Jurisdiction: civil
Date: 2008-09-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою про захист трудових прав, під час судового слідства уточнила свої позовні вимоги, згідно яких просить 1. визнати незаконним та скасувати наказ № 91-к від 25 лютого 2008 року, 2. визнати незаконним формулювання причини її звільнення з підстав ч.1 ст.38 КЗпП України, 3. змінити формулювання причини звільнення її з роботи з підстав ч.1 ст.38 КЗпП України на ч.3 ст.38 КЗпП України, 4. стягнути середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з 25 лютого 2008 року по день постановлення рішення, 5. визнати незаконним наказ № 467 від 28 грудня 2007 року / а фактично від 08.02.08 року / про зміни в штатному розписі та скасувати його, 6. визнати посаду оператора диспетчерської служби штатною одиницею відповідача з 01 січня 2008 року по день постановлення судового рішення про звільнення її з роботи з підстав ч.3 ст.38 КЗпП України, 7. визнати накази № 468 від 28 грудня 2007 року та № 45 від 29 січня 2008 року, видані на підставі незаконного наказу № 467 від 28 грудня 2007 року / а фактично від 08.02.08 року / про переведення позивача на посаду підсобного працівника незаконними та скасувати їх, 8. визнати причини формулювання причини переведення в її трудовій книжці, вчинені на підставі наказів № 468 від 28 грудня 2007 року та № 45 від 29 січня 2008 року незаконними та неправдивими записами та змінити неправдиві записи на запис «неправильний запис», 9. встановити факт фактично виконуваної та виконаної роботи на посаді оператора диспетчерської служби у відповідача з 01 січня по 25 лютого 2008 року включно, 10. визнати умови оплати праці з 01 січня по 25 лютого 2008 року включно на посаді підсобного працівника, а не за посадою оператора диспетчерської служби, незаконними, 11. стягнути різницю в заробітку між посадовою заробітною платою з врахуванням коефіцієнту зростання заробітної плати, за штатними розписами відповідача 01 січня по 25 лютого 2008 року включно, 12. встановити фактичний розмір заробітної плати за посадою оператора диспетчерської служби ВАТ «ЛВСЗ» за січень та лютий 2008 року, 13. встановити розмір заборгованості за січень та лютий 2008 року з врахуванням коефіцієнту зростання заробітної плати по підприємству з 01 січня 2008 року, 14. встановити розмір середньої заробітної плати за два останні повні місяці роботи: за грудень 2007 року та січень 2008 року, де в січні не врахований коефіцієнт зростання заробітної плати, 15. стягнути належну їй при звільненні вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, 16. встановити розмір грошової компенсації за невикористану відпустку з урахуванням коефіцієнту зростання заробітної плати з 01 січня 2008 р. при нарахуванні відпускних, 17. встановити розмір заборгованості по грошовій компенсації за невикористану відпустку, 18. стягнути розмір заборгованості за невикористану відпустку, 19. стягнути середню заробітну плату за затримку всіх належних їй грошових сум при звільненні з роботи за весь час затримки з 25 лютого 2008 року по день постановлення судового рішення про її звільнення з роботи з підстав ч.3 ст.38 КЗпП України, 20. стягнути середню заробітну плату за затримку видачі належно оформленої трудової книжки з 25 лютого 2008 року за весь час затримки по день постановлення судового рішення про її звільнення з роботи з підстав ч.3 ст.38 КЗпП України, 21. поновити її на роботі на посаді оператора диспетчерської служби з 25 лютого 2008 року по день постановлення судового рішення про це, 22. прийняти рішення про звільнення її з посади оператора диспетчерської служби з підстав ч.3 ст.38 КЗпП України, 23. стягнути на її користь середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з 25 лютого 2008 року по день постановлення судового рішення про її звільнення з роботи з підстав ч.3 ст.38 КЗпП України, 24. встановити її та її представника витрати на забезпечення розгляду її заяв та скарг, явку до суду, прокуратури, інспекції праці, 25. стягнути з відповідача її та її представника витрати на забезпечення розгляду її заяв та скарг, явку до суду, прокуратури, інспекції праці, 26. зобов'язати відповідача виконати свій трудовий обов»язок та надати особисто їй письмові відомості про роботу та оплату праці з повною розшифровкою на посаді оператора диспетчерської служби за період з 2007 року по 25 лютого 2008 року включно із зазначенням дати перечислення на її картковий рахунок грошових коштів для отримання, 27. зобов'язати відповідача надати їй відомості по нарахуванню відпускних за весь період, за