Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-10 00:00:00

Позивач [PERSON] 07.08.2008 року звернувся до суду з позовом [PERSON] про визнання дійсним договору позики укладеного між сторонами по справі в письмовій формі у вигляді заяви від 26.01.2008 року про позику в сумі 125000 гривень та стягнення з відповідача грошового боргу за договором в сумі 8000 гривень і судових витрат по справі. 20 жовтня 2008 року в судовому засіданні позивач [PERSON]. позовні вимоги змінив, просив суд визнати договір купівлі-продажу магазину по [ADDRESS] від 01.02.2008 року визнати таким, що був укладений на суму 125000 гривень та стягнути з відповідача 80000 гривень несплаченої заборгованості за договором. 10 листопада 2008 року позивач [PERSON]. в судовому засіданні заявлені попередні позовні вимоги змінив, остаточно просить суд, договір від 01.02.2008 року купівлі-продажу магазину по [ADDRESS], укладений між сторонами по справі, який посвідчений державною нотаріальною конторою Добровеличківського району визнати частково недійсним в частині пункту 3 договору про продаж магазину «Обжора», за домовленістю сторін на суму 6000 гривень вважати недійсним. Відповідно до фактичних обставин вважати укладеним договір купівлі-продажу на суму 125000 гривень. Стягнути з відповідача [PERSON]. на його користь 80000 гривень несплаченої заборгованості за договором від 01.02.2008 року купівлі-продажу магазину по[ADDRESS], стягнути з відповідача судові витрати по справі та витрати пов»язані з наданням правової допомоги. В судовому засіданні позивач [PERSON]., його представники [PERSON] (дружина позивача), адвокат [PERSON]. заявлені в судовому засіданні 10.11.2008 року позовні вимоги підтримали повністю. Сторона позивача суду надала наступне пояснення: в січні 2008 року між сторонами по справі було досягнуто істотних умов, щодо купівлі-продажу магазину «Обжора», який розташований за адресою [ADDRESS]. Означений магазин належав на праві приватної власності позивачу у справі. Сторони домовились про ціну купівлі-продажу, яка складала 125000 гривень і відповідач зобов»язався передати позивачу названу грошову суму в строк до 15.02.2008 року. На підтвердження досягнутих між сторонами умов майбутнього правочину відповідач по справі надав позивачу письмову заяву, яка посвідчена свідками [PERSON]., та [PERSON] від 25.01.2008 року. Означену заяву позивач вважає договором про наміри. При цьому даний письмовий договір за згодою учасників договору нотаріально посвідчений не був. 01.02.2008 року сторони по справі, а саме: [PERSON], як продавець та [PERSON], як покупець, у державного нотаріуса Добровеличківської нотаріальної контори Дишлевої Т.В. уклали та нотаріально посвідчили договір купівлі-продажу магазину «Обжора», який належав на праві приватної власності позивачу по справі. З метою зменшення витрат по оформленню, нотаріальному посвідченню, сплати податків та платежів, сторони у договорі в п.3 названого договору зазначили, що продаж магазину «Обжора» за домовленістю сторін вчинюється за 6000 гривень, які продавець [PERSON]. одержав повністю від покупця [PERSON]. до оформлення цього договору. Дана ціна відповідала інвентаризацій оцінці приміщення предмету договору. Після укладення та нотаріального посвідчення названого договору купівлі-продажу відповідач оформив державну реєстрацію права приватної власності на придбане нерухоме майно у відповідному бюро технічної інвентаризації. При цьому відповідач передав позивачу 45000 гривень в рахунок часткового погашення грошового боргу за придбаний об»єкт нерухомості і в усному порядку пообіцяв після оформлення грошового кредиту в банківській установі передати позивачу залишок заборгованості у сумі 80000 гривень, однак не виконав взяті на себе зобов»язання, повністю не розрахувався з позивачем по справі за придбаний магазин і не передав позивачу 80000 гривень, як залишок грошової заборгованості по договору купівлі-продажу, чим порушив майнові інтереси позивача і створив передумови, які спонукали позивача до звернення в суд за захистом свого порушеного майнового права. Документального (письмового, кіно, аудіо) доказу одержання від відповідача 45000 грн. в рахунок часткової оплати проданого магазину позивач не має. Відповідач [PERSON] та його представник в процесі [PERSON] остаточні заявлені позивачем вимоги заперечили, позов не визнають, вважають його таким, що не підлягає задоволенню повністю. В своїх запереченнях сторона відповідача вказала суду наступне: [PERSON]. вважає заяву від 25.01.2008 року такою, що за своїм змістом відповідає положенням про попередній договір і не вказує про те, що він має бути вчинений у тій самій формі, що і основний, а значить нотаріальній. Відповідно ст.220 ЦК України уразі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення такий договір є нікчемним, а не вдаваним, як стверджує позивач. Крім того п.4 договору купівлі-продажу магазину від 01.02.2008 року підтверджується факт повного розрахунку між сторонами, а п.10 того договору, підтверджується, що ця угода не є удаваною і відповідає дійсним намірам сторін. Нотаріусом також роз»яснено правові наслідки укриття розміру дійсної продажної ціни. Таким чином, на момент укладення договору [PERSON]. провів з позивачем у справі повні розрахунки по договору який набрав чинності. В своєму поясненні відповідач [PERSON]. суду стверджує, що в п.3 оспорюваного позивачем договору ціна купівлі-продажу магазину 6000 гривень не відповідає фактичним істотним обставинам укладеного між сторонами договору. Визнає факт, що сторони по договору як перед нотаріальним посвідченням договору, так і в момент його укладення дійсно узгодили ціну купівлі-продажу магазину, яка складала 125000 гривень. При цьому, за домовленістю між учасниками договору купівлі-продажу з метою зменшення грошових витрат пов»язаних з нотаріальним оформленням договору та