Jurisdiction: civil
Date: 2008-09-29 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до ПП [PERSON], в якому просить стягнути з відповідачки на її користь 462 грн. заборгованості із заробітної платні, 84 грн. за несвоєчасний розрахунок, 500 грн. моральної шкоди, а також судові витрати, які складаються з 7,50 грн. по сплаті витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи та 100 грн. за надання правової допомоги, посилаючись на те, що з 25 лютого 2007 року вона працювала продавцем в магазині [INFO], що розташований в м. Арцизі Одеської області по [ADDRESS], який належить відповідачці. При вступі на роботу, в порушення вимог ст.. 24 КЗпП України трудовий договір з нею укладений не був та наказ або розпорядження про її прийом не видавались. Однак, вона фактично була допущена до роботи. Договір про матеріальну відповідальність з нею також не укладався, матеріальні цінності вона під звіт не отримувала, ніякі звіти вона не складала та у проведення ревізій вона не допускалась. Усю діяльність здійснювала [PERSON] На вказаній роботі вона працювала до 04.08.2007 р., після чого до роботи допущена не була та була звільнена. Причиною її звільнення було те, що нібито виникла недостача. Причому вона виникла після пред'явлення нею вимоги про підвищення їй заробітної платні та офіційного її оформлення на роботу. Працювала вона по 61 годині на тиждень, тобто 40 годинну норму вона виконувала. Але доплати за переробітку їй не сплачувались, оскільки її робота оплачувалась у відсотковому відношенні від реалізованого товару: у харчовому відділі - 0,83 %, а в промисловому - 1 %. З урахуванням того, що їй щомісячно оплачувалось по 25 грн. за прибирання приміщень, її заробітна платня складала не більше 400 - 450 грн. на місяць, тобто практично мінімальний розмір, встановлений законодавством України. Після її звільнення відповідачка не виплатила їй заробітну платню за липень 2007 року та три дні серпня 2007 року, що складає, виходячи з мінімальної заробітної платні в розмірі 420 грн., 462 грн. (420 грн. + 42 грн. за три дні серпня). Крім того, відповідачка має сплатити їй середній заробіток в розмірі 84 грн. за період прострочення проведення з нею розрахунку, тобто з дня звільнення по день звернення до суду. Також діями відповідачки їй заподіяна моральна шкода, яку вона оцінює в 500 грн. та яка полягає відповідачка, скориставшись її незахищеністю, просто звільнила її, звинувативши її у викрадені, пред'явивши претензії з приводу недостачі. Вона перенесла нервове потрясіння, почуття образи і приниження, усе це сказалося на її здоров'ї. Крім того, вона не могла скористатися заробітною платнею, що їй належала та на яку вона розраховувала. Відповідачка ПП [PERSON] подала до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON], в якій просить стягнути з [PERSON] на її користь завдану нею матеріальну шкоду в сумі 907,31 грн.. а також судові витрати в розмірі 51 грн. по сплаті судового збору та 30 грн. по сплаті витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи, посилаючись на те, що позов [PERSON] не визнає, а також на те, що [PERSON] дійсно працювала в магазині [INFO] продавцем з 25.02.2007 р., але не по 04.08.2007 р., а по 02.08.2007р. Перед її прийомом на роботу, 24.02.2007 р., в магазині була проведена ревізія, за наслідками якої недостачі в магазині не було. Потім, 22.04.2007 р. знов проводилась ревізія, недостачі також не було. Крім [PERSON] в магазині працювала ще одна продавщиця - [PERSON], які 31.07.2007 р. зробили ревізію в магазині та виявили недостачу в розмірі 2004,08 грн. 02.08.2007 р. була проведена повторна ревізія з її ([PERSON]) участю та виявлена недостача в розмірі 2443,52 грн. Після проведення останньої ревізії відповідача на роботу не вийшла та погашати недостачу відмовилась. [PERSON] також посилається на те, що [PERSON] працювала у вказаному магазині продавцем, про що вона сама зазначає в своєму позові, тобто в її розпорядженні знаходились товарно-матеріальні цінності та гроші після їх реалізації, та вона виконувала роботу, безпосередньо пов'язану із зберіганням та продажем переданих їй товарно-матеріальних цінностей. Таким чином [PERSON] в силу своїх трудових зобов'язань несе повну матеріальну відповідальність за завдану шкоду. У зв'язку з тим, що в магазині працювало два продавця, то розмір шкоди, що підлягає стягненню з відповідачки, дорівнює &frac12; частки недостачі, тобто 1221,76 грн. Крім того, згідно записам, що зроблені [PERSON] у зошити власноручно, вона взяла без оплати товари на суму 132,65 грн., та разом з недостачею зобов'язана внести у касу магазину 1354,41 грн. Відповідачка за липень та два дні серпня 2007 р. мала отримати заробітну платню в розмірі 447,10 грн. Провини роботодавця у несплаті заробітної платні при звільненні немає, оскільки [PERSON] сама на з'являлась за розрахунком, тому її вимоги про сплату середнього заробітку за весь час прострочення не підлягають задоволенню. Отже, з урахуванням недоотриманої відповідачкою заробітної платні вона має сплатити ПП [PERSON] в рахунок погашення заборгованості, тобто недостачі за результатами ревізії та взятий без оплати товар, 907,31 грн. (1354,41 грн. - 447,10 грн.). В судовому засіданні позивачка свій позов підтримала, просила задовольнити його в повному обсязі, позов ПП [PERSON] до неї не визнала, пояснивши, що вона ніяких грошей не брала, при проведенні ревізії [PERSON]. її не було. Відповідачка ПП [PERSON] позов [PERSON] до неї не визнала, просила залишити його без задоволення, а свій позов підтримала, просила задовольнити його в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі, а позов ПП