який вони нараховуються із зазначенням дати перечислення на її картковий рахунок грошових коштів для отримання, 28. стягнути моральну шкоду в розмірі, пропорційному 62 тисячам 400 грн., 29. зобов'язати відповідача надати особисто їй письмову відомість про всі види донарахувань і виплати боргів з заробітної плати та щодо всіх інших, які має вчинити виконання і виконати відповідач за судовим рішенням, 30. допустити негайне виконання рішення суду упродовж одного тижня, 31. стягнути з відповідача усі витрати, пов'язані з розглядом цивільної справи. В обгрунтування своїх вимог покликається на те, що з 1986 року до 25 лютого 2008 року працювала на посаді оператора диспетчерської служби автотранспортної дільниці ВАТ "Любомирський вапняно-силікатний завод". Згідно наказу № 91-к від 25.02.2008 року її було звільнено незаконно, оскільки відповідно до наказів №№467, 268, 45 з 01.01.2008 року позивача було без її згоди, «заднім числом», без попереднього попередження незаконно переведено на посаду підсобного працівника, а посаду оператора диспетчерської служби виведено із штатного розпису. Вона звернулася у відповідні організації з приводу принизливого до неї ставлення з боку відповідача, але відсутність інспекторського та прокурорського реагування примусило її написати заяву про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України з 25 лютого 2008 року. В її трудову книжку були внесені неправдиві записи про переведення її на посаду підсобного працівника та внесений запис, в якому формулювання причини звільнення з роботи не відповідає її заяві на звільнення та перешкоджає їй отримати трудову книжку, оскільки з таким записом вона не погоджується. На неодноразові усні та письмові звернення позивача до адміністрації ВАТ "ЛВСЗ" відповідач відмовляється надати позивачу відомості про роботу та оплату праці з 2007 р. по 25.02.08 р. відомості по нарахуванню відпускних та про всі види донарахувань і виплати боргів з заробітної плати. Всі вищеперераховані дії відповідача спрямовані на те, щоб принизити позивача та показати своє зверхнє ставлення до неї, що заподіяло їй великих душевних страждань, які вона спочатку оцінювала у 17 600 грн. 00 коп. як 22 роки бездоганної роботи у відповідача Х 800 грн. 00 коп / середньомісячна заробітна плата /, а згодом збільшила свої вимоги до розміру, пропорційному 62 тисячам 400 грн., оскільки вона змушена постійно думати, переживати та нести матеріальні витрати та витрати особистого часу для однієї мети - вирішення трудового конфлікту, позбавляючи своєї уваги свою сім»ю, родину, дітей, чоловіка, друзів, улюбленого песика, не приділяючи належної уваги своєму помешканню, здоров»ю, у зв»язку з чим недосипає та відчуває роздратованість. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов повністю і по аналогічних мотивах. По суті справи позивач додатково показала, що її звернення до адміністрації відповідача, інспектора праці та в органи прокуратури з приводу порушення відповідачем вимог законодавства про працю щодо відповідача та інших працівників, не дало своїх позитивних результатів, вони не приймають жодних мір реагування, тому позивач змушена звертатися до суду. Пропозиції щодо мирного вирішення даного спору її не задовольняють, оскільки матеріальна та моральна компенсація у розмірі близько восьми тисяч гривень згідно розрахунків відповідача не відшкодує ті нервові клітини, які затратила відповідач для пошуку справедливості. Якби її звільнили за тією статтею, яку вона просила у своїй заяві та виплатити всі належні при звільненні суми, вона б до суду не зверталася, але адміністрація грубо ігнорує вимоги закону, що і потягло за собою подачу даного позову. Представник позивача додатково просить розділити судові дебати на дві частини і спочатку визнати недійсними накази, а потім вирішувати матеріальну сторону спору. Вважає, що законних підстав звільнення позивача не було, оскільки вона на час звільнення не була підсобним працівником, що встановлено інспектором праці та прокурором Рівненського району Рівненської області, але підприємством і на сьогодні, не дивлячись на протест прокурора та припис інспектора праці, не зупинений незаконний наказ відповідача № 457, оскільки він є першопричиною всіх порушень трудових прав позивача. Просить звільнити позивача з роботи на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України в момент постановлення рішення, попередньо поновивши її на роботі з дня звільнення по день постановлення рішення. Представники відповідача Калаур А.В. та Конончук І.М. позов не визнали, остання показала, що відповідачем процедура переведення позивача проведена з дотримання закону. На обороті наказу про скорочення є підпис, зокрема позивача, про ознайомлення з даним наказом, тому недостовірними є її показання з цього приводу. Напис на факсі про його отримання 08 лютого 2008 року не свідчить про його створення саме в цей день, а лише про отримання його по факсимільному зв»язку після повернення від директора, оскільки завчасно він йому був направлений для відому, так як він в цей час на заводі був відсутній. Різниця у заробітку при переведенні позивача була їй сплачена та нею отримана, а трудову книжку вона відмовляється отримати безпідставно, хоча вона була належно оформленою і готовою для видачі. У стягненні моральної шкоди позивачу необхідно відмовити за безпідставністю та недоведеністю. Суд, заслухавши пояснення сторін, з”ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, прийшов до таких висновків. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як встановлено судом і не заперечується стронами, підтверджено відповідними документами, зокрема випискою з трудової книжки позивач працювала у відповідача з 1.09.1982 р. по 25.02.2008р / з перервою на навчання /. Відповідно до наказу № 467 від 28.12.2007 р. з метою приведення штатного розпису у відповідність до умов роботи підприємства було вирішено вивести з 01.01.2008 року із штатного розпису посаду оператора диспетчерської служби, про що позивач, зокрема, була повідомлена. Згідно наказу № 468 від 28.12.2007 року у зв”язку із змінами в штатному розписі позивач була переведена підсобним працівником з 01 по 31 січня 2008 року, а згодом з 01 по 30 лютого 2008 року згідно наказу № 45 від 29 січня 2008 року. Не бажаючи працювати на даній посаді, позивачем 21 лютого 2008 року на ім»я виконуючого обов»язки директора підприємства Дземенюка В.А. була написана заява, де вона ставить вимогу про її бажання звільнитися у зв»язку з порушенням на заводі законодавства про працю, а також ставиться вимога звільнити її з роботи з 25 лютого 2008 року за ч.3 ст.38 КЗпП України з проведенням повного грошового розрахунку. Наступного дня заяву з вимогою допомогти у вирішенні питання про її звільнення згідно законодавства позивач звернулася до прокурора Рівненського району. Разом з тим, наказом по кадрах № 91-к від 25 лютого 2008 року позивач була звільнена з роботи як підсобний працівник по ст.38 КЗпП України / за власним бажанням /, однак не зазначено ч.3 цієї статті, як того вимагала позивач і їй проведені виплати, які передбачені при звільненні за даною статтею. Не погоджуючись з такими виплатами, 06 березня 2008 року позивач звернулася до відповідача з вимогою повідомити її письмово про всі належні їй суми при звільненні. Отже, суд приходить до висновку, що в наявності порушення трудових прав позивача, за захистом яких спрямоване її звернення до суду, а отже позов підлягає до часткового задоволення. Згідно ч.3 ст.38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Так, судом встановлений факт неповного формулювання причини звільнення позивача без вказання на ч.3 даної статті, тому позов в цій частині підлягає до задоволення і необхідно змінити формулювання причини звільнення позивача з посади підсобного працівника ВАТ "Любомирський вапняно-силікатний завод" з 25.02.2008 року, вважаючи її звільненою за ч.3 ст.38 КЗпП України, як воно того просила в своїй заяві про звільнення. У зв»язку з цим, на підставі ст.44 Кзпп України з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача вихідна допомога при звільненні у розмірі трьохмісячного середнього заробітку 1 939 грн. 59 коп. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП. Одже, необхідно на підставі ч.2 ст.117 КЗпП України стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку, починаючи з 25 лютого 2008 року і по день винесення рішення 22 вересня 2008 року у розмірі 4 154 грн. 92 коп. При розрахунках розміру грошових сум суд виходить з довідки, яка надана відповідачем і зміст якої не заперечує позивач, про загальну суму доходу за шість останніх місяців роботи за вересень 2007 року - лютий 2008 року включно у 5 266 грн. 82 коп., зокрема за два останні повні місяці роботи: грудень 2007 року та січень 2008 року у розмірі відповідно 630 грн. 00 коп. та 663 грн. 06 коп., та середньоденну заробітну плату у 29 грн. 26 коп. та проводить ці розрахунки згідно постанови Кабінету Міністрів України “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати“ та Порядку обчислення середньої заробітної плати». Щодо стягнення моральної шкоди, то неможливість для позивача отримати вихідну допомогу становить втручання у її право на мирне володіння своїм майном, як передбачено у першому реченні першої частини статті 1 Протоколу № 1 / рішення у справі “Куршацова проти України” № 41030/02 /. Ст.237-1 КЗпП України передбачає, що моральна шкода, завдана працівнику, відшкодовується власником або уповноваженим ним органом у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Ст.3 Конституції України проголошує, що людина, її життя і здоров”я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Під власне моральною шкодою маються на увазі душевні страждання, пов”язанні із заподіянням як фізичної, так і майнової шкоди, а також душевні страждання, не пов”язанні ні з тією, ні з іншою. Моральну шкоду, на відміну від майнової, не можна вимірювати у грошах, але це не означає, що вона не може бути компенсованою в будь-якій формі. Нічого дивного в тому немає, що людина, в котрої через чужу провину відібрали життєві радощі, задоволення, духовні блага, бажає компенсації грошима, які відкривають джерела людських задоволень. Можливою є, зокрема грошова компенсація, розмір якої визначений не за принципом еквівалентності, а виходячи з обставин конкретної справи, ступеня й характеру моральної шкоди, майнового стану потерпілих. Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, неможливо відшкодувати в повному обсязі, адже немає / і не може бути / точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи, тощо. Принцип еквівалентного відшкодування не застосовується при заподіянні шкоди особистим немайновим правам і благам: обсяг шкоди неможливо точно вирахувати, оскільки моральна шкода не має вартісного еквіваленту. Компенсацією за заподіяну моральну шкоду призначають для пом'якшення якоюсь мірою тяжких для потерпілих наслідків. Ще у ХVІІ ст. голландський юрист [PERSON] писав “ ...гроші при бажанні потерпілого можуть оплатити...завдану гідності шкоду, адже гроші є загальне мірило корисності речей...” Згідно з роз”ясненнями, що містяться у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди”, у випадках, передбачених ст.440-1 ЦК України / 1961 року/, так і іншими законодавчими актами, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Задовольняючи дані позовні вимоги, суд виходить з того, що спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем підтверджується доказами, добутими в судовому засіданні і полягає у отриманні нею моральних переживаннях внаслідок недоотримання коштів при звільненні, втраті душевного спокою. Крім того, визначаючи розмір морального відшкодування, суд враховує незначний період вимушених змін в організації свого життя та часткову вину самого позивача та вважає, що сам факт визнання судом неправомірних дій відповідача становитиме достатню долю у справедливій сатисфакції для позивача. Суд враховує вимоги розумності, справедливості, виваженості та відповідно до встановлених судом обставин таке відшкодування моральної шкоди визначає у розмірі 500 грн. 00 коп. Щодо інших вимог позивача, то суд вважає , що у їх задоволенні необхідно відмовити. Так, вимоги позивача про визнання незаконним та скасування наказу № 91-к від 25 лютого 2008 року, поновлення її на роботі на посаді оператора диспетчерської служби з 25.02.08 р. по день постановлення судового рішення про це, прийняття рішення про звільнення її з посади оператора диспетчерської служби з підстав ч.3 ст.38 КЗпП України, стягнення на її користь середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу з 25.02.08 р. по день постановлення судового рішення про її звільнення з роботи з підстав ч.3 ст.38 КЗпП України стосуються випадків звільнення без законної підстави, коли такого наміру у позивача не було, разом з тим судом встановлено, що у неї було наявне бажання на припинення трудових відносин з відповідачем, що підтверджується всіма доказами по справі, дослідженими судом, та її діями, чого вона сама не заперечувала і під час судового слідства. Необґрунтованими є твердження позивача про вимушений прогул, оскільки нею не надано жодних доказів, що вона знаходилася у вимушеному прогулі та з яких підстав. Закон не встановлює будь-якої суворої санкції за порушення встановленого строку попередження працівника про майбутнє вивільнення. . Крім того, суд не уповноважений звільняти особу з роботи, оскільки це не входить в його компетенцію, оскільки підбір працівників - право власника. Суд не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності чи штату працівників. І власник має право, на свій розсуд, вносити зміни до штатного