Jurisdiction: civil
Date: 2008-10-21 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, договорів дарування житлового будинку, визнання права власності на частку у праві власності на житловий будинок. Вимоги обгрунтовані тим, що [INFO] року помер батько позивача [PERSON]. [PERSON] та його дружині [PERSON] належав на праві спільної сумісної власності житловий будинок [ADDRESS]. Отже, спадщина відкрилася на частку розміром одна друга у праві власності на будинок. Заповіт [PERSON] не залишив. Спадкоємцями першої черги за законом є [PERSON] (дружина), позивач (син), [PERSON] (дочка). Позивач та [PERSON] прийняли спадщину після [PERSON], фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном. [PERSON] спадщину не прийняла. Отже, позивачу належить право власності на частку розміром одна четверта у праві власності на вказаний будинок. Однак, у 2008 році позивач довідався, що у 1985 році його мати [PERSON] оформила на себе право власності на цілий будинок, отримавши у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом (на частку розміром одна друга у праві власності на будинок у порядку спадкування після чоловіка) та свідоцтво про право власності (на частку розміром одна друга у праві власності на будинок як співвласник будинку). Далі, 09 січня 2003 року [PERSON] подарувала цілий будинок своїй дочці [PERSON], а та, в свою чергу, подарувала цілий будинок своєму сину [PERSON] Позивач вважає, що вказаними діями порушене його право власності на частку у праві власності на будинок і, уточнивши позовні вимоги, просить визнати свідоцтво про право на спадщину за законом недійсним в частині визнання за [PERSON] права власності на частку розміром ј (одна четверта) у праві власності на будинок, визнати договір дарування житлового будинку, укладений 09 січня 2003 року між [PERSON] та [PERSON], недійсним в частині дарування [PERSON] частки розміром ј (одна четверта) у праві власності на будинок, визнати договір дарування житлового будинку, укладений 13 листопада 2007 року між [PERSON] та [PERSON], недійсним в частині дарування [PERSON] частки розміром ј (одна четверта) у праві власності на будинок, визнати, що йому належить право власності на частку розміром ј (одна четверта) у праві власності на будинок. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позов не визнали повністю і заперечили його тим, що позивач, так само як і [PERSON], не прийняв спадщину після [PERSON], спадщину після нього прийняла лише [PERSON], а отже, стала власником цілого спірного будинку. Як власник [PERSON] у 2003 році розпорядилась будинком, подарувавши його [PERSON] Остання ж також розпорядилась будинком, подарувавши його [PERSON] Позивачу давно було відомо, що [PERSON] оформила на себе право власності на цілий будинок, а отже, він пропустив строк позовної давності. Просять у позові відмовити повністю. Позов обгрунтований і його слід задовольнити повністю. [INFO] року помер батько позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть. [PERSON] та його дружині [PERSON] належав на праві спільної сумісної власності житловий будинок [ADDRESS], що визнають обидві сторони. Отже, спадщина відкрилася на частку розміром одна друга у праві власності на будинок. Заповіт [PERSON] не залишив. Спадкоємцями першої черги за законом є [PERSON] (дружина), позивач (син), [PERSON] (дочка). Згідно п.1 ч.1 ст.549 ЦК України (1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Позивач та [PERSON] прийняли спадщину після [PERSON], фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном. [PERSON] спадщину не прийняла. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] заперечили ту обставину, що позивач прийняв спадщину після [PERSON], фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном. Однак, як видно з будинкової книги, позивач постійно проживав разом із [PERSON] на час відкриття спадщини, продовжував проживати у будинку, частка якого спадкується, протягом шести місяців після смерті останнього і далі, аж до цього часу, що дозволяє зробити висновок, що він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Твердження відповідачів [PERSON] та [PERSON], що позивач не бажав приймати спадщину після батька, вступати в управління та володіння спадковим майном, а бажав лише проживати у будинку, бездоказове. Позивач заяву про відмову від спадщини не подавав, жодного доказу того, що він не мав наміру приймати спадщину після [PERSON] і не прийняв її, вказані відповідачі не подали. Таким чином, позивач подав суду достатньо доказів того, що він прийняв спадщину після [PERSON], фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном, а відповідачі його доводи не спростували. Щодо відповідача [PERSON], то як видно з будинкової книги, вона також постійно проживала разом із [PERSON] на час відкриття спадщини, продовжувала проживати у будинку, частка якого спадкується, протягом шести місяців після смерті останнього, однак, заперечуючи позов