Jurisdiction: civil
Date: 2008-09-25 00:00:00

У лютому 2006 року позивачі [PERSON] і [PERSON]. звернулись до суду із позовом до відповідача в особі МВС України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок смерті їх сина - [PERSON], який загинув при виконанні обов"язків військової служби при наступних обставинах. 26 серпня 2002р. близько о 4 годині ранку в селищі Привільне Волноваського району Донецької області під час проведення заходів по забезпеченню охорони громадського порядку щодо примусової конфіскації майна відбулось зіткнення між групою військовослужбовців і майором міліції [PERSON], в результаті застосування останнім вогнепальної зброї капітану[PERSON]. було спричинено вогнепальне поранення голови, від якого той помер. Постановою війського суду Донецького гарнізону до винуватої особи - виконуючого обов"язки начальника штабу управління Східного територіального командування ВВ МВС України підполковника[PERSON]., обвинуваченого за ст. 425 ч. 2 КК України, застосовано акт амністії. У зв"язку з неправомірними діями посадових осіб МВС України, що полягає у неналежному виконанні своїх службових обов"язків, які призвели до загибелі військовослужбовця[PERSON]., їм заподіяна моральна шкода, оскільки син був їх єдиною надією і опорою у житті, внаслідок трагічної смерті сина змінився їх сталий життєвий уклад, душевні страждання потягли песимістичні настрої, а між тим МВС не вжило будь-яких заходів до їх психологічної підтримки. Позивачами немайнова шкода, яка має компенсуватись за рахунок МВС, де на службі перебував [PERSON], оцінена в 500тис.грн. кожним. В судовому засіданні позивачі [PERSON] і [PERSON]. підтримали заявлені позов в повному обсязі і надали пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Зазначали, що допомога на поховання і встановлення пам"ятника була надана військовою частиною, де проходив службу їх син. Проте, МВС України, в лавах якого служили винувата особа [PERSON] і безпосередній заподіювач смерті сина [PERSON], ніякої допомоги не надало. Залучена у якості третьої особи на боці позивачів [PERSON] підтримуючи позовні вимоги, пояснила, що її чоловік[PERSON]. помер при виконанні службових обов"язків, в порядку компенсації від його загибелі вона отримала страхове відшкодування, крім того, їх неповнолітній дитині призначена пенсія по втраті годувальника. Стан здоров"я батьків чоловіка погіршився після смерті сина. На лікування чоловіка і його поховання МВС не надало будь-якої допомоги, витрати по похованню несла і вишукувала військова частина, де служив чоловік. Представник відповідача Міністерства внутрішніх справ України [PERSON]., що діє за довіреністю, заперечуючи в повному обсязі проти пред"явлених позовних вимог, в судовому засіданні пояснила, що в матеріалах справи відсутні дані про винуватість працівника Волноваського РВ [PERSON]у спричиненні тілесних ушкоджень [PERSON] та посадових осіб МВС України. Між тим [PERSON], що звільнений від кримінальної відповідальності внаслідок акту амністії, перебував у службових відносинах не з МВС України, а з УСТК ВВ МВС України, що фінансується за рахунок коштів державного бюджету. Вважала, що позивачами не доведено, в чому полягає моральна шкода, а її виплата, у випадку задоволення позову, з МВС, що є бюджетною установою, за відсутності в економічній класифікації видатків бюджету по позиції відшкодування шкоди громадянам за рахунок МВС, буде вважатись бюджетним правопорушенням та суперечити законодавству. Крім того, вважала, що законодавчими актами, що регулюють порядок страхових виплат членам сімей застрахованих військовослужбовців, не передбачено відшкодування моральної шкоди. Посилаючись на викладене, просила у позові відмовити. Представник залученого в ході судового розгляду справи у якості співвідповідача - Військової частини № 3057[PERSON]., що діє за довіреністю, заперечуючи проти вимог, пред"явлених до військової частини, в судовому засіданні пояснив, що капітан[PERSON]. проходив військову службу за контрактом у в/ч 3057 з 22.05.1995р.; 02.08.2002р. вибув у службове відрядження до в/ч 4111 м. Донецька на збори, 26.08.2002р., виконуючи службово-бойове завдання у складі патрульного взводу спеціального призначення по охороні громадського порядку під час примусового виконання судового рішення на території механізованого двора ВАТ "Транспортник" у селищі Привільне Донецької області отримав вогнепальне поранення голови, від якого з часом помер. Командуванням в/ч 3057 негайно були вжиті заходи до зв"язку з родиною, забезпечення постраждалого ліками, надання допомоги родині, в тому числі і шляхом звернень до органів