розкладу, абстрактно розмірковуючи хоч декілька разів на добу. Крім того, вимоги позивача в п.4 та п.23 позовної заяви ідентичні. Щодо встановлення факту фактично виконуваної та виконаної роботи на посаді оператора диспетчерської служби у відповідача з 01.01. по 25.02.2008 року включно, то справи про встановлення юридичних фактів, як того просить позивача, розглядаються в порядку окремого провадження. Відносно визнання незаконним наказу № 467 від 28 грудня 2007 року / а фактично від 08.02.08 року / про зміни в штатному розписі та скасування його, визнання посади оператора диспетчерської служби штатною одиницею відповідача з 01 січня 2008 року по день постановлення судового рішення про звільнення її з роботи з підстав ч.3 ст.38 КЗпП України, визнання наказів № 468 від 28 грудня 2007 року та № 45 від 29 січня 2008 року, виданих на підставі незаконного наказу № 467 від 28 грудня 2007 року / а фактично від 08.02.08 року / про переведення позивача на посаду підсобного працівника незаконними та скасування їх, то позивачем не доведені її позовні вимоги, оскільки [PERSON] була фактично повідомлена про скорочення її посади та про її переведення, однак відмовилася ознайомлюватися з цими наказами - підписувати їх за порадою помічника прокурора Мелька В.В., як вона це стверджує у своїй скарзі на ім»я прокурора Рівненської області, де додатково вказуючи, що ці накази були написані «заднім числом» та є протизаконні. Право власника чи уповноваженого ним органу визначати штат і чисельність працівників нормативно закріплено стосовно підприємств у п.1 ст.14 Закону “Про підприємства в Україні”. Одже, судом встановлено, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення штату працівників, що доведено відповідними документами. Матеріали справи не містять свідчень про те, що позивач не виконувала роботу підсобного працівника, яку вона займала у зв"язку з переведенням за вищевказаними наказами. Той факт, що позивач на посаді технічного працівника виконувала ообов»язки оператора диспетчерської служби автотранспортної дільниці відповідача, як вона це стверджує, не є підставою вважати, що позивач працювала не технічним працівником, а оператором диспетчерської служби автотранспортної дільниці. Відповідно до ч.1 ст.33 КЗПП України тимчасове переведення працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, допускається лише за його згодою, а згідно ч.2 цієї статті власник або уповноважений ним орган має право перевести працівника строком до одного місяця на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди, якщо вона не протипоказана працівникові за станом здоров»я, лише для відвернення або ліквідації наслідків стихійного лиха, епідемій, епізоотій, виробничих аварій, а також інші обставин, які ставлять або можуть поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови людей, з оплатою за виконану роботу, але не нижчою, ніж середній заробіток за попередньою роботою. У зв»язку з цим є безпідставними вимоги позивача в частині визнання незаконними умов оплати праці з 01.01. по 25.02.2008 року включно на посаді підсобного працівника, а не за посадою оператора диспетчерської служби, оскільки вимоги закону відповідачем дотримані були. Дане донарахування було здійснене і виплачене разом з розрахунковими коштами при звільненні, чого позивач не заперечує. Щодо стягнення різниці в заробітку між посадовою заробітною платою з врахуванням коефіцієнту зростання заробітної плати, за штатними розписами відповідача 01.01. по 25.02.2008 року включно, встановлення фактичного розміру заробітної плати за посадою оператора диспетчерської служби ВАТ «ЛВСЗ» за січень та лютий 2008 року, встановлення розмір заборгованості за січень та лютий 2008 року з врахуванням коефіцієнту зростання заробітної плати по підприємству з 01 січня 2008 року, встановлення розмір середньої заробітної плати за два останні повні місяці роботи: за грудень 2007 року та січень 2008 року, де в січні не врахований коефіцієнт зростання заробітної плати, встановлення розміру грошової компенсації за невикористану відпустку з урахуванням коефіцієнту зростання заробітної плати з 01.01.08 р. при нарахуванні відпускних, встановлення розміру заборгованості по грошовій компенсації за невикористану відпустку, стягнення розміру заборгованості за невикористану відпустку, то ці вимоги позивачем ще й недоведені, нею не представлено жодних розрахунків з цього приводу, чим позбавляє суд можливості розглянути справу на умовах змагальності сторін. Також суд відмовляє за безпідставністю в позові в частині стягнення середньої заробітної плати за затримку видачі належно оформленої трудової книжки з 25.02.08 р. за весь час затримки по день постановлення судового рішення про її звільнення з роботи з підстав ч.3 ст.38 КЗпП України. Так, позивачем не заперечується, що трудова книжка в день звільнення їй надавалася, але вона відмовилася її отримати, оскільки не погоджувалася із записами, які там були проведені. Про таку відмову був складний відповідний акт від 25.02.2008 року. Крім того, 27.02.2008 року у зв»язку з цим та на виконання вимог трудового законодавства їй на домашню адресу був направлений рекомендований лист / вих.№ 210 / з проханням з»явитися у відділ кадрів за трудовою книжкою, однак трудову книжку позивач не забрала і на даний час, хоча вже 28 лютого 2008 року отримала дане повідомлення. Фактично позивач умисно ухиляється від отримання трудової книжки, штучно створюючи ситуацію, на яку вона посилається як на підставу своєї неможливості подальшого працевлаштування. Позивачем також не доведено, як саме запис у трудовій книжці» про її звільнення за власним бажанням перешкоджав їй працевлаштуватися на нову посаду, оскільки обов»язок доводити ту обставину, що неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню, лежить на працівникові. Покликання на те, що трудова книжка не є належно оформленою, також не заслуговують на увагу, оскільки трудова книжка, яка представлена суду, є належно оформленою, так як в неї внесений запис про звільнення з зазначенням причини / підстави, формулювання / і з посиланням на закон. Запис завірений підписом керівника і печаткою підприємства. Таким чином, вина підприємства у несвоєчасній видачі трудової книжки за цей період відсутня. Як позивачу, про що вона представила докази до позовної заяви, так і суду під час судового слідства відповідачем негайно були представлені письмові відомості про роботу та оплату праці, нарахування відпускних позивача на посаді оператора диспетчерської служби, а згодом на посаді підсобного працівника господарського відділу, як те вбачається з наказів за період з 2007 р. по 25.02.08 р. включно із зазначенням дати перечислення на її картковий рахунок грошових коштів для отримання, тому в цій частині позову необхідно відмовити. А зобов'язання відповідача надати особисто позивачу письмову відомість про всі види донарахувань і виплати боргів з заробітної плати та щодо всіх інших, які має вчинити виконання і виконати відповідач за судовим рішенням, то вирішення даного спору в даному судовому рішенні є передчасним, оскільки відповідачу не може бути відома суть рішення до моменту його винесення. Оскільки внесення змін в записи в трудову книжку не входить до компетенції суду, в цій частині позову необхідно відмовити за безпідставністю. Найважливіші питання щодо ведення трудових книжок визначаються постановою Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» і більш детально порядок ведення трудових книжок визначається Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства праці, Міністерства юстиції, Міністерства соціального захисту населення. Дана інструкція у п.2.6, 2.8-2.10 визначає порядок виправлення неправильних чи неточних записів, внесених до трудової книжки. Виправлення робить власник чи уповноважений ним орган, який зробив неправильний запис. Виправлені відомості про прийняття на роботу, переведення, звільнення, нагороди і заохочення мають відповідати наказу, на основі якого проводиться виправлення. Не грунтується на законі вимога позивача щодо негайного виконання рішення суду упродовж одного тижня, тому в цій частині позову необхідно відмовити за безпідставністю. Щодо встановлення витрат позивача та її представника на забезпечення розгляду її заяв та скарг, явку до суду, прокуратури, інспекції праці та їх стягнення, то ці вимоги позивача суперечать вимогам ст.10, 61, 62 ЦПК України щодо змагальності цивільного процесу, оскільки суду не відомі розмір таких витрат, крім того, вони не входять до судових витрат. В зв'язку з частковим задоволенням позову відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути судовий збір та витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільних справ у розмірі відповідно 65 грн. 95 коп. та 30 грн. 00 коп., від сплати яких позивач звільнена. На підставі наведеного, ст.3 Конституції України, ч.3 ст.38, ст.44, ч.1 ст.ст.47, 49, 116-117, 232-233, ч.2,3 ст.235, ст.237-1 КЗпП України, постанови Кабінету Міністрів України “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати“ та Порядку обчислення середньої заробітної плати,

Outcome: approved