідно меморіального ордеру № 30 від 27 червня 2007 року в сумі 400 грн. та згідно платіжного доручення № 153 від 11 липня 2007 року, а з позовом до суду позивач звернувся 02 квітня 2008 року, що підтверджується вхідним номером суду 1899, тобто в межах передбаченого ч. 3 ст. 233 КЗпП України строку. Враховуючи вказане, суд не приймає до уваги і цей довод представника відповідача як підставу для відмови у задоволенні позову. Враховуючи вказане вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Царичанської районної спілки споживчих товариств до [PERSON] підлягають частковому задоволенню і з неї на користь позивача необхідно стягнути 473 грн. 33 коп. В остальній частині позову слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги позивача задовольняються частково в сумі 473 грн. 33 коп., що становить 13,92 % від суми позову, яка складає 3 400 грн. Документально підтверджено, що позивач сплатив при подачі позовної заяви судовий збір 51 грн. (а. с. 21,22) та витрати на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи 30 грн. ( а. с. 20). 13,92 % від 51 грн. судового збору становить 7 грн. 09 коп., а від 30 грн. витрат на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи становить 4 грн. 17 коп., а тому ці суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial