Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-05 00:00:00

У жовтні 2007 року позивач звернувся до суду із даним позовом до Відкритого акціонерного товариства «Шляхводбуд» ( далі ВАТ «Шляхводбуд»), посилаючись на наступне. З 21.07.1998 року по 17.04.2001 року він працював на посаді старшого юрисконсульта у Відкритому акціонерному товаристві «Шляхводбуд». Наказом № 32 від 13.04.2001 року він був звільнений по ст. 36п.1 КЗпП України , тобто за згодою сторін. На день звільнення позивача ВАТ «Шляхводбуд» не нарахував та не виплатив йому заборгованість по заробітній платі за період з 21.07.1998 року по 17.04.2001 року, а саме - за січень 1999 рік- 189,47 коп, лютий 1999 рік- 800 гривень та за березень 1999 рік - 800 гривень, а всього 1789 гривень 47 копійок. Крім цього, відповідачем не нарахована та не виплачена йому компенсація за відпустку 42 дні у розмірі 2071, 44 гривні . Оскільки на думку позивача відповідач не провів з ним повному розрахунку, то у відповідності до ст. 117 КЗпП України він має сплатити середній заробіток за весь час затримки. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та пояснив, що наступного дня після звільнення став на іншу роботу, а саме - головним інспектором -ревізором ДПІ в Жовтневому районі м. Маріуполя з більшим заробітком, тому не бажаючи свариться з керівництвом ВАТ «Шляхводбуд» та намагаючись вирішити спірне питання мирним шляхом , до суду не звертався. Крім того, збільшив позовні вимоги щодо стягнення заробітної плати ще й за квітень 1999 року у розмірі 483, 96 коп. Таким чином, просить стягнути заборгованість по заробітній платі у розмірі 2273, 43 грн. Крім того, вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має бути 173348 гривні 25 копійок. Представник відповідача Афанасьєва В.О. позов не визнала та, не заперечуючи щодо факту праці позивача у ВАТ «Шляхводбуд» з 21.07.1998 року по 17.04.2001 року , категорично заперечила щодо заборгованості даного товариства перед позивачем по заробітній платі. Так, на той період заробітна плата виплачувалась як грошами, так і товарами народного споживання. При прийомі на роботу позивачу було привласнені два особисті табельні номери - по заробітній платі № 6039, та по виплаті премій на винаходи - 7039. За весь час роботи позивач у рахунок заробітної плати отримував як гроші так і товари , вартість яких перевищувала його заробіток . Таким чином, на момент звільнення , позивач заборгував відповідачу суму 897, 45 грн, про що неодноразово повідомлялось [PERSON] Дійсно, при звільненні , [PERSON] була нарахована сума за невикористовану відпустку за 42 дні у розмірі 525, 42 грн., проте за даною сумою він бухгалтерії не звертався, оскільки знав свою заборгованість перед товариством. За відсутністю вини підприємства не бачить підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку. Крім того, наполягає на застосуванні позовної давності , оскільки позивач дев'ять ( по заробітній платі) та шість ( по розрахунку) років не звертався до суду за захистом своїх прав, поважних причин щодо пропуску на звернення суду не надав та не порушував питання щодо поновлення даних строків . Представники відповідача Шинкаренко О.М. позов не визнала та дала аналогічні пояснення. Вислухавши позивача, представників відповідача, дослідивши матеріали справи , суд вважає позовні вимоги такими, які не підлягають задоволенню за наступних підстав. Як встановлено у судовому засіданні позивач працював у відповідача на посаді ст. юрисконсульта з 20 липня 1998 року та звільнений з роботи згідно з наказом № 32 від 13 квітня 2001 року на підставі п.1. ст. 36 КЗпП України у зв'язку з угодою сторін. Згідно наказу про прийом на роботу позивачу йому був привласнений табельний номер 6039.( а.с. 40-41). Розглядаючи позовні вимоги щодо стягнення заробітної плати суд виходить з наступного. У відповідності до ст. 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства , установи, організації провадиться в день звільнення. У відповідності до книги обліку трудових книжок ВАТ«Шляхводбуд» [PERSON] отримав трудову книжку у день звільнення , про що свідчить його особистий підпис, та понад восьми років з позовними вимогами щодо стягнення заробітної плати не звертався. ( а.с. 38-39) Так, позивач стверджує, що йому не була виплачена заробітна плата - за січень 1999 рік- 189,47 коп, лютий 1999 рік- 800 гривень , за березень 1999 рік - 800 гривень та за квітень 1999 року у розмірі 483, 96 коп., а всього 2273, 43 грн Дані обставини спростовуються дослідженими у судовому засіданні особистими рахунками позивача за цей період, а саме - особистому рахунку № 6039, у відповідності до якого нараховувалась заробітна плата і особистому рахунку № 7039, згідно якого проводились виплати по раціоналізаторським провадженням. Як убачається з даних документів, заробітна плата на той період сплачувалась як грошами, послугами, так і товарами народного споживання, про не заперечується сторонами. (а.с. 6) Так, позивачу нараховувалась та сплачувалась заробітна плата: -за січень 1999 рік у розмірі 189, 47 грн.; до відрахувань зараховані( крім обов'язкових платежів) споживчі товари, послуги та перехідний борг позивача у розмірі 366,45 гривень. Остаточний борг 366 грн. 32 коп. ( а.с. 48) -за лютий 1999 рік у розмірі 200 гривень та 600 гривень; до відрахувань зараховані( крім обов'язкових платежів) споживчі товари -887 грн.64коп та перехідний борг позивача у розмірі 366,32 гривень. Остаточний борг 1176 грн. 36 коп. ( а.с. 49-50,79) -за березень 1999 рік у розмірі 200 гривень та 600 гривень; до відрахувань зараховані( крім обов'язкових платежів) споживчі товари, аванс та перехідний борг позивача у розмірі 1176,36 гривень. Остаточний борг 1115 ,35 грн. ( а.с. 51-52,80) -за квітень 1999 рік у розмірі 183, 96 грн. та 300 грн.; до відрахувань зараховані( крім обов'язкових платежів) споживчі товари , аванс та перехідний борг позивача у розмірі 1115,35 гривень. Остаточний борг 998,60 грн. ( а.с.53-54, 81) Як свідчать особисті рахунки позивача з 1998 року по квітень 2001 року остаточний борг позивача на день звільнення становив 897 грн. 45коп. ( а.с. 78) Суд не бере до уваги зауваження позивача щодо відсутності розрахункових відомостей за цей час, оскільки у відповідності до п . 316 Переліку типових документів, які видаються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування , інших установ, організацій та підприємств, із вказівкою строків зберігання документів, та затверджених наказом начальника Головного Архівного Управління при Кабінеті Міністрів України від 20.07.1998 року № 41,- особисті рахунки , які є розрахунково - платіжними документами підлягають збереженню протягом 75 років. Разом з цим, у відповідності до п. 317 цього документу розрахункові відомості при наявності особистих рахунків підлягають зберіганню 5 років. У відповідності до наказу генерального директора ВАТ «Шляхводбуд» від 11 лютого 2005 року розрахункові відомості за 1999 рік були знищені, та про що свідчить відповідний акт від 14.02.2005 року. ( а.с. 90-92) Крім того, відомості щодо належно нарахованої та виплаченої заробітній платі підтверджуються індивідуальною відомістю про застраховану особу [PERSON] до ДПІ за 1999 рік, заробітна плата якого за цей період відповідає даним особистих рахунків. ( а.с. 97) На підставі викладеного, суд доходить до висновку про безпідставність заявлених позивачем вимог. Суд не обговорює питання щодо пропуску позивачем строку звернення за судовим захистом даних позовних вимог , оскільки не встановив порушень його права. Розглядаючи позовні вимоги щодо стягнення компенсації за відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку суд виходить з наступного. У відповідності до наданої довідки ВАТ «Шляхводбуд» позивачеві нарахована сума компенсації за невикористовану відпустку за 42 дні у розмірі 525 грн. 42 коп. та відповідно борг [PERSON] перед товариством на день звільнення у розмірі 897 гривень 45 копійок. ( а.с. 99) Разом із цим , відповідно до ч.1. ст. 233 КЗпП України ( у редакції до 11 липня 2001 року, що була чинна на час виникнення правовідносин) працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного ( міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права. Суд вважає, що позивач повинен був дізнатись і дізнався про своє порушене право , виходячи з викладених у позовної заяві обставин та переписки, у день звільнення. Стаття 234 КЗпП України містить можливість поновлення пропущеного строку на звернення до суду у разі пропуску з поважних причин. Позивач звернувся до суду лише у жовтні 2007 року, тобто з пропуском передбаченого ст.233 КЗпП України строку, на протязі понад шести років не звертався за захистом порушеного права, не навів жодного доказу на підтвердження поважності причин пропуску строку на звернення до суду та не ставив питання про його поновлення у передбаченому законом порядку. Ті обставини, які зазначив позивач в обґрунтування пропуску строку, суд не знаходить переконливим , і не вбачає підстав для його поновлення. Згідно роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України , які містяться у п.4 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 « Про практику розгляду судами трудових спорів» ( з наступними змінами) , якщо цей строк пропущено без поважних причин, у позові з цих підстав може бути відмовлено. Встановлені судом обставини є підставою для відмови в задоволенні даної частини позову позивачу. Разом з цим, відмовляючи в задоволенні позову про стягнення компенсації за відпустку у зв'язку із пропуском звернення до суду з цим позовом, суд не вступає в обговорення обґрунтованості позову в частині інших супутніх позовних вимог - стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку і вважає за необхідне відмовити в даній частині позову з вищенаведених причин. У відповідності до п.2 ч. 3 ст. 81 ЦПК не підлягають оплаті при зверненні до суду і покладаються на сторони після розгляду справи судом витрати на інформаційно- технічне забезпечення у справах про стягнення заробітної плати, компенсацій працівникам та відшкодування за затримку їх виплати. Таким чином, відповідно до чинного законодавства , з позивача на користь держави необхідно стягнути витрати на інформаційно- технічне забезпечення у розмірі 30 гривень. На підставі ст. 116, 117, КЗпП України, ст. 233ч.1( у редакції до 11.07.2001 року) КЗпП України, п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 « Про практику розгляду судами трудових спорів»,ст. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» , ст. 10, 11, 60, 81ч.3 , 209 , 212, 214-215 ЦПК України, суд -

Outcome: approved