Jurisdiction: civil
Date: 2008-10-19 00:00:00

В травні 2008 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON], в якому просили виділити їм в натурі частку із квартири [ADDRESS], що перебуває у спільній частковій власності, а саме, кімнату розміром 11,6 кв.м. та встановити порядок користування даною квартирою, яким приміщення загального користування - кухню, ванну кімнату, коридор та туалет залишити в загальному користуванні; зобов'язати відповідача [PERSON] не чинити їм перешкод у користуванні зазначеною квартирою. Свої вимоги позивачі мотивували тим, що [PERSON] у спірній квартирі належить 1/9 частина квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину від 15.10.2002 року та 7/36 частин на підставі договору дарування від 10.09.2007року, а [PERSON] - 7/36 частин на підставі договору дарування від 10.09.2007 року та 1/18 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину, що разом складає 5/9 частин, а відповідачу [PERSON] належить 4/9 частин спірної квартири. Позивачі зазначають, що незважаючи на те, що їм належить більша частина спірної квартири, відповідач не визнає їх право користування даною квартирою та фактично займає всю квартиру, чим порушує їх законні права та інтереси як співвласників квартири. Вважають, що відповідно до вимог ст. 358 та ст. 364 ЦК України вони як співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, яка відповідає їх часткам у праві спільної часткової власності. Зазначають, що квартира складається із двох кімнат площею 16.1 кв.м. та 11.6 кв.м., їм належить 5/9 частин квартири, що є еквівалентом 15, 39 кв.м. жилої площі, а відповідачу 4/9 частин, що є еквівалентом 12,31 кв.м. жилої площі, але зважаючи на те, що в даній квартирі проживають окрім відповідача інші особи, просять виділити їм в натурі в спільне користування меншу за розміром кімнату - 11,6 кв.м., а відповідачу - кімнату площею 16,1 кв.м. На даний час ніякої домовленості стосовно порядку володіння та користування спільною частковою власністю між ними та відповідачем не існує, відповідач ігнорує їх як співвласників, не впускає в квартиру і фактично сам користується нею, тому вони просять зобов'язати відповідача не чинити перешкод у здійсненні ними права користування та розпорядження своїм майном. [PERSON] звернувся із зустрічним позовом до [PERSON] та [PERSON] про припинення їх права власності на спірну квартиру, посилаючись на те, що відповідачки проживають за іншими адресами і забезпечені житлом; поділ квартири в натурі є неможливим, так як в квартирі немає ізольованих кімнат, які б могли бути виділені відповідачкам згідно їхніх часток; їхні частки у спільному майні є незначними; спільне володіння і користування квартирою є неможливим, а припинення їх права власності не завдасть відповідачкам істотної шкоди. Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21 липня 2008 року зустрічна позовна заява [PERSON] об'єднана в одне провадження з первісним позовом [PERSON] та [PERSON] Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13 серпня 2008 року відмовлено в задоволенні позовних вимог як [PERSON] та [PERSON], так і [PERSON]. В апеляційній скарзі [PERSON] та [PERSON] просять скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13 серпня 2008 року в частині відмови в задоволенні їх позовних вимог до [PERSON] про виділення у натурі частки із майна, що перебуває у спільній частковій власності та встановлення порядку користування квартирою, та встановити порядок користування спірною квартирою, виділивши їм в користування кімнату розміром 11,6 кв.м., а [PERSON] кімнату розміром 16,1 кв.м., залишивши кухню, коридор, ванну кімнату, туалет у загальному користуванні. Незаконність судового рішення обґрунтовують неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права. Так, посилаючись на норми ст.ст. 317, 355 та 358 ЦК України, та роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені у п. 14 постанові №20 від 22.12.1995 року „Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності”, позивачі вважають, що виділенням їм у користування ізольованої кімнати площею 11,6 кв.м., враховуючи, що розмір їх частки у спільному майні становить 5/9 частин, а відповідачу, розмір частки якого у цій квартирі є 4/9 частин, кімнати площею 16,1 кв.м., та залишення кухні, коридору, ванної кімнати, туалету в загальному користуванні, не порушуються права сторін. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав. Судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності сторонам по справі, а саме, [PERSON] у спірній квартирі належить 11/36 частин, [PERSON] - 7/36 частин (на 1/18 частину право власності не зареєстроване), відповідачу [PERSON] належить 4/9 частин квартири. [PERSON] та [PERSON] заявлені вимоги про виділення їм в натурі частки із квартири, а саме кімнати площею 11,6 кв.