Jurisdiction: civil
Date: 2008-10-14 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася з позовом до відповідача - [PERSON] з вимогами про поділ майна подружжя. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просять суд розділити між сторонами та визнати за ними право власності на нерухоме та рухоме майно, а саме: визнати за позивачем право власності на 2/3 частини будинковолодіння по [ADDRESS], а також на предмети домашньої обстановки та побутової техніки, зазначені в списку у позовній заяві, а також стягнути з відповідача в користь позивача Ѕ вартості двох автомобілів, що були продані без згоди позивача та судові витрати; за відповідачем визнати право власності на 1/3 частину будинковолодіння по [ADDRESS], а також на предмети домашньої обстановки та побутової техніки, зазначені в списку у позовній заяві. Позивач мотивує свої вимоги тим, що зазначене майно придбано ними під час шлюбу, однак вона має право на більшу частку нерухомого майна, так як з нею проживають їх спільні діти. Відповідач та його представник позов визнали частково, не заперечують права відповідча на 1/2 частину нерухомого майна, а решту позовних вимог вважають безпіддставними. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши надані докази суд встановив, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з [INFO] року. Рішенням Зборівського районного суду від 20.06.2008 року шлюб розірвано. В шлюбі у подружжя народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] року народження та [PERSON], [INFO] року народження. Згідно свідоцтва про право власності від 18 жовтня 2001 року, житловий будинок по [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON]. У зазначеному будинку зареєстровані за місцем проживання та проживають позивач, відповідач та їх двоє дітей. Дослідивши та оцінивши надані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково виходячи з наступного: згідно ч.1 ст.60, ч.1 ст.61, ст.63, ч.1 ст.68, ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Спірний будинок придбаний сторонами під час шлюбу, таким чином він належить їм на праві спільної сумісної власності, незважаючи на те, що свідоцтво про право власності видано на ім'я лише відповідача. Суд не погоджується з доводом позивача про те, що вона має право на 2/3 частини нерухомого майна, так як згідно ч.3 ст.70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Повнолітній син сторін є працездатним, питання про стягнення аліментів з відповідача на неповнолітнього сина судом не розглядалося взагалі. Відповідач працює за кордоном, його робота має періодичний (вахтовий) характер, однак він є громадянином України, зареєстрований і проживає по [ADDRESS] і не має іншого житла в Україні. Таким чином діти проживають спільно з позивачем та відповідачем. Отже частки будинку, належні позивачу і відповідачу є рівними і за позивачем слід визнати право власності на половину будинку, що є об'єктом права спільної сумісної власності. Що стосується поділу іншого майна - предметів домашньої обстановки та побутової техніки, а також стягнення в користь позивача з відповідача Ѕ вартості двох автомобілів, то спірні автомобілі - [INFO], 2001 року випуску та [INFO], 1987 року випуску, були відчужені під час шлюбу, чого сторони не заперечують і дана обставина доказуванню не підлягає. Позивачем не надано і не зазначено доказів того, що автомобілі були відчужені без її згоди. Крім цього суду не було надано і не зазначено жодного доказу про те, що вказане у позовній заяві рухоме майно - предмети домашньої обстановки та побутової техніки були придбані під час шлюбу, є об'єктами права спільної сумісної власності і підлягають поділу. В силу ст.ст.10,60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином позов в цій частині задоволенню не підлягає у зв'язку з недоведеністю позовних вимог. Не підлягають задоволенню вимоги щодо виділення у власність частини майна відповідачу, так як відповідач не звертався до суду із самостійними позовними вимогами. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до ст.88 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з позивача слід достягнути в користь держави 1069, 75 грн. державного мита, так як у судовому засіданні встановлено, що дійсна вартість житлового будинку становить 314565 гривень, а позивачем мито сплачувалося виходячи з вартості будинку 89551 грн. З відповідача в користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволених позивачу вимог, тобто 1% від вартості Ѕ частини будинку, витрати на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи та витрати, пов'язані з викликом відповідача, які підтверджені документально.

Outcome: partial