місцевого самоврядування, керівників підприємств, фармацевтичних установ, станції переливання крові, адміністрації кладовища, підприємства харчування, а також організації проведення ритуальних заходів. Враховуючи застосування командуванням частини максимальних зусиль для зменшення страждань родини [PERSON], проходження ним служби за контрактом, укладеним між військовослужбовцем і Міністерством внутрішніх справ України в особі командира військової частини, а також спричинення вогнепального поранення, що призвело до загибелі військовослужбовця, дільничним інспектором Волноваського РВ ГУ УМВС України в Донецькій області майором міліції [PERSON], просив у задоволенні позовних вимог, пред"явлених до в/ч 3057, відмовити. Представник залученого у якості співвідповідача Держказначейства України[PERSON]., що діє на підставі довіреності, заперечуючи проти позовних вимог, пред"явлених до Держказаначейства, в судовому засіданні пояснила, що шкода, заподіяна органом державної влади повинна відшкодовуватись за рахунок коштів бюджету, передбачених для цього органу, а останній зобов"язаний вжити всіх заходів, щоб забезпечити відповідні асигнування на цю ціль. Зазначала, що Державне казначейство України, що є контролюючим органом за видатками, що здійснюються державними органами, не визначено головним розпорядником бюджетних коштів в поточному році і не має виступати в даному випадку від імені держави. Крім того, Держказаначейству не встановлені бюджетні призначення та не надані бюджетні асигнування для погашення зобов"язань, які виникли у зв"язку із заподіянням шкоди органами державної влади, що є розпорядниками бюджетних коштів. Допитаний в порядку виконання судового доручення третя особа [PERSON] позов не визнав з мотивів невчинення умисних дій, направлених на вбивство[PERSON]., просив розглядати справу у його відсутність, що відображено в протоколі судового засідання Сузунського районного суду Новосибірської області Російської Федерації від 26.07.2006р. (т. 1 а.с. 29-41). Залучений у якості третьої особи [PERSON], заперечуючи проти пред"явленого до МВС позову [PERSON] і [PERSON]., в судовому засіданні пояснив, що у серпні 2002 року він, працюючи дільничним інспектором Волноваського РВ, отримавши повідомлення про під"їзд машин на територію мехдвору радгоспу у селищі Привільне, близько о 3-4 годині ранку, з метою запобігання крадіжок і інших злочинів, прибув у лісосмугу, де до нього підійшли люди у масках і збили з ніг, почали бити; він попередив, що буде стріляти, адже його продовжували бити; тоді він, з ціллю самозахисту, зробив декілька неприцільних пострілів, не маючи умислу травмувати людей, втратив свідомість від побиття. Застосування ним вогнепальної зброї було правомірним, що підтверджено проведеною службовою перевіркою. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] приєднався до пояснень свого довірителя. Заслухавши позивачів, представників відповідачів, третіх осіб, дослідивши письмові матеріали цивільної справи і інші докази, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено наступні факти і відповідні їм правовідносини. 26 серпня 2002 року син позивачів -[PERSON] (т. 1 а.с. 19), який 05 серпня 2002 року на підставі розпорядження начальника штабу управління Східного територіального командування ВВ МВС України (далі за текстом - УСТК ВВ МВС України) № 428 від 02.08.2002р. у складі патрульного взводу спеціального призначення військової частини № 3057 вибув у службове відрядження до військової частини 4111 м. Донецьк на збори підрозділів спеціального призначення, загинув при виконанні обов"язків військової служби за наступних обставин. 26.08.2002р. капітан[PERSON]. у складі патрульного взводу спеціального призначення військової частини 3057 виконував завдання щодо забезпечення охорони громадського порядку та безпеки працівників Волноваського районного управління юстиції, в ході примусового виконання судового рішення по конфіскації майна у селищі Привільне Волноваського району Донецької області. Під час виконання службово-бойового завдання на механізованому дворі ВАТ "Транспортник" сталося зіткнення між групою військовослужбовців та майором міліції [PERSON] В результаті застосування останнім вогнепальної зброї[PERSON]було заподіяне вогнепальне поранення голови, внаслідок якого він загинув. Дані обставини підтверджуються висновком матеріалів розслідування УСТК ВВ МВС України від 06.11.2002р., наказами щодо проходження[PERSON]. військової служби (т. 1 а.с. 4, 166-168, т. 2 а.с. 40-50). За даним фактом порушена кримінальна справа за ч. 2 ст. 425 КК України відносно в.