Jurisdiction: civil
Date: 2008-09-29 00:00:00

Позивач-громадянин Республіки Сербії [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду з вказаним позовом до громадянки України [PERSON]. мотивуючи тим, що йому на праві власності належав автомобіль BMW-518 1991 року випуску, який було викрадено в 1995 році на території Республіки Сербії, позивач вважає, що відповідачка незаконно заволоділа його транспортним засобом, а тому просить суд повернути належний йому автомобіль або стягнути на його користь вартість автомобіля в динарах чи валюті в розмірі 4000 євро з усіма відсотками, визначеними законом, від дня зникнення автомобіля /18.08.1995 року/. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю- радник Посольства Республіки Сербії в Україні Мілутин Мітровіч уточнив позовні вимоги і просив суд витребувати у відповідача та повернути позивачу належний останньому транспортний засіб, яким на даний час користується відповідач. Представники відповідача -[PERSON]. на підставі довіреності та [PERSON]. за усним клопотанням відповідачки в суді позов не визнали та пояснили, що вони не заперечують той факт, що можливо відповідачка є на даний час власником того самого автомобіля, який раніше належав позивачу, але вона є добросовісним набувачем, що було підтверджено правоохоронними органами, [PERSON]. придбав цей автомобіль у [PERSON]., а потім переоформив його на ім.»я своєї дочки-відповідачки по справі, жодних вимог закону він не порушував, автомобіль був зареєстрований в органах ДАІ, які проводили відповідну перевірку всіх документів, він і його дочка добросовісно володіють цим транспортним засобом тривалий час, представник позивача не надав суду доказів того, що цей автомобіль незаконно перебуває на території України і що він вибув із власності позивача не за волею останнього. Заслухавши представників сторін, оглянувши матеріали даної справи, відмовний матеріал Білоцерківського МВВС за № 4334 за серпень 2006 року, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з слідуючих підстав. Так, відповідно до ст.410 Цивільно-процесуального Кодексу України, ст.73 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави та міжнародні організації мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Іноземні особи мають процесуальні права та обов'язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, за винятками, встановленими Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. За ст.414 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ у спорах, в яких беруть участь іноземці, а також у спорах, в яких хоча б одна із сторін, які беруть участь у спорі, проживає за кордоном, визначається законами України. Згідно ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача; дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України. Отже, вказана справа згідно законодавства України підсудна Білоцерківському міськрайонному суду, оскільки відповідачка по справі постійно проживає на території України в м.Білій Церкві, предмет спору-рухоме майно /транспортний засіб/ зареєстрований і перебуває в даний час на території України. Що стосується норм матеріального права, які підлягають застосуванню до даних правовідносин, то суд виходить з наступного. Так, позивач звертається до суду з позовом про захист його права власності на рухоме майно-транспортний засіб, який він просить витребувати у відповідача. Ст.38 Закону України «Про міжнародне приватне право» містить загальні положення про право, що застосовується до права власності та інших речових прав, а саме: право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом; належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться. Відповідно до ст. 42 цього Закону захист права власності та інших речових прав здійснюється на вибір заявника відповідно до права держави, у якій майно знаходиться, або відповідно до права держави суду. Захист права власності та інших речових прав на нерухоме майно здійснюється відповідно до права держави, у якій це майно знаходиться. Захист права власності та інших речових прав, які підлягають державній реєстрації в Україні, здійснюється відповідно до права України. Таким чином, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми матеріального права України, оскільки позивач