Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-02 00:00:00

[PERSON] у вересні 2008 року звернулася до суду з позовом до [PERSON]про визнання правочину недійсним, посилаючись на те, що вона була власником 38/100 домоволодіння [ADDRESS]. Вказана частка складається з окремої трьохкімнатної квартири з окремим входом та господарськими будівлями і знаходиться на неприватизованій земельній ділянці площею 0,0591 га, яка була виділена їй Пирятинською міською радою у користування. По сусідству з нею проживає сім”я [PERSON]. Наприкінці 2007 року її здоров'я погіршилось, вона втратила можливість пересуватися, не могла сама себе обслуговувати. Вона звернулася до батьків відповідачки з проханням її догледіти, за догляд обіцяла оформити договір дарування своєї квартири на їхню доньку - [PERSON]. З невідомих їй причин сім»я відповідачки вирішила оформити не договір дарування, а здійснити правочин у вигляді договору купівлі-продажу, на що вона погодилась. 18.12.2007 року між нею та [PERSON]був укладений договір купівлі-продажу її власності, який посвідчений державним нотаріусом Пирятинської державної нотаріальної контори. Даний договір [PERSON] був зареєстрований у Лубенському МБТІ. З часом стан її здоров'я покращився, вона стала самостійно пересуватися та обслуговувати себе. Після покращення її стану здоров'я відповідачка та її сім”я практично повністю припинили допомагати їй. У зв'язку з цим вона звернулася до [PERSON] з проханням гідно виконувати їхню домовленість або розірвати договір-купівлі продажу та повернути їй власність. На що [PERSON]та її батько повідомили, що у них змінилась фінансова ситуація і вони не мають змоги виконати домовленість, віддали їй оригінали документів на будинок. Будь-які інші дії для офіційного розірвання договору купівлі-продажу відповідачка не вчинила, а тому вона звернулася до суду з позовом про захист свого права. У попередньому судовому засіданні позивача [PERSON] позов підтримала. Відповідач [PERSON]та представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов визнав, проти його задоволення не заперечує. Визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права та інтереси інших осіб, а тому суд у відповідності ч. 4 ст. 130 ЦПК України вважає можливим ухвалити рішення у попередньому засіданні. Судом встановлено: Позивач [PERSON] була власником 38/100 домоволодіння [ADDRESS]. Вказане домоволодіння позивач [PERSON] обіцяла подарувати відповідачу [PERSON]за умови, що вона її будуть доглядати, оскільки вона через погане здоров'я не може себе обслуговувати. Проте між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON]був укладений не договір дарування, а договір купівлі-продажу. Вказаний договір був укладений 18.12.2007 року, за яким позивач [PERSON] продала відповідачу [PERSON]/100 домоволодіння [ADDRESS], а відповідач [PERSON] зобов'язується сплатити 23500 грн. Договір купівлі-продажу був посвідчений державним нотаріусом Пирятинської державної нотаріальної контори та зареєстрований у реєстрі за № 2260. Даний договір був зареєстрований у Лубенському МБТІ 21.12.2007 року та внесений в реєстрову книгу №7 за №667. Після укладення даного договору стан здоров'я позивача [PERSON] покращився, вона стала самостійно пересуватися та обслуговувати себе. Після покращення стану здоров'я позивача [PERSON] відповідач [PERSON]та її сім”я практично повністю припинили надавати їй допомогу. У зв'язку з цим позивач [PERSON] звернулася до відповідача [PERSON]з проханням гідно виконувати домовленість або розірвати договір-купівлі продажу та повернути їй власність. На що відповідач [PERSON]повідомила, що у неї змінилась фінансова ситуація і вона не має змоги виконати домовленість та віддала позивачу [PERSON] оригінали документів на будинок. Суд вважає, що викладені обставини свідчать про те, що даний договір купівлі-продажу вчинений без наміру створення реальних правових наслідків, які ним обумовлені, а саме: відповідач [PERSON] оформила своє право власності на домоволодіння позивача [PERSON], а зобов'язання по сплаті 23500 грн. не виконала і не мала наміру їх виконати. Відповідно до ч.1 ст. 234 ЦК України правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином є фіктивним. Тобто договір купівлі-продажу, укладений між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON]від 18.12.2007 року є фіктивним. Відповідно до ч.2 ст. 234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Outcome: approved