вона ствердила, що вона із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталась, фактично не вступала в управління або володіння спадковим майном, усе спадкове майно успадкувала лише [PERSON] Такому твердженню відповідають і її дії: достовірно знаючи, що [PERSON] оформила спадщину лише на себе, вона ніяким чином не виявила свого заперечення, незадовго після смерті батька залишила спадковий будинок і стала проживати з сім'єю в іншому помешканні. Викладене дозволяє зробити висновок, що [PERSON] спадщину після [PERSON] не прийняла, а отже, спадщину після нього прийняли лише [PERSON] та позивач. Згідно ч.2 ст.553 ЦК України (1963 р.) вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Згідно ч.2 ст.548 ЦК України (1963 р.) прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Отже, позивачу належить право власності на частку розміром одна четверта у праві власності на вказаний будинок (Ѕ : 2). Однак, це його право порушене отриманням відповідачем [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 15 жовтня 1985 року державним нотаріусом Ковельської державної нотаріальної контори і зареєстрованим в реєстрі за № 3084, яким посвідчено, що останній належить право власності на частку розміром Ѕ у праві власності на будинок в порядку спадкування після [PERSON], а тому вказане свідоцтво слід визнати недійсним в частині визнання за [PERSON] права власності на частку розміром ј (одна четверта) у праві власності на будинок. Вказане право позивача порушує також договір дарування житлового будинку, укладений 09 січня 2003 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області [PERSON] 09 січня 2003 року і зареєстрований в реєстрі № 69, а тому цей договір слід визнати недійсним в частині дарування [PERSON] частки розміром ј (одна четверта) у праві власності на будинок. Вказане право позивача порушує також договір дарування житлового будинку, укладений 13 листопада 2007 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області [PERSON] 13 листопада 2007 року і зареєстрований в реєстрі № 3670, а тому цей договір слід визнати недійсним в частині дарування [PERSON] частки розміром ј (одна четверта) у праві власності на будинок. Згідно ч.1 ст.48 ЦК України (1963 р.) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст.145 ЦК України (1963 р.) якщо майно набуто безоплатно від особи, яка не мала права його відчужувати, власник вправі витребувати майно в усіх випадках. Згідно ч.3 ст.388 ЦК України якщо майно набуто безвідплатно від особи, яка не мала права його відчужувати, власник вправі витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Згідно ст.76 ЦК України (1963 р.) право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідачі не довели, що позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права на частку у спадковому майні. Позивач пояснив, що про порушення свого права він дізнався у 2008 році, коли між ним та відповідачами стали виникати конфлікти, зумовлені серед іншого і тим, що останні перестали пускати його у спірний будинок. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] визнали, що вони у 2008 році перестали пускати позивача у будинок і не пускають до цього часу. Відповідачі не подали жодного переконливого доказу того, що позивач дізнався про порушення свого права чи повинен був дізнатися раніше 2008 року. Позивач з дня смерті спадкодавця проживав у спірному будинку, використовував на свій розсуд підсобні приміщення, мав і має від них ключі, тоді як ніхто інший їх не має, що, зокрема, стало однією з причин конфлікту між ним і відповідачами, тобто поводив себе як співвласник будинку. Жодна обставина не вказує на зворотнє. Позивач мав усі підстави вважати, що право власності на будинок досі оформлене на [PERSON] Відповідачі не довели, що усі документи на будинок лежали у доступному для позивача місці і він мав можливість з ними ознайомитися. Та обставина, що в руки позивача потрапляла будинкова книга, на останній сторінці якої стояла відмітка про оформлення [PERSON] спадщини, ніяким чином не може привести до висновку, що позивач повинен був дізнатися про порушення свого права на частку у спадковому майні. На першій сторінці вказаної книги домовласником значиться [PERSON], як пояснив позивач, книга його цікавила як цілісний документ, який необхідно кудись подати, а не як джерело інформації. До того ж, будинкова книга як документ має іншу мету, аніж посвідчення права власності. Щодо того, що позивач сплачував платежі на ім'я [PERSON], то ця обставина також ніяким чином не може привести до вказаного вище висновку. Остання проживала в будинку разом з ним, мала більшу частку, є старшою людиною, до того ж матір'ю. Викладене дозволяє зробити висновок, що перебіг позовної давності для позивача розпочався у 2008 році, саме тоді він дізнався про порушення свого права і відповідачі цього не спростували. А тому, строк позовної давності позивачем не пропущений.

Outcome: approved