звернувся до суду України з вказаним вище позовом і майно, яке є предметом спору, знаходиться на території України. Щодо представництва інтересів позивача в суді, то відповідно до ст. ст.5, 38 Віденської конвенції про консульські зносини від 24.04.1963 року консульські посадові особи дійсно мають право надавати допомогу та захищати права своїх громадян на території держави перебування, здійснювати представництво або забезпечувати належне представництво своїх громадян в судових та інших органах держави перебування, якщо ці громадяни не мають змоги своєчасно здійснити захист своїх прав. Ст.38 цієї конвенції передбачено , що консульські посадові особи можуть звертатися в компетентні місцеві органи держави перебування, якщо це допускається законами, правилами і звичаями держави перебування або відповідними міжнародними договорами. Стосовно надання суду України документів та інших письмових доказів, які видані компетентними органами країни проживання позивача, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст.13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Але згідно ст.15 Договору між СРСР та Федеративною Народною Республікою Югославією про правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 24.02.1962 року документи, які на території однієї з Договірних сторін були видані або завірені компетентним органом та посвідчені підписом і офіційною печаткою , приймаються на території іншої Договірної сторони без легалізації. Документи, які на території однієї з Договірних сторін мають статус офіційних документів, користуються на території іншої Договірної сторони доказовою силою офіційних документів. Зазначений договір є на даний час чинним для України на підставі ст.7 Закону України «Про правонаступництво України» від 12.09.1991 року, відповідно до якої Україна є правонаступником прав і обов»язків за міжнародними договорами Союзу РСР, які не суперечать Конституції України та інтересам республіки. Щодо чинності вищевказаного Договору для Республіки Сербії, то про це зазначено в листі Посольства Республіки Сербії в Україні від 03.04.2008 року за № 75-4/2008 /а.с.4/. Під час розгляду даного спору судом встановлено, що позивач [PERSON]був власником автомобіля BMW-518 червоного кольору, 1991 року випуску, номер двигуна [NUMBER], номер шасі [NUMBER], реєстрація автомобіля була дійсною до 20.12.1995 року. Наведені обставини підтверджуються довідками Станції поліції м.Топола від 12.01.2007 року № ПУ-257/06 та від 21.03.2007 року № 226-124/07 /а.с.7,8, 13,14/. З цих довідок також вбачається, що [PERSON]написав у Станції поліції заяву на невідомого, який 18.08.1995 рок вчинив карний злочин за ст.213 КК Республіки Сербії, а саме: заволодів належним йому транспортним засобом та технічним паспортом на вищевказаний транспортний засіб. Представником позивача суду також надано довідки Муніципальної прокуратури м.Топола від 20.03.2008 року № 73/95 /а.с.10,61/ та від 25.09.2008 року № 73/95 /а.с.80,81/, відповідно до яких 24.08.1995 року відділ внутрішніх справ Тополи подав до муніципальної прокуратури заяву про кримінальну справу /судовий позов/ № Ку 200/95 проти невідомого винуватця у зв»язку з незаконним заволодінням транспортним засобом за ст.174 КК Республіки Сербії, який належить [PERSON] з [ADDRESS] , у згаданій справі винного й досі не знайдено. В судовому засіданні також встановлено, що за відповідачкою по справі [PERSON]. Білоцерківським МРЕВ ДАІ 26.10.2006 року зареєстровано автомобіль BMW-518 1991 року випуску, номер кузова [NUMBER], що слідує з довідок управління державної автомобільної інспекції ГУ МВС України в Київській області від 07.12.2007 року /а.с.6/ та Білоцерківського МРЕВ ДАІ від 22.07.2008 року /а.с.35/. Як вбачається з матеріалів даної справи та відмовного матеріалу Білоцерківського МВВС № 4334, який оглядався судом, вказаний автомобіль зареєстровано за відповідачкою на підставі біржової угоди купівлі-продажу транспортного засобу від 15.09.2006 року, згідно якої [PERSON] , який діяв по дорученню від імені [PERSON] , як продавець з однієї сторони продав вищезазначений транспортний засіб покупцю-[PERSON], що стверджується копією біржової угоди /а.с.37/. Згідно акту автотоварознавчого дослідження від 26.10.2006 року № 009347 /а.