Jurisdiction: civil
Date: 2008-10-06 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до Одеського виробничого хіміко-фармацевтичного підприємства „Біостимулятор” у формі Товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка працювала штампівницею флексографічної печаті. Однак при звільненні позивачці не була виплачена заробітна плата. На підставі викладеного, позивач просила стягнути з відповідача заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 3694 гривні, середньомісячний заробіток у зв'язку з затримкою заробітної плати та вихідну допомогу, компенсацію за несвоєчасну виплату заробітну плату, та моральну шкоду у розмірі 10000 гривень. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та пояснила, що підприємство не розрахувалась з нею при звільненні, і вона позбавлена можливості утримувати себе, а також членів її сім'ї. Представники відповідача в судове засідання не з'явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. За згодою позивачки, суд розглядає справу у порядку заочного провадження. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на підставі фактів, встановлених в судовому засіданні. Так, судом встановлено, що [PERSON] працювала штампівницею флексографічної печаті в Одеському виробничому хіміко-фармацевтичному підприємстві „Біостимулятор” у формі Товариства з обмеженою відповідальністю. 01.07.2008р. позивачка звільнилась з підприємства за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Судом встановлено, що підприємство не розрахувалось з позивачкою при звільнені. Так, згідно наданих роздрукованих розрахункових листків заборгованість підприємства по заробітній платі за термін з жовтня 2007р. по червень 2008р. складає суму у розмірі 4433 гривні 35 копійок. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводяться в день звільнення, а якщо працівник в день звільнення не працював, то вказані суми повинні бути перераховані не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У відповідності до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, з підприємства підлягає стягненню на користь позивачки сума невиплаченої заробітної плати у розмірі 4433 гривні 35 копійок за термін з жовтня 2007р. по травень 2008р. включно. Позивачка була звільнена з 01.07.2008р., однак відомостей про нарахування заробітної плати за червень 2007р. суду не надано, тому необхідно стягнути середній заробіток за вищевказаний час. Сума середнього заробітку за один день становить (березень 2008р. - 725,98+травень 2008р.-1398,53 /березень 2008 -20 р.д. + травень 2008- 17р.д.=57,41) 57 гривень 41 копійка. Час затримки за термін з 01.06.2008р. по 01.07.2008р. склав - 20 робочих днів. Таким з відповідача на користь позивачка підлягає стягненню сума середньомісячної заробітної плати за червень 2007р. у розмірі (20*57,41=1148,38) 1148 гривень 38 копійок. Всього загальний розмір заборгованості складає (1148,38+4433,35 =5581,73) 5581 гривня 73 копійки. Крім того, з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати. Так на час розгляду справи термін невиплати заробітної плати склав 69 робочих днів. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню сума у розмірі (69*57,41= 3961,29) 3961 гривна 29 копійок. Суд також вважає, що оскільки позивач вже звільнився з підприємства, то виплата компенсації та індексації за несвоєчасну виплату заробітну плату в даному випадку не застосовується. Суд також вважає, що діями відповідача були порушенні конституційні права позивача на своєчасне одержання винагороди за працю, що встановлено ст. 43 Конституцію України. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», на підставі ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення законних прав працівника, які привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, зобов'язання по відшкодуванню моральної шкоди покладається на власника або уповноважений їм орган. Суд вважає, що позивач переніс моральні страждання, оскільки тривалий час не мав можливості забезпечити себе, а також членів своєї сім'ї, були порушенні нормальні життєві зв'язки позивача. Однак суд вважає, що розмір моральної шкоди визначений позивачем не відповідає характеру, тривалості і тяжкості моральних страждань, в зв'язку з цим, з відповідача повинно бути стягнуто 1000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди

Outcome: partial