о. начальника штабу УСТК ВВ МВС України підполковника[PERSON]. За змістом постанови військового суду Донецького гарнізону від 08 грудня 2005 року, якою [PERSON] був звільнений від кримінальної відповідальності на підставі Закону України "Про амністію" від 31 травня 2005 року, він обвинувачувався органами досудового слідства в недбалому виконанні своїх службових обов"язків, як військова службова особа, всупереч Статуту внутрішньої військової служби ВС України, Законів України "Про міліцію", "Про внутрішні війська МВС України", Настанов за службою штабів ВВ МВС України, Настанов по бойовій службі спеціалізованих моторизованих частин міліції внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, Статуту патрульно-постової служби міліції України, розпорядження командуючого Внутрішніми військами МВС України № 3/7/1-3917 від 15.10.2001р., наказу начальника Управління Східного Територіального командування ВВ МВС України № 240 від 23.08.2002р., що призвело до зіткнення між групою військовослужбовців і майором міліції [PERSON], в результаті застосування останнім табельної вогнепальної зброї капітану [PERSON] спричинено пульове поранення голови, від якого той помер (т. 1 а.с. 5-6, 20, т. 2 а.с. 6). За висновком службового розслідування Управління МВС України в Донецькій області від 27.08.2002р., що не оспорений і є чинним, табельну зброю [PERSON]. 26.08.2002р. при вищевказаних обставинах застосовано правомірно згідно з вимогами ст.ст. 15, 15-1 Закону України "Про міліцію" (т. 2 а.с. 29-32). Смерть[PERSON]. 04.09.2002р. зареєстрована відділом РАЦС Жовтневого районного управління юстиції міста Маріуполя Донецької області із вчиненням актового запису № 1744 від 06.09.2002р. (т. 1 а.с. 75). Право на відшкодування моральної шкоди на момент загибелі сина позивачів[PERSON]. передбачалося ст. 56 Конституції України, відповідно до якої кожний має право на відшкодування за рахунок держави або органів місцевого самоврядування матеріальної і моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Факт смертельного травмування[PERSON]. при виконанні службових обов"язків, найближчий ступінь спорідненості позивачів із загиблим підтверджений матеріалами справи. А тому суд вважає, що позивачі правомірно звернулись за судовим захистом із позовом про відновлення немайнових прав. Вирішуючи питання про суб"єкт, що має відшкодовувати спричинену шкоду, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що тяжкі наслідки у вигляді загибелі військовослужбовця[PERSON]. стали результатом недбалого відношення до своїх службових обов"язків військової службової особи[PERSON]., який звільнений від кримінальної відповідальності внаслідок застосування акту амністії, тобто з нереабілітуючих підстав. Крім того, як з"ясовано з досліджених в ході судового розгляду справи витребуваних з Маріупольського ОМВК матеріалів особової справи капітана [PERSON] (т.2 а.с. 40-50), останній проходив службу у військовій частині внутрішніх військ у складі МВС України в період з 1995р. по 04.09.2002р., виконував службові обов"язки за контрактом, в тому числі укладеним 29.09.1998р. між Міністерством внутрішніх справ України в особі командира військової частини, і капітаном [PERSON]. В подальшому, по закінченні трьохрічного строку дії контракту, внаслідок конклюдентних дій сторін за договором його умови були пролонговані, що полягає у фактичному виконанні [PERSON]. своїх службових обов"язків та його і подальше грошове забезпечення, аж до моменту смертельного поранення, чого не спростовували представники відповідачів військової частини і МВС в судовому засіданні. За керівними роз"ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 10-1 Постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995р. з подальшими змінами, п ри розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. За положеннями ст. 5 Закону України "Про міліцію", порушення норм якого в тому числі було інкриміновано в межах порушеної за ст. 425 ч. 2 КК України кримінальної справи в.