Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-03 00:00:00

В грудні 2007 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просила визнати недійсним договір довічного утримання від 20 липня 2006 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Першої Чернігівської державної нотаріальної контори [PERSON]; визнати за нею право власності на однокімнатну квартири [ADDRESS] як за спадкоємцем першої черги за законом після померлого 12.10.07 року сина [PERSON]; зобов”язати [PERSON] повернути їй вказану квартиру. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] помер її син [PERSON] Після смерті сина залишилася спадщина - квартира [ADDRESS]. Вказана квартира належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 09.03.05 року виконавчим комітетом Деснянської районної ради м. Чернігова, право власності на вказане нерухоме майно було зареєстровано органами БТІ. Після смерті сина з”ясувалося, що 20 липня 2006 року між [PERSON] та відповідачкою був укладений договір довічного утримання, який був посвідчений державним нотаріусом Першої Чернігівської державної нотаріальної контори [PERSON] Відповідно до умов укладеного договору [PERSON] передав, а [PERSON] отримала у власність квартиру [ADDRESS], а взамін остання зобов”язалась забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно. Вказаний договір довічного утримання суперечить вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства , а також моральним засадам суспільства, вказаний правочин не відповідав внутрішній волі [PERSON], оскільки останній ніколи не мав намір проводити відчуження спірної квартири сторонній особі. Договір довічного утримання від 20 липня 2006 року вчинений під впливом тяжкої обставини , а саме тяжкої хвороби [PERSON], в день укладання договору [PERSON] з ранку знаходився в лікарській установі, вказаний договір був посвідчений та зареєстрований нотаріусом у його відсутність. [PERSON] не набула права власності на спірну квартиру, оскільки зареєструвала договір довічного утримання від 20.07.06 року в органах БТІ 16 жовтня 2007 року, тобто після припинення цивільної правоздатності [PERSON] та після припинення договору довічного утримання. Вона, позивачка, являється єдиним спадкоємцем першої черги за законом після померлого 12.10.07 року [PERSON] і вона у встановлений законодавством строк звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 29 серпня 2008 року в задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить оскаржуване рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує на те, що під час попереднього розгляду справи був відсутній його адвокат, але судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні клопотання про перенесення судового засідання, чим було порушено право на правову допомогу та що потягло за собою порушення порядку доказування. Апелянт посилається на те, що ухвала суду за наслідками попереднього судового засідання за своїм змістом не відповідає вимогам ст. ст. 130, 131 ЦПК України. Апелянт зазначає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про приєднання до справи доповнень до позовної заяви, в яких висунуто додаткову підставу позову, чим грубо порушив процесуальне право на зміну (збільшення) позовних вимог та їх предмету, а тому судом не були розглянуті всі заявлені вимоги, що є підставою для скасування рішення і направлення на новий судовий розгляд Апелянт вказує на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тій обставині, що майновий стан її сина після укладання договору довічного утримання не поліпшився. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку що факт співмешкання сина та відповідачки є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не дав належної правової оцінки тій обставині, що оспорюваний правочин був посвідчений нотаріусом у відсутність [PERSON]. Крім того, апелянт вказує на те, що з урахуванням вимог ст. ст. 182, 334, 748 ЦК України [PERSON] не набула права власності на спірну квартиру, оскільки договір довічного утримання був зареєстрований останньою в органах БТІ після смерті сина, тобто на момент смерті [PERSON] являвся власником даного нерухомого майна. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачкою не надано належних доказів, які б свідчили, що договір довічного утримання був укладений [PERSON] саме внаслідок хвороби і на вкрай невигідних для останнього умовах; а реєстрація договору довічного утримання після смерті відчужувача не є підставою для визнання його недійсним, а свідчить про пізніше набуття відповідачкою права власності на нерухоме майно. Проте, з таким висновком суду першої інстанції не погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного. Встановлено, що позивачка є матір”ю померлого [INFO] [PERSON] На підставі свідоцтва про право власності на житло від 09.03.05 року, виданого виконавчим комітетом Деснянської районної ради м. Чернігова, [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS], 29 червня 2005 року право власності на вказане нерухоме майно було зареєстровано за [PERSON] в органах БТІ. 20 квітня 2006 року [PERSON] склав заповіт, згідно з яким належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] та все інше майно заповів [PERSON], вказаний заповіт був посвідчений державним нотаріусом Першої Чернігівської державної нотаріальної контори [PERSON] 20 липня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, згідно з яким [PERSON] передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS], а остання зобов”язалася забезпечувати [PERSON] утриманням та доглядом довічно; вказаний договір був посвідчений державним нотаріусом Першої Чернігівської державної нотаріальної контори [PERSON] Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно договір довічного утримання від 20.07.06 року був зареєстрований 16 жовтня 2007 року. Після смерті [PERSON] у встановлений законодавством строк [PERSON] звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов”язки ( цивільна правоздатність) мають всі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п”ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ст. ст. 745, 748 ЦК України договір довічного утримання , за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації. Відповідно до ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Як вбачається з матеріалів справи, 20 липня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, згідно з яким [PERSON] передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS], а остання зобов”язалася забезпечувати [PERSON] утриманням та доглядом довічно; вказаний договір був посвідчений державним нотаріусом Першої Чернігівської державної нотаріальної контори [PERSON], яка при посвідченні даного договору роз”яснила вимоги ст. 210 ЦК України щодо необхідності державної реєстрації вказаного правочину. [INFO] [PERSON] помер. Держана реєстрація договору довічного утримання від 20 липня 2006 року проведена 16 жовтня 2007 року, тобто даний правочин є вчиненим після припинення цивільної правоздатності [PERSON] За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що договір довічного утримання від 20 липня 2006 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Першої Чернігівської державної нотаріальної контори [PERSON], слід визнати недійсним, оскільки на момент його вчинення ( за вимогами ст. 210 ЦК України) 16 жовтня 2007 року припинилася цивільна правоздатність відчужувача і тому волевиявлення останнього не могло бути взагалі. Згідно ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Звернувшись до суду з позовом про визнання недійсним договору довічного утримання від 20.07.06 року з підстав укладання даного правочину під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, позивачка посилалась на те, що [PERSON] мав тяжке захворювання; 20 липня 2006 року з самого ранку знаходився на стаціонарному лікуванні, а договір довічного утримання був посвідчений та зареєстрований нотаріусом о 14 годині 08 хвилин у відсутність сина. На переконання апеляційного суду такі твердження позивачки є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи, оскільки документи, які необхідні для укладання договору довічного утримання були отримані нотаріусом 20 липня 2006 року до 10 години ранку ( а. с. 125 - 130), а на стаціонарне лікування до Чернігівського обласного онкологічного диспансеру [PERSON] потрапив 20 липня 2006 року об 11 годині 25 хвилин ( а. с. 45), тобто відсутні докази того, що договір довічного утримання був посвідчений нотаріусом у відсутність [PERSON] Договір довічного утримання від 20.07.06 року був зареєстрований в Державному реєстрі правочинів о 14 годині 08 хвилин, але вказана обставина не свідчить про відсутність волевиявлення [PERSON] на укладання даного правочину. Під час розгляду справи позивачкою взагалі не надано жодного доказу того, що договір довічного утримання був укладений [PERSON] на вкрай невигідних для нього умовах. Посилання позивача на те, що договір довічного утримання від 20.07.06 року за своїм змістом суперечить вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства, апеляційний суд вважає такими, що не грунтуються на вимогам закону та спростовуються матеріалами справи. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. За змістом ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов”язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов”язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Як вбачається з матеріалів справи, на день смерті [PERSON] за ним було зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS], тобто вказане нерухоме майно увійшло до складу спадщини. [PERSON], яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 1261 ЦК України, є спадкоємцем першої черги за законом на протязі шести місяців з часу відкриття спадщини, а саме 04 квітня 2008 року звернулася до Першої державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлого 12.10.07 року [PERSON] Інших спадкоємців першої черги за законом не встановлено. На день смерті [PERSON] був зареєстрований за адресою : [ADDRESS], за вказаною адресою він був зареєстрований один ( а. с. 40, 41); [PERSON] була зареєстрована за адресою : [ADDRESS]; [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі не перебували. Звернувшись до суду з позовом, [PERSON] просила визнати недійсним договір довічного утримання та визнати за нею право власності на спадкове майно. В матеріалах справи відсутні належні докази ( за вимогами п. 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України) про те, що на час відкриття спадщини [PERSON] постійно проживала з спадкодавцем, а тому з урахуванням вимог ч. 1 ст. 1269 ЦК України вона мала звернутися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом. Під час апеляційного розгляду справи відповідачка пояснила, що після смерті [PERSON] у встановлений законодавством шестимісячний строк до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом не зверталася, тобто за вимогами ст. 1269 ЦК України, відповідачка вважається такою, що не прийняла спадщину. З 16 жовтня 2007 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON], що позбавляє позивачку можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на вказане нерухоме майно в нотаріальній конторі. Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання за [PERSON] як за спадкоємцем першої черги за законом права власності на спірну квартиру та зобов”язання [PERSON] повернути квартиру слід задовольнити. З урахуванням вимог ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути у відшкодування понесених витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи 60 грн. За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення позовних вимог в зв”язку з порушенням судом першої інстанції норм матеріального права.

Outcome: approved