с.38/ ринкова вартість даного автомобіля станом на 26.10.2006 року становить 13721 грн. З відмовного матеріалу Білоцерківського МВВС № 4334 вбачається, що автомобіль марки BMW-518 червоного кольору, 1991 року випуску, номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER] був зареєстрований Миронівським МРЕВ ДАІ Київської області 13 листопада 1999 року за [PERSON], яка проживає в [ADDRESS] , на момент реєстрації даний автомобіль по базі даних «Угон-СНД-Україна та Інтерпол» не значився. З пояснень [PERSON]. слідує, що він придбав вказаний автомобіль у 2001 році у [PERSON]. та з того часу користувався і керував ним по генеральному дорученню, а 08.06.2006 року він зняв автомобіль з реєстраційного обліку в Миронівському МРЕВ ДАІ, а потім переоформив його на підставі біржової угоди на [PERSON]. Крім пояснень самого [PERSON]. наведене стверджується реєстраційної карткою № 94, копіями довіреностей від імені [PERSON]. на ім.»я [PERSON]. в відмовному матеріалі Білоцерківського МВВС. Судом також встановлено, що даний автомобіль знаходиться в розшуку «Інтерпол» тільки з 19.07.2002 року, на що вказано в постанові про відмову в порушенні кримінальної справи по факту затримання працівниками Білоцерківського МРЕВ ДАІ автомобіля від 28.08.2006 року. Згідно висновку спеціаліста з комплексного дослідження транспортних засобів від 23.09.2006 року /а.с.44/ та від 08.06.2006 року /а.с.14 у відмовному матеріалі/ слідів внесення змін в ідентифікаційні номерні позначення транспортного засобу та слідів внесення змін в документи, що супроводжують транспортний засіб, на момент дослідження не виявлено. Витребувати та дослідити в судовому засіданні документи, які стали підставою для реєстрації вищевказаного транспортного засобу за [PERSON]., не виявилось можливим, оскільки згідно довідки начальника Миронівського МРЕВ ДАІ від 02.09.2008 року № 793 /а.с.69/ підстави для реєстрації знищено згідно наказу № 335 від 10.04.2002 року /термін зберігання 5 років/. Суд також не мав можливості заслухати пояснення [PERSON]. стосовно придбання нею даного автомобіля, оскільки вона дійсно зареєстрована в [ADDRESS], але з 2002 року тут не проживає і місце її проживання невідоме, що підтверджується довідкою сільського голови с.Грушів та рапортом ст. оперуповноваженого ВКР Білоцерківського МВВС, що зберігаються у відмовному матеріалі № 4334. В судовому засіданні встановлено, що працівниками Білоцерківського МРЕВ ДАІ вказаний автомобіль було затримано в серпні 2006 року і проводилася відповідна перевірка. За результатами цієї перевірки в порушенні кримінальної справи стосовно [PERSON]. було відмовлено на підставі п.2 ст.6 КПК України за відсутності в його діях складу злочину, що слідує з постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 28.08.2006 року. Крім того, за результатами розгляду заяви [PERSON]. про реєстрацію даного автомобіля за [PERSON] було зроблено висновок про можливість реєстрації автомобіля на її ім.»я на підставі біржового договору з видачею тимчасового реєстраційного талону сроком на один рік з відміткою «Розшукується «Інтерполом», відчуження до закінчення перевірки заборонено», що стверджується копією цього висновку в матеріалах справи /а.с.39/, який було затверджено начальником Білоцерківського МРЕВ ДАІ та погоджено з начальником ДАТІ та ВОДРЕП УДАІ ГУ МВС України в Київській області. Отже, проаналізувавши все наведене вище суд приходить до висновку, що відсутні докази того, що [PERSON]. неправомірно володіла транспортним засобом, який просить витребувати позивач. Навпаки, при проведенні перевірок правоохоронні органи України підтвердили той факт, що [PERSON]. володіла цим транспортним засобом на законних підставах і він був зареєстрований за нею відповідно до вимог законодавства України. [PERSON]. керував і користувався вказаним автомобілем на підставі доручення і розпорядився ним також на підставі доручення від імені власника автомобіля [PERSON]., що також не суперечить діючому законодавству України. [PERSON]. є на даний час власником вищевказаного автомобіля, який зареєстровано органами ДАІ на її ім.»