Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-09 00:00:00

У липні 2008 року позивачка звернулася до суду із позовом про визнання недійсним договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS], що був посвідчений 06 серпня 2004 р. приватним нотаріусом [PERSON]. В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що відповідач та його матір пообіцяли доглядати її до смерті та поховати на умовах, що вона поїде проживати до них в с. Скуносове, а після її смерті вони стануть власниками її будинку в м. Путивль. Вона підписала договір, як вважала довічного утримання, і переїхала до сім'ї [PERSON]. Після погіршення відносин з ними стала вимагати розірвання договору, але узнала, що фактично укладено договір дарування. Оскільки за життя вона не мала наміру передавати у власність свій будинок, а договір уклала внаслідок обману з боку відповідача та його матері, які припинили догляд й вигнала її на вулицю, просила задовольнити заявлені вимоги на підставі ч. 3 ст. 203, ст.ст. 230-231 ЦК України. В судовому засіданні позивачка позов підтримала, пояснивши, що переїхала жити до с. Скуносове до сім'ї [PERSON]., яких вважала своїми родичами, і які пообіцяли доглядати її до смерті, а відповідач буде проживати в її будинку в м. Путивль, про що підписала договір. Оскільки пізніше мати відповідача змінила своє ставлення до неї, вона хотіла повернутися у свій будинок, але остання повідомила що жодних прав на нього вона не має, оскільки подарувала його. Однак за життя вона не мала наміру безоплатно відчуджувати свій будинок. Позаяк її вигнали з будинку [PERSON], вона фактично позбавилася не тільки догляду, а й житла. Під час судового розгляду справи представник позивачки [PERSON]. підстави позову уточнив, вважав, що мали місце як обман з боку відповідача та його матері, так і неправильне сприйняття позивачкою природи вчиняємого правочину, оскільки вона бажала отримати догляд з боку сім'ї [PERSON], а за життя безоплатно відчуджувати свій будинок наміру не мала, тобто діяла під впливом помилки. Відповідач позов не визнав та суду пояснив, що позивачка добровільно і з власної ініціативи уклала договір дарування житлового будинку, її ніхто не примушував, а потім переїхала до будинку матері в с. Скуносове Путивльського району, жодних протиправних дій з його боку не було. Представник відповідача адвокат [PERSON]. вказував на те, що ті обставини, що сторони досягли згоди щодо всіх умов дарування будинку та виконали цей договір, підтверджується письмовими доказами, позивачка вільно розпорядилася своєю власністю, і це відповідає вимогам ст. 203 ЦК України. Жодних зобов'язань в звязку з укладенням договору відповідач на себе не брав. Доказів звернення позивачки до правоохороних чи інших державних органів з приводу будь-яких протиправних дій відповідача нею не подано. Позивачка мала нормальний стан здоров'я, на спецобліках у лікарні не перебувала. Наголошував також на застосуванні наслідків пропущення позивачкою строку позовної давності, встановленого ст.728 ЦК України. Третя особа [PERSON]. проти позову заперечував, суду пояснив, що посвідчував укладений сторонами договір дарування. При вчиненні цих нотаріальних дій жодних сумнівів щодо вільного волевиявлення учасників на вчинення цієї угоди у нього не виникало. Їм було роз'яснено суть та правові наслідки вчиняемої угоди, тому підстав для недійсності цього правочину не має. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та інші надані сторонами письмові докази, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Установлено судом, що сторони в письмовій формі уклали договір купівлі-продажу, який посвідчений 06.08.2004 р. приватним нотаріусом Путивльського районного нотаріального округу [PERSON]. в реєстрі за № 2131 від цього ж числа, за умовами якого позивачка подарувала відповідачу належній їй на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями, що розташовані по [ADDRESS](а.с 52-54,62). За змістом ст. 230 ЦК України тільки у разі доведеності факту обману(тобто винних дій сторони в угоді)і безпосереднього впливу цього обману на волевиявлення іншої сторони укласти оспорювану угоду на зазначених в ній умовах, така угода може бути визнана недійсною на цій підставі. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 12 постанови від 28 квітня 1978 р. № 3 ”Про судову практику в справах про визнання угод недійсними”, під обманом слід розуміти свідоме(умисне) повідомлення або замовчування стороною угоди неправдивих фактів щодо предмета угоди чи інших суттєвих обставин, у результаті якого інша сторона угоди уклала невигідну для себе угоду. На порушення вимог ст. 60 ЦПК України доказів того, що цей договір є наслідком винних дій відповідача як сторони в угоді дарування, які могли б бути підставою для визнання цього договору недійсним, позивачкою не надано, при тому, що таких обставин не встановлено і в судовому засіданні. Разом з тим, згідно ч. І ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона(дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні(обдарованому) безоплатно майно (дарунок)у власність. За змістом зазначеної норми дарувальник добровільно позбавляє себе права власності на майно, не маючи при цьому на меті отримання від обдарованого будь-яких вигод майнового або немайнового характеру, у свою чергу обдарований набуває права власності на майно при відсутності з його боку обов'язку надання таких вигод. Судом встановлено, що позивачка є особою похилого віку(1936 р. н.), до укладення оспорюваного договору проживала самотньо в належному їй будинку за зазначеної вище адресою, в якому залишається зареєстрованою і до цього часу(а.с 11). Після укладення цього правочину переїхала до с. Скуносове Путивльського району, де проживала в будинку матері відповідача - [PERSON]., яка доглядала за нею. Зазначені обставини не заперечувала сама [PERSON]. у судовому засіданні, підтвердили свідки [PERSON]., [PERSON]., [PERSON]., [PERSON]. Свідок [PERSON]. суду також повідомив, що позивачка скаржилася на старість і просила [PERSON]. доглянути її. Вони домовилися, що остання забирає її до себе в с. Скуносове, а в будинок позивачки переїзджає жити відповідач. Про саме таку домовленість повідомив суду і свідок [PERSON]. Свідок [PERSON]. суду показала, що позивачка скаржилася на те, що за віком їй тяжко проживати самою, а згодом повідомила про те, що поїде жити в с. Скуносове до [PERSON]., а син останньої буде проживати в її будинку. Отже є підстави для висновку про те, що проживання позивачки в будинку [PERSON]. і догляд з боку останньої були зумовлені даруванням будинку її сину - відповідачу у справі, а при укладенні договору дарування [PERSON]. неправильно сприйняла правову природу цього правочину й зміст прав і обов'язків сторін, оскільки бажала завдяки цьому майну влаштувати свою старість та отримати догляд й необхідну допомогу з боку матері обдарованого, а не безкоштовно позбавитися свого права власності на житло, за відсутності іншого. Відповідно до частин 1 і 2 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або використовувати за цільовим призначенням. Суд знаходить безпідставними посилання відповідача та його представника на пропуск позивачкою строку позовної давності, оскільки в судовому засіданні [PERSON]. пояснила, що дізналася про порушення своїх прав лише в квітні 2008 року під час конфлікту з [PERSON]., яка повідомила їй про відсутність будь-яких прав на спірний будинок через його дарування, але відмовилася надати договір, а тому вона вимушена була звернутися за допомогою адвоката. Останній цю обставину підтвердив, пояснивши, що позивачка звернулася до нього за наданням правової допомоги, але договору не надала, у звязку з чим за його авокатським запитом вона отримала фотокопію договору в БТІ, яка і надана суду. Як видно з тексту договору дарування, його складено в двох примірниках,один з яких зберігається в матеріалах справи нотаріуса, а інший був виданий обдарованому, тобто позивачка не мала можливості в достатньому обсязі реалізувати свої права. З урахуванням наведеного і даючи оцінку дослідженим доказам, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. В силу ст. 88 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивачки сплачені нею 8,50 грн. судового збору та 7,50 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. На підставі викладеного,

Outcome: approved