Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-12 00:00:00

До Крюківського районного суду м.Кременчука звернувся [PERSON] з позовною заявою та прохав ухвалити рішення, яким визнати за ним право спільної сумісної власності на будинок розташований по вул. [ADDRESS] та визнати договір купівлі-продажу будинку таким, що суперечить ЦК України. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що в 1979 р. уклав шлюб з [PERSON], 27 травня 1997р. шлюб між ними розірваний. Під час шлюбу в квітні 1982 р. ними був придбаний будинок по вул. [ADDRESS]. Влітку 2007 року, будинок розташований по вул. [ADDRESS], співвласником якого він був, відчужений [PERSON] без його згоди. Так як він не дав згоди на відчуження даного будинку вважає що укладений договір не відповідає вимогам ЦК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладені в заяві обставини. Прохали суд позовну заяву задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, хоча була належним чином повідомлена, про причину неявки суд не повідомила. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що дійсно 09 серпня 2007 р. уклав договір купівлі-продажу з [PERSON] За даним договором він придбав 9\25 частини будинку 12 по вул.. [ADDRESS], сплативши за це 12 468 грн. Про те що будинок належить ще кому-небудь йому невідомо. Третя особа - приватний нотаріус Кременчуцької нотаріальної контори [PERSON] в судове засідання не з'явився, направив клопотання про розгляд справи без його участі - 2 - Суд , за погодженням зі сторонами вважає, що в справі наявні достатні письмові докази та підстави для розгляду справи по суті за відсутності відповідача [PERSON] та третьої особи. Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників судового процесу, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав: Постановою Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 р. передбачено, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими законом. Відповідно до п. 4 «Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 01.01.2004 року : «щодо цивільних відносин ,які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності». Відповідно до ч.1 ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ч.2 ст. 369 ЦК України « Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, має бути висловлено письмово і нотаріально посвідчено. Судом встановлено, що 06 листопада 1979 р. між [PERSON] та відповідачем по справі [PERSON] укладено шлюб в Зибківській сільській раді Онуфріївського району Кіровоградської області. 27 травня 1997 р. шлюб між позивачем та відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу [NUMBER] від 27.05.1997р. За договором купівлі-продажу від 23.04.1982р., [PERSON] придбала 9\25 частин будинку по вул. [ADDRESS] Договором від 07.03.1984р. між [PERSON] та [PERSON] встановлений порядок користування житловим будинком та господарськими будівлями. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторін у спорі, зробленого до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. В судовому засіданні встановлено, що після розірвання шлюбу, а саме після 27 травня 1997 року, позивач не пред'являв вимог про розділ сумісного майна, вимоги щодо розділу майна пред'явлено позивачем через 11 років після розірвання шлюбу. В судовому засіданні ні позивач, а ні його представник, вимог, щодо поновлення пропущеного строку не заявляли. - 3 - Заявлені позивачем вимоги, відповідно до ст. 268 ЦК України не відносяться до вимог на які позовна давність не поширюється. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України правочин не може суперечити чинному законодавству України та моральним засадам суспільства. Тому позовні вимоги [PERSON] судом визнаються необґрунтованими, не відповідають чинному законодавству України та такими що не підлягають задоволенню. В задоволенні позовних вимог позивачу [PERSON] слід відмовити за спливом позовної давності На підставі викладеного та

Outcome: dismissed