Jurisdiction: civil
Date: 2008-09-11 00:00:00

До Іллічівського міського суду Одеської області звернулось ТОВ «Укржилстрой плюс» до [PERSON], [PERSON] в якому просить: - договір від 17 листопада 2004 року, підписаний товариством з обмеженою відповідальністю «Укржилстрой плюс» та [PERSON] та [PERSON] визнати неукладеним. Представник позивача підтримав позовні вимоги. Відповідачі позовні вимоги не визнали, представник відповідачів суду пояснив, що відповідачі підписали з ТОВ «Укржилстрой плюс» договір згідно умов якого підприємство взяло на себе обов'язок надати у власність відповідачам житлове приміщення, але обов'язок цей не виконало. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, заслухавши пояснення представників сторін суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як прямо випливає з умов підписаного сторонами спору договору від 17.11.2004 р. (а.с. 6), предметом договору є надання позивачем житла відповідачам та зустрічні зобов'язання відповідачів по звільненню самочинної будівлі [ADDRESS]. Натомість у договорі від 17.11.2004 р. сторони не погодили ряд умов, які, на думку суду, є необхідними для даного договору. У п. 2.1. договору від 17.11.2004 р. зазначено, що позивач зобов'язаний передати придбане житло відповідачу за актом прийому-передачі. Але при цьому у договорі від 17.11.2004 р. взагалі не вказано, у яку саме форму володіння належить передати за актом прийому-передачі житло: у користування, власність, оренду тощо. Сама ж по собі передача певного майна є можливою при виконанні різних цивільно-правових договорів, як пов'язаних, так і не пов'язаних з відчуженням майна та переходом права власності на нього. Тому суд вважає, що сторони при підписанні договору від 17.11.2004 р. не погодили таку суттєву та необхідну для даного договору умову, як форма володіння, у яку належить передати житло відповідачу. Суд не погоджується з доводом відповідачів про те, що житло належить надавати їм у власність, оскільки у договорі від 17.11.2004 р. немає умови про передачу житла у власність. Також в матеріалах справи відсутні докази того, що житло належить надавати саме у власність. У договорі від 17.11.2004 р. не визначено, на підставі якого правочину позивач має надати житло відповідачу. Акт прийому-передачі, про який вказано у п. 2.1. договору від 17.11.2004 р., не є самостійним правочином. Отже, сторони не погодили, який саме правочин вони мають укласти на виконання умов договору від 17.11.2004 р. стосовно надання відповідачам житла. Також у договорі від 17.11.2004 р. сторони не погодили умови щодо технічних та інших характеристик житла, яке має бути передане відповідачам. У п. 2.1. договору від 17.11.2004 р. зазначено лише, що житло має відповідати санітарним нормам та нормам жилої площі - 13,65 кв.м. на одну особу. Але такі вимоги встановлені житловим законодавством України (ст.ст. 47, 50 Житлового кодексу України), тому навіть за відсутності таких умов у договорі вони б усе одно підлягали застосуванню, оскільки визначені законом. Натомість у договорі від 17.11.2004 р. не погоджені умови щодо характеристик житла, зокрема, чи має це бути ізольована квартира чи інше житло, технічний стан приміщення, наявність або відсутність ремонту тощо. За таких обставин з тексту договору від 17.11.2004 р. неможна зрозуміти, про яке саме житло йдеться. Отже, сторони не погодили, який саме об'єкт буде передаватися, та яким вимогам він має відповідати. Суд не бере до уваги посилання відповідачів на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 06.08.2007 р. по справі № 2-1676/2007 (а.с. 10, 11) та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29.11.2007 р. по справі № 22ц-4990/2007 р. (а.с. 12, 13) у зв'язку з наступним. Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України діє норма про презумпцію правомірності правочину, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. На час ухвалення вищевказаних судових рішень договір від 17.11.2004 р. не був визнаний недійсним судом, тому суди першої та апеляційної інстанцій виходили з правомірності цього договору та послалися на нього як на доказ. Крім того, суди розглядали вимоги щодо виконання договору від 17.11.2004 р., не вирішуючи питання стосовно правомірності договору, яке не входило до предмету спору. Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій послалися на договір від 17.11.2004 р. як на певний доказ у справі, але це ніяким чином не змінює ту обставину, що ряд істотних та необхідних умов договору від 17.11.2004 р. сторони договору не погодили.

Outcome: approved