я, дана реєстрація не скасована, право власності на цей автомобіль вважається набутим правомірно, оскільки докази того, що вона незаконно заволоділа транспортним засобом відсутні. За ст.328 Цивільного Кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.387 цього Кодексу власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно положень ст.388 Цивільного Кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати /добросовісний набувач/, власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі. А як вказано вище в рішенні, неправомірність набуття права власності на транспортний засіб відповідачкою недоведена і відповідно до законодавства України право власності вважається набутим правомірно, не встановлено також і те, що [PERSON]. незаконно заволоділа транспортним засобом позивача, а отже вона мала право як власник розпорядитися цим майном на власний розсуд, той факт, що [PERSON]. від імені [PERSON]. розпорядився транспортним засобом на підставі довіреності не свідчить також про те, що відповідачка [PERSON]. незаконно набула права власності на транспортний засіб, оскільки повноваження на відчуження автомобіля були передбачені у виданій на ім.»я [PERSON]. довіреності, крім того, сама [PERSON]. до цього часу вчинений від її імені правочин не оспорювала. При вирішенні спору судом приймаються до уваги також ті обставини, що вказаний транспортний засіб, який належав позивачу, був зареєстрований на території України за громадянкою України [PERSON]., тобто, без відповідних документів і відповідної перевірки цей транспортний засіб не міг бути ввезеним через державний кордон України. Так, згідно ст.40 Митного Кодексу України митному контролю підлягають усі товари і транспортні засоби, що переміщуються через митний кордон України. Митний контроль передбачає проведення митними органами мінімуму митних процедур, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань митної справи. Обсяг таких процедур та порядок їх застосування визначаються відповідно до цього Кодексу, інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів України, укладених в установленому законом порядку. Митний контроль товарів, транспортних засобів перевізників у пунктах пропуску через державний кордон України здійснюється цілодобово відповідно до типових технологічних схем пропуску через державний кордон України автомобільних, водних, залізничних та повітряних транспортних засобів перевізників, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Як передбачено ст.31 Закону України «Про дорожній рух» транспортні засоби, їх складові частини і комплектуючі вироби, що ввозяться на територію України, підлягають перевірці на відповідність діючим стандартам або повинні мати сертифікат, виданий уповноваженим на це Секретаріатом ЄЕК ООН Адміністративним органом по сертифікації дорожніх транспортних засобів. Правила ввезення транспортних засобів на територію України визначаються Кабінетом Міністрів України. Законом України «Про порядок ввезення /пересилання/ в Україну, митного оформлення й оподаткування особистих речей, товарів та транспортних засобів, що ввозяться /пересилаються/ громадянами на митну територію України» передбачено, що транспортні засоби та окремі номерні вузли до них, що безпосередньо ввозяться (пересилаються) громадянами на митну територію України або надходять на адреси громадян у несупроводжуваному багажі або вантажних відправленнях для вільного використання, незалежно від їх вартості підлягають обов'язковому письмовому декларуванню митним органам у порядку, встановленому для громадян, та оподатковуються ввізним митом, податком на додану вартість і в установлених законодавством України випадках акцизним та іншими зборами. Транспортні засоби як нові, так і такі, що були у користуванні, які ввозяться на митну територію України громадянами, підлягають обов'язковій сертифікації відповідно до законодавства України. Документи, що засвідчують відповідність транспортних засобів вимогам технічних регламентів та національних стандартів, подаються митним органам під час митного оформлення транспортних засобів з метою вільного обігу та уповноваженим в Україні органам під час реєстрації транспортних засобів, якщо вони підлягають реєстрації. (Ч.2 ст. 5 в редакції Закону N 3151-IV (3151-15) від 30.11.2005). Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року за № 1388 « Про затвердження Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок», яка була чинною на час реєстрації вказаного автомобіля за [PERSON]., транспортні засоби (складові частини, що мають ідентифікаційні номери), ввезені в Україну фізичними особами, підлягають реєстрації на підставі заяв власників і виданих митними органами посвідчень на їх реєстрацію в підрозділах ДАI із зазначенням відомостей про сплату мита, заборону відчуження, дати зворотного вивезення. Транспортні засоби, ввезені в Україну юридичними особами для власних потреб, підлягають реєстрації на підставі їх заяв та вантажних митних декларацій, у разі ввезення двох і більше транспортних засобів за однією вантажною митною декларацією - на підставі її копії, засвідченої митним органом, скріпленої особистою номерною печаткою працівника митної служби та гербовою печаткою митного органу. Транспортні засоби, ввезені на територію України для постійного користування, повинні бути зняті з обліку у відповідних органах країни вивезення /п.30 постанови/. Якщо транспортні засоби експлуатувалися за межами України і були зареєстровані у відповідних органах іноземної держави, обов'язковим є подання до підрозділів ДАI реєстраційних або прирівняних до них документів цієї держави (або їх ксерокопій, засвідчених нотаріусами або митними органами чи поліцією останньої країни, де вони експлуатувалися) з відміткою про зняття їх з обліку /п.31 постанови/. Таким чином, аналіз вищенаведених правових норм дає підстави стверджувати те, що оскільки транспортний засіб використовувався на території іншої держави, був там зареєстрований, то без відповідних документів він не міг бути ввезеним на територію України та зареєстрованим на території України за громадянкою України без відповідної перевірки всіх необхідних документів на нього. Судом також враховується той факт, що вищевказаний автомобіль тривалий час використовувався відкрито на території України, проходив неодноразово відповідні перевірки органами ДАІ, в розшуку органами «Інтерпол» автомобіль значиться тільки з 2002 року, тоді як з довідок компетентних органів Республіки Сербії, наданих суду, вбачається, що цей автомобіль вибув з володіння позивача в серпні 1995 року. Крім того, суд вважає, що представником позивача не надано безспірних доказів того, що цей автомобіль дійсно вибув з володіння позивача поза його волею, оскільки офіційними документами підтверджено тільки той факт, що позивач звернувся з відповідною заявою про крадіжку автомобіля до правоохоронних органів, що відділ внутрішніх справ звернувся з судовим позовом до прокуратури на невідомого, який вчинив карний злочин по КК Республіки Сербії, але чи проводилися якісь слідчі дії в межах цієї кримінальної справи по встановленню як факту самої крадіжки, так і того, яким чином автомобіль було вивезено за межі країни, на підставі яких документів, на даний час невідомо. До того ж, відповідна перевірка проводиться органами Інтерполу, про що вказано у відмовному матеріалі Білоцерківського МВВС. А тому тільки сам факт виявлення цього автомобіля на території України зареєстрованим за [PERSON]. не може бути безумовною підставою відповідно до законодавства України для позбавлення її права власності на автомобіль і для повернення його позивачу. Як вказувалося вище в рішенні, підставою для цього може бути тільки неправомірність набуття права власності, чого судом не було встановлено під час розгляду даної справи, оскільки наданими суду доказами підтверджено те, що відповідач правомірно володіє даним транспортним засобом, право на нього зареєстровано відповідно до законодавства України і у передбачений законодавством України спосіб, [PERSON]., яка була попереднім власником цього автомобіля, мала право на його відчуження, оскільки інше судом не встановлено на підставі аналізу всіх наданих доказів, реєстрація автомобіля за [PERSON]. на даний час не скасована. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.321 Цивільного Кодексу України ніхто не може бути протиправно побавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. А оскільки судом не встановлено підстав для позбавлення відповідачки права власності на спірний автомобіль, то суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову за його необгрунтованості. Враховуючи все наведене та

Outcome: dismissed