сплатою обов»язкових зборів та податкових платежів, сторони вказали ціну купівлі-продажу 6000 гривень. Після нотаріального посвідчення вище названого договору та його державної реєстрації в органах БТІ набутого права приватної власності на об»єкт нерухомості, він сплатив позивачу по справі в присутності дружини останнього у власному домоволодінні 125000 гривень, тому вважає, що повністю розрахувався з позивачем за придбане нерухоме майно. Відповідач та його представник в судовому процесі не заперечують факту досягнення сторонами по договору істотних умов названого договору в частині ціни купівлі-продажу об»єкту нерухомості, але заперечують наявність у відповідача по справі грошової заборгованості по названому договорі у сумі 80000 гривень. Одночасно відповідач стверджує суду, що письмових доказів факту передачі позивачу грошових коштів в сумі 125000 гривень, окрім нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу у нього не має. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню. Заслухавши пояснення сторін у справі, їх представників, вивчивши письмові докази та матеріали цивільної справи, суд вважає встановленими в судовому засіданні наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини сторін: 25 січня 2008 року сторони по справі досягли угоди, щодо укладення договору купівлі-продажу магазину «Обжора», який розташований за адресою[ADDRESS], який належав на праві приватної власності [PERSON], за ціною продажу 125000 гривень. Означений факт досягнення між сторонами істотних умов договору купівлі-продажу з ціною продажу об»єкта нерухомості з ціною продажу 125000 гривень визнається в судовому процесі відповідачем по справі та підтверджується його заявою від 25.01.2008 року (а.спр.9). 02 лютого 2008 року сторони по справі уклали та нотаріально посвідчили договір купівлі-продажу вищеназваного об»єкта нерухомості. В судовому засіданні встановлено факт не відповідності п.3 названого договору в частині ціни купівлі-продажу, яка зазначена в договорі 6000 гривень, з дійсною ціною купівлі-продажу, яку обумовили сторони по договору та яка складає 125000 гривень. Означений факт не відповідності п.3 названого договору фактичним істотним умовам договору в частині ціни об»єкту продажу сторонами в процесів не оспорюється, окрім того в судовому засіданні обома сторонами цей факт визнається, тому в силу ч.1 ст.61 ЦПК України дана обставина не підлягає доказуванню. Позивач не надав суду допустимих до справи визначених цивільним законодавством доказів і засобів доказування про те, що відповідач передав йому в рахунок купівлі-продажу спірного об»єкту нерухомості 45000 гривень і не виконав взятих на себе дійсних зобов»язань щодо сплати позивачу залишку грошового боргу по договору в сумі 80000 гривень. Відповідач не надав суду належних і допустимих до справи доказів щодо сплати ним позивачу грошових коштів в сумі 125000 гривень як розрахунок за придбаний об»єкт нерухомості. Пунктом 4 названого договору купівлі-продажу магазину означено, що своїм підписом у даному договорі продавець [PERSON] підтвердив факт повного розрахунку за проданий магазин «Обжора» і не має до покупця [PERSON] претензій фінансового характеру. Пунктом 10 цього ж договору підтверджується, що на момент укладення та нотаріального посвідчення вищеназваного договору державним нотаріусом сторонам по договору було роз»яснено правові наслідки укриття розміру дійсної продажної ціни відчужуваного майна. Сторони своїми підписами в договорі ствердили, що ця угода не носить характеру удаваної, не є зловмисною відповідає їх дійсним намірам створити для себе юридичні наслідки. Позивач та його представник не заявили перед судом позовних вимог щодо визнання вищеназваного договору недійсним в цілому, не заявили вимог щодо застосування двосторонньої реституції, не заявили вимог про визнання недійсним п.4 названого договору. Відповідно до ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішні волі. Правочин має вчинятися у формі встановлені законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є не додержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Недійсним є право чин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемнй правочин) . У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тим, що пов»язані з його недійсністю. Згідно до абзацу 2 ч.1 ст.218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченняї свідків. Аналізуючи зібрані по справі докази оцінюючи їх в сукупності суд вважає, що остаточно заявлені позивачем позовні вимоги підлягають задовленню часково. Постановляючи процесуальне рішення по справі суд базується на тому, що сторони у справі не оспорюють факту дійсної фактичної ціни купівлі-проджацу об»єкту нерухомості, яка становить 125000 гривень. Суд базується на принципі неможливості розгляду справи поза межами заявлених позовних вимог. Суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 80000 гривень, як грошової заборгованості по вищеназваному договору купівлі-продажу в зв»язку з не наданням сторонами по справі суду належних і допустимих по справі доказів про наявність такої заборгованості у відповідача.Суд дійшов до висновку про необхідність визнання судом недійсним названого договору купівлі-продажу в частині ціни купівлі-продажу в сумі 6000 гривень. На підставі доказів наданими сторонами та фактів визнаних в судовому засіданні відповідачем та його представником, суд вважає встановленою в судовому засіданні ціну купівлі-продажу по названому договору в сумі 125000 гривень. Вирішуючи вимогу про стягнення з відповідача судових витрат по справі та витрат понесених позивачем на надання правової допомоги, виходячи з вимог ст.88 ЦПК України суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути ці витрати пропорційно до задоволених позовних вимог, які документально підтверджені. З огляду на викладене,

Outcome: partial