Jurisdiction: civil
Date: 2008-10-21 00:00:00

8 жовтня 2007р. [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], треті особи - Восьма Дніпропетровська державна нотаріальна контора та Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентарізації», про визнання договору дарування жилого будинку[ADDRESS] недійсним. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що вона самотня людина похилого віку, часто хворіє, є інвалідом у зв»язку із гангреною та ампутацією лівої ноги. У серпні 2006р.між нею та відповідачем було укладено договір дарування, за яким вона подарувала відповідачеві належне їй на праві власності домоволодіння [ADDRESS]. Під час укладення договору дарування вона була переконана відповідачем відносно того, що фактично укладається договір довічного утримання. Після укладення договору дарування ставлення відповідача до неї суто погіршилося. Він не доглядає її, рідко приїздить, не піклується про неї та матеріально не забезпечує. Вказані обставини явилися причиною звернення до суду з позовом про визнання укладеного договору дарування недійсним та визнання дійсним договору довічного утримання, а потім було заявлено про розірвання договору дарування(т. 1 а.с.а.с. 2 - 5, 24, 27 - 31, 58 - 62). 29 грудня 2007р. позивачка уточнила позов, зазначивши в якості третьої особи родичку покійного чоловіка [PERSON](т. 1 а.с.а.с. 93 - 98). 29 травня 2008р. позивачка повторно уточнила свої позовні вимоги, прохаючи лише визнати укладений правочин недійсним (т. 1 а.с.а.с. 146, 147). Того ж дня суд своєю ухвалою виключив з числа третіх осіб [PERSON] У судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали. Позивачка стверджувала, що за ініціативою відповідача було укладено договір, який саме вона не знала, але на підставі цього договору відповідач зобов»язався про неї піклуватися. Після перенесених ампутацій ноги вона була у безпорадному стані і підписала договір, повіривши відповідачу, що він буде за нею здійснювати догляд та матеріально підтримувати. Вона не передавала відповідачу документи, будинок і продовжує в ньому проживати та сама оплачує комунальні послуги. Через місяць після підписання договору відповідач припинив за нею піклуватися, ображав і погрожував їй, а також сусідам. Вона більше йому не довіряє. Представник позивачки пояснила, що позивачка змушена була на пропозицію відповідача підписати договір, оскільки вона не може сама себе обслуговувати і навіть не може самостійно пересуватися. Позивачка не мала наміру просто подарувати будинок, єдине що у неї є, а повірила відповідачу, що він буде її доглядати, забезпечувати харчами, ліками, утримувати будинок та присадибну земельну ділянку. В серпні 2007р. були повністю припинені нормальні стосунки між позивачкою та відповідачем. За позивачкою здійснює догляд її колишній чоловік та сусіди. Відповідач та його представник проти позову заперечували. Відповідач пояснив, що ніякої домовленості не було. Але він нічого не забирав і розумів це таким чином, що після смерті позивачки, коли він її поховає, йому залишеться хата. Навіть документи на будинок він передав позивачці. Він уже не обробляє огород позивачки і не буває у неї, оскільки вона проти цього заперечує. Представник відповідача пояснив, що волевиявлення позивачки було укласти договір дарування і немає підстав визнавати його недійсним. Представник третьої особи, нотаріус Хорішко О.М., пояснила, що як правило сторонам при посвідченні договорів все пояснюють і вважала за можливе постановити судове рішення на розсуд суду. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, нотаріуса, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов необхідно задовольнити з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивачці на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва жилого будинку на праві приватної власності належало домоволодіння [ADDRESS] (т. 1 а.с.а.с. 37 - 39, 72 - 74). Позивачка - людина похилого віку (їй 79 років) і з 1994р. вона має статус ветерана війни, про що свідчать копія посвідчення серії [NUMBER], виданого 01.12.2003 р. Управлінням праці та соціального захисту населення Самарської районної в м. Дніпропетровську ради та інші матеріали справи (т. 1 а.с.а.с. 6, 44, 79). Крім того, позивачка часто хворіє, є інвалідом ІІ групи безстроково - ампутовано ногу, що підтверджено матеріалами справи (т. 1 а.с.а.с. 15 - 21, 117, 118). 9 серпня 2006р. між сторонами було укладено договір дарування, за яким позивачка подарувала відповідачеві спірне домоволодіння. Договір був посвідчений державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Отроцюк О.В. і зареєстрований у реєстрі за № 3-2238 (т. 1 а.с.а.с. 12, 13, 35, 36, 70, 71). 13 вересня 2006р.відповідач зареєстрував своє право власності на придбане домоволодіння в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, про що свідчить копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 13.09.2006 р. КП «ДМБТІ» за [NUMBER] (т. 1 а.с. 14). Після укладення договору дарування позивачка залишилася мешкати у спірному будинку, де мешкає і дотепер та сплачує комунальні послуги і у неї залишилися документи на домоволодіння. Вказані вище спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України. В силу п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч. 1 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Як вбачається з матеріалів справи, спірне майно не вийшло із володіння та користування позивачки, оскільки вона залишилася проживати у будинку, продовжує користуватися та володіти ним. Позивачка не передала фактично будинок відповідачу в дар. При цьому вона сама оплачує комунальні послуги. Відповідач в будинок не поселявся. В судовому засіданні він неодноразово пояснював, що він не заперечує проти проживання та користуваання будинком позивачкою до її смерті. Крім того, при цьому суд приймає до уваги стан здоров'я позивача, яка через свій похилий вік (79 років) та інвалідність - ампутація ноги, неможливість самостійного пересування, потребує постійного догляду і допомоги, а тому при укладенні оспорюваного договору її волевиявлення не було свідомим та вільним. Позивачка підписала договір дарування в той час коли їй неодноразово було проведено операції по ампутації ноги. Укладення договору дарування - це була пропозиція відповідача, який обіцяв позивачці доглядати її та підтримувати довічно. Із пояснень свідка [PERSON] бачається, що відповідач знайшов підхід, вплинув на позивачку і таким чином було укладено договір дарування на домоволодіння. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона сусідка і їй відомо про домовленість між сторонами про догляд та допомогу позивачці. Але після оформлення договору дарування [PERSON] заспокоївся, почав рідко приходити і за позивачкою став доглядати колишній чоловік [PERSON]Літом 2007р. між сторонами ускладнилися стосунки. А її позивачка [PERSON]найняла посадити огород. Свідок [PERSON]пояснив, що він почав проживати із позивачкою ще до укладення договору дарування. Він не заперечував проти укладення між сторонами договору, так як потрібна була допомога. [PERSON] обіцяв надавати допомогу до смерті позивачки. Але після укладення договору дарування на домоволодіння, відповідач почав заявляти безпідставні претензії. До пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] суд відноситься критично, оскільки це дружина та донька відповідача, які заінтересовані в результатах розгляду справи. Що стосується інвентарної книги, то позивачка не заперечувала, що доручала відповілачу звертатися в КП «ДМБТІ». Враховуючи вище вказані обставини, суд вважає договір дарування між сторонами недійсним. Згідно з п. 6 ст. 3 ЦК України одними із загальних засад цивільного законодавства є справедливість та розумність. У відповідності з ч. 1 ст. 215 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Суд вважає, що при укладанні договору дарування жилого будинку волевиявлення позивачки не було вільним та не відповідало її нутрішній волі із-за її безпорадного стану і неможливості самостійно пересуватися. Аналізуючи зміст приведених вище норм та співвідношуючи його зі встановленими судом обставинами, матеріалами справи та поясненнями учасників процесу і свідків, суд доходить висновку про те, що укладений між сторонами договір дарування необхідно визнати недійсним, застосувавши правила двосторонньої реституції. Ствердження відповідача, що він відносився до позивачки як до матері, не відповідають дійсності, що вбачається із матеріалів справи. Свідки [PERSON] та [PERSON]підтвердили, що відповідач припинив доглядати позивачку. Відповідач сам давав в судовому засіданні такі пояснення. Свідок [PERSON], допитана за клопотанням відповідача, також підтвердила, що між позивачкою та відповідачем почалися сварки. Доводи відповідача про те, що він займався поточними ремонтними роботами щодо домоволодіння, суд не приймає до уваги, оскільки на той час був посвідчений договір дарування між сторонами і відповідач мав право цим займатися. Не може бути прийнято до уваги і те, що батько відповідача проживав раніше із позивачкою, так як він помер ще у [INFO] ніякого спору після його смерті щодо домоволодіння не було. Вимоги відповідача та його представника про застосування позовної давності не базуються на чинному законодавстві.

Outcome: approved