о. начальнику штабу УСТК ВВ МВС України підполковнику[PERSON]. і призвело до тяжків наслідків, у разі невиконання працівниками міліції вимог, встановлених цією статтею, особа, права якої були порушені можуть звернутися до суду із заявою про відшкодування шкоди у встановленому законом порядку. За ч. 10 п. 4 наведеної норми в редакції від 12.01.2005р., що діяла на момент звернення позивачів до суду, відшкодуванню підлягають у повному обсязі, в тому числі моральна шкода. За змістом статті 7 Закону України "Про міліцію" м іліція є єдиною системою органів, яка входить до структури Міністерства внутрішніх справ України, виконує адміністративну, профілактичну, оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну, виконавчу та охоронну (на договірних засадах) функції. Вона складається з підрозділів, в тому числі зі спеціально створених Міністерством внутрішніх справ України з дозволу Кабінету Міністрів України підрозділів міліції спеціальної міліції для забезпечення громадського порядку на об'єктах і територіях, які мають особливе народногосподарське значення тощо. У своїй діяльності міліція підпорядковується Міністерству внутрішніх справ України. За положеннями статті 9 Закону України "Про міліцію" до виконання завдань по охороні громадського порядку, громадської безпеки та ін. можуть залучатись військовослужбовці внутрішніх військ. Згідно до ст. 1 Закону України "Про внутрішні війська Міністерства внутрішніх справ України", внутрішні війська України входять до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначені для охорони та оборони важливих державних об"єктів, охорони установ виконання покарань і лікувально-трудових установ, а також для участі в охороні громадського порядку та боротьби зі злочинністю. Відповідно до ст. 6 Закону України "Про внутрішні війська Міністерства внутрішніх справ України" внутрішні війська підпорядковуються Міністру внутрішніх справ України, який згідно із ст. 14 цього Закону здійснює контроль за діяльністю внутрішніх військ. За змістом Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого Указом Президента України від 17.10.2000р. № 1138/2000, МВС України є центральним органом виконавчої влади, юридичною особою загальнодержавної власності яка фінансується за рахунок Державного бюджету України. Відповідно до покладених на нього завдань Мінстерство організовує в системі МВС України роботу, в тому числі з питань фінансування тощо. Відповідно до ст. 22 Бюджетного кодексу України МВС є головним розпорядником бюджетних коштів. Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, вищенаведені норми законодавства, що регулююють спірні правовідносини, а також ту обставину, що відшкодування шкоди в порядку відповідальності держави, за шкоду, заподіяну державними органами, в тому числі МВС, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету , беручи до уваги п. 14 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, за яким МВС має самостійний баланс і рахунки в органах Державного казначейства України, суд вважає, що обов"язок по відшкодуванню заподіяної позивачам моральної шкоди має бути покладений на МВС України шляхом стягнення на користь позивачів з МВС України грошової компенсації за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для проведення виплати для Міністерства внутрішніх справ . Вирішуючи питання про розмір відшкодування, суд вважає переконливими доводи позивачів щодо відчуття вкрай сильних душевних страждань внаслідок загибелі родича найближчого ступеню споріднення, постійному болю та скорботі від втрати сина, що витікає у стійкий пригнічений психологічний стан і зміну звичного життєвого укладу, і доведеним факт завдання позивачам моральних втрат незаконними діями військової службової особи, що призвело до порушення їх нормальних життєвих зв'язків і вимагають від них додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи керівні роз"яснення вищезгаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. (п. 9), суд на підставі засад розумності, виваженості і справедливості, зважаючи на характер, обсяг і глибину душевних страждань, яких зазнали позивачі через загибель сина при виконанні тим службових обов"язків внаслідок недбалого ставлення військової службової особи до служби, суб"єктивну оцінку самими потерпілими, враховуючи характер діяння особи, яка заподіяла шкоду, вважає за необхідне в порядку відновлення немайнових прав позивачів стягнути на їх користь з відповідача МВС України за рахунок коштів Державного бюджету, передбачених для проведення виплати для Міністерства внутрішніх справ України, грошову компенсацію у відшкодування моральної шкоди в розмірі по 100тис.грн. кожному з позивачів, що буде адекватним спричиненій шкоді. В задоволенні решти позовних вимог суд відмовляє. На підставі ст. 56 Конституції України, ст.ст. 440-1, 441 ЦК України в редакції 1963р., ст. 1 Закону України "Про внутрішні війська Міністерства внутрішніх справ України", ст. 4 п.п. 28, 29 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого Указом Президента України від 17 жовтня 2000р. № 1138/2000, п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" № 6 від 27 березня 1992р. з подальшими змінами, п.п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" з подальшими змінами,

Outcome: partial