Jurisdiction: civil
Date: 2008-10-30 00:00:00

[PERSON] з 01 березня 1991 року працював на посаді газорізника 3 розряду копрового цеху Донецького металургійного заводу (нині і далі за текстом - ВАТ "ДМЗ", завод, підприємство). За наказом № 314 від 25.03.1994р. звільнений за власним бажанням на підставі заяви за ст. 38 КЗпП України з 25.03.1994р. Позивач вважає його звільнення незаконним, у зв"язку з чим у квітні 2006 року звернувся до суду із позовом про: зміну дати звільнення; визнання незаконним звільнення, з внесенням відповідних змін щодо цього в трудовій книжці, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за затримку у розрахунку при звільненні, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв"язку із незаконним звільненням і у зв"язку із затриманням у видачі трудової книжки, відшкодування моральної шкоди, оплату правової допомоги, пов"язаної у зв"язку із зверненням до суду. В обгрунтування заявлених вимог посилався на наступне. 28.03.1994р. йому за висновком облВТЕК м. Донецька встановлена 3 група інвалідності по профзахворюванню із встановленням 40% втрати професійної працездатності, і цей день мав бути останнім днем роботи. У зв"язку із встановленням інвалідності він 31.03.1994р. написав заяву про звільнення за власним бажанням, обхідний лист йому виданий на порушення чинного порядку до цієї дати - 29.03.1994р., а звільнили його за наказом від 25.03.1994р. з цієї дати. Крім того, його звільнення за наявності інвалідності не було узгоджено із профспілковою організацією заводу. Трудова книжка і розрахункова сума йому всупереч вимогам законодавства видана лише 04.04.1994р. У зв"язку з порушенням відповідачем встановленого порядку звільнення просив змінити дату звільнення на 04.04.1994р. (день видачі трудової книжки), поновити його на роботі і стягнути за весь час вимушеного прогулу і за затримку у розрахунку і видачу трудової книжки середній заробіток - з 26.03.1994р. В ході судового розгляду справи уточнив позовні вимоги, що в остаточній редакції зводяться до наступного: змінити дату звільнення з 25.03.1994р. на 04.04.1994р. з внесенням відповідних змін до трудової книжки; визнати незаконним звільнення, поновити на роботі, стягнути середній заробіток за затримку у розрахунку при звільненні і видачі трудової книжки, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв"язку із незаконним звільненням, відшкодувати моральну шкоду за порушене трудове право в сумі 10тис.грн., стягнути понесені витрати по оплаті правової допомоги в сумі. В судовому засіданні позивач і його представник [PERSON], підтримуючи остаточну редкцію позову, надали пояснення аналогічні тим, що викладені в позовних заявах. Представники відповідача [PERSON], [PERSON] що діють за довіреностями, заперечуючи проти задоволення позову, в судовому засіданні пояснили, що факт звільнення позивача з 25.03.1994р. за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України неодноразово встановлювався судами - чинними рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 09.06.2000р. по справі № 2-2/2000, рішенням Апеляційного суду Донецької області від 09.06.2006р. по справі № 22-494/2006. Оскільки заявлені у 2006 році вимоги стосуються правовідносин, що виникли у березні 1994 році, за відсутністю поважних причин пропуску передбаченого ст. 233 КЗпП України строку, просили відмовити в задоволенні позову [PERSON] Свої пояснення виклали з посиланням на діюче законодавство. Заслухавши сторони і їх представників, дослідивши письмові матеріали справи та інші докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню за наступних підстав. Факт перебування позивача з відповідачем в трудових правовідносинах сторонами не оспорюється. З трудової книжки [PERSON], наказу вбачається, що він з 01.03.1991р. прийнятий на посаду газорізника 3 розряду у копровий цех ВАТ "ДМЗ" за наказом № 286 від 01.03.1991р., з 20.04.1993р. - дільниця по переробці металолому мартенівського виробництва. Наказом № 314 від 25.03.1994р. звільнений з роботи за ст. 38 КЗпП України з 25.03.1994р. за власним бажанням на підставі його заяви (а.с. 4-8, 65, 85-87). Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 09.06.2006р. по цивільній справі за позовом [PERSON] до ВАТ "ДМЗ", відділення виконавчої дирекції ФССНВВПЗ у місті Маріуполі Донецької області про відшкодування шкоди внаслідок професійного захворювання, встановлено, що [PERSON] працював напідприємстві з 01.03.1991р. по 25.03.1994р. ( а.с. 63-64). Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09.07.2000р. по справі № 2-2/2000, яка була досліджена в ході вирішення даного спору, за позовом [PERSON] до ВАТ "ДМЗ" про стягнення заробітної плати за час роботи, яким відмовлено позивачеві у стягненні 591902,12грн., залишеним без змін ухвалою судової колегії в цивільних справах Донецького обласного суду від 05.10.2000р., і чинним на сьогодення, достовірно встановленими судом обставинами є факт звільнення позивача з підприємства з 25 березня 1994 року (а.с. 9-19, справа № 2-2/2000). Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26.10.1995р. по справі № 2-976/95 за позовом [PERSON] до ВАТ "ДМЗ" про зміну формулювання причин звільнення, матеріали якої були досліджені в ході вирішення даної справи, залишеним без змін ухвалою судової колегії по цивільних справах Донецького обласного суду від 30.11.1995р., яким позивачеві, в тому числі, було відмовлено у зміні формулювання причин звільнення зі ст. 38 на п. 2 ст 40 КЗпП України, встановленими судом обставинами є волевиявлення і ініціатива позивача до свого звільнення з 25 березня 1994 року, що випливає з його звернення із письмовою заявою до адміністрації заводу. Відповідно до його заяви [PERSON] був звільнений з 25 березня 1995 року; при звільненні [PERSON]трудове законодавство порушено не було, звільнення призведено у відповідності зі ст. 38 КЗпП України (а.с. 88-91, справа № 2-976/95). Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 09.06.2006р. встановлено, що [PERSON] з 01.03.1991р. по 25.03.1994р. працював газорізником у копровому цеху ВАТ "ДМЗ", звільнений з роботи за власним бажанням у зв"язку з інвалідністю 3 групи за ст. 38 КЗпП України (об"єднана справа № 2-2127/06 а.с. 31-32). Відповідно до ст. 61 ч. 3 ЦПК України вищезазначені обставини, що встановлені вказаними рішеннями у інших цивільних справах, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді даної справи, по якій бере участь та сама особа - позивач [PERSON], щодо якого встановлено ці обставини. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України в редакції, що діяла як на момент виникнення спірних правовідносин (Закон України "Про внесення змін і доповнень, що стосуються розгляду індивідуальних трудових спорів, до Кодексу законів про працю Української РСР та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів"), так і на сьогодення, п рацівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Наведеною нормою матеріального закону (ст. 233 КЗпП України) встановлено альтернативу відрахування строку для звернення до суду із позовом про захист права: з моменту вручення трудової книжки або вручення копії наказу про звільнення. Так, як позивач зазначає в змісті позову і пояснив в судовому засіданні, трудову книжку йому видано 04.04.1994р. (а.с. 2 справи 2-1329/06), коли він довідався про своє звільнення, в цей же день - 04.04.1994р. з ним здійснено розрахунок, і з цього часу має бути обрахований час. З вимогою ж про визнання незаконним звільнення і поновлення на роботі позивач звернувся до суду за перебігом встановленого законодавством місячного строку, а також з вимогами про зміну дати звільнення, про оплату часу вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за затримку у розрахунку при звільненні і видачі трудової книжки, відшкодування моральної шкоди - за перебігом тримісячного строку - а саме через 12 років після звільнення і отримання трудової книжки (а.с. 2, об"єднана справа № 2-2127/06 а.с. 2). Отже, позивачем при зверненні до суду із заявою про вирішення трудового спору порушено строки, передбачені ст. 233 КЗпП України. Згідно зі ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Згідно з п. 4 абз. 1 Постанови Пленуму В ерховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992р. з подальшими змінами і доповненнями, встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновл ює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Позивач в обгрунтування поважності причини пропуску строку і звернення до суду із даним позовом через близько 12 років вказував на юридичну необізнаність. Але ж ці доводи судом не приймаються до уваги, зважаючи на доведеність населенню у встановленому порядку законодавства про працю, а також беручи до уваги неодноразове використання позивачем права звернення за судовим захистом свого суб"єктивного трудового права в межах вирішення інших справ за трудовими спорами між тими ж сторонами. Отже, поважних причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом, як і доказів їх наявності, позивачем не наведено і в ході судового розгляду їх не встановлено, у зв"язку з чим суд не вбачає підстав для поновлення пропущеного строку. За п. 4 вищезгаданої Постанови Пленуму ВСУ № 9, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Таким чином, суд відмовляє в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі заявлених вимог у зв"язку із пропуском строку звернення до суду із даним позовом. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, у даному випадку відмови в задоволенні позову, судові витрати, понесені [PERSON] на оплату правової допомоги, суд залишає за позивачем без компенсації їх за рахунок відповідача, і на підставі ст. 79, 81 ЦПК України стягує з позивача витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді в сумі 7,50грн. На підставі ст.ст. 38, 232, 233, 234 КЗпП України, Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992р. (з подальшими змінами),

Outcome: dismissed