м. та встановлення порядку користування спірною квартирою, яким кухню, ванну кімнату, коридор, туалет залишити в загальному користуванні. Також позивачки просили зобов”язати відповідача не чинити їм перешкоди у користуванні квартирою (а.с.6). [PERSON] в зустрічному позові просив постановити рішення про припинення права власності [PERSON] на 11/36 частин та [PERSON] на 9/36 частин в спірній квартирі та визнати за ним право власності на всю квартиру. Апеляційної скарги на рішення суду від [PERSON] не надходило. Як підтвердили в судовому засіданні апеляційного суду позивачки по основному позову та їх представник, фактично ними були заявлені вимоги про встановлення порядку користування квартирою, оскільки квартира реальному поділу не підлягає і вони просили виділити їм у користування кімнату меншою площею, відповідачу кімнату більшої площі, а інші приміщення залишити в загальному користуванні. В апеляційному порядку ними оскаржується рішення суду лише в частині відмови їм у задоволенні вимог про встановлення порядку користування квартирою, в іншій частині не оскаржується, і ,зокрема, відмова в задоволенні вимог про усунення перешкод в користуванні квартирою, і згідно уточнень апелянтів та їхнього представника в апеляційному суді, це питання не є предметом апеляційного оскарження. Апеляційний суд, враховуючи положення ч.1 ст.303 ЦПК України щодо меж апеляційного розгляду та зазначені пояснення позивачок та їх представника з цього приводу, здійснює апеляційний перегляд оскаржуваного судового рішення лише в частині відмови у задоволенні вимог [PERSON] та [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою. Відмовляючи позивачкам в задоволенні цієї частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що частка кожної із них у спірній квартирі є меншою за площу будь-якої із кімнат квартири, у зв'язку з чим виділити окремо кожному позивачу частину спільного майна в натурі і надати у володіння та користування є неможливим, а об'єднання декількох часток у праві спільної часткової власності співвласників, без укладання відповідних цивільно-правових угод, чинним законодавством не передбачено. Проте, з таким висновком суду не може погодитись суд апеляційної інстанції, оскільки він не ґрунтується на матеріалах справи та не відповідає вимогам закону. Відповідно до положень ст.ст. 319 та 358 ЦК України, що регламентують порядок здійснення права власності та права спільної часткової власності, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою і вони можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Об”єднання вимог [PERSON] та [PERSON] щодо встановлення порядку користування квартирою в загальну вимогу не суперечить зазначеним правовим нормам, що регулюють спірні правовідносини. Згідно роз'яснень, викладених у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року „Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності”, квартира, яка є спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. З наданих документів, зокрема технічного паспорту на квартиру, вбачається, що спірна квартира розташована на III поверсі IX поверхового будинку та складається з 2 кімнат жилою площею 27.7 кв.м., у томі числі: 1-а кімната площею 11,6 кв.м., 2-а кімната площею 16,1 кв.м. та кухні, коридору, ванної кімнати, туалеті та балкону і лоджії (а.с. 43-44). Тобто, поділ в натурі квартири між співвласниками неможливий, а можливо лише встановлення порядку користування квартирою. Враховуючи частки сторін у праві спільної часткової власності на квартиру та те, що позивачі просять виділити їм обом кімнату площею 11,6 кв.м., а відповідачу кімнату 16,1 кв.м., суд вважає, що таким чином не порушується право власності відповідача на належну йому частку і найбільш повно враховуються його інтереси та інтереси членів його сім”ї, і такий поділ квартири забезпечує право кожного із співвласників на належне користування житлом, при цьому місця загального користування залишаються у спільному користуванні сторін. Невідповідність розміру часток позивачок площі квартири, яку вони просять виділити їм у користування, про що їм достеменно відомо, на думку суду, не може бути підставою для позбавлення їх права користування своєю власністю, оскільки, згідно їх пояснень, вони потребують саме забезпечення житлом. Тому належить встановити порядок користування спірною квартирою і виділити в користування позивачок кімнату площею 11,6 кв.м. та балкон I , а відповідачу кімнату площею 16,1 кв.м. та лоджію II, залишивши коридор, кухню, ванну кімнату та туалет в загальному користуванні. Оскільки предметом розгляду як в суді першої, так і апеляційної інстанцій були позовні вимоги про встановлення порядку користування квартирою та в зв'язку з задоволенням зазначеної частини позовних вимог, відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача 32 грн. сплачених позивачами судових витрат, а саме 17 грн. судового збору та 15 грн. витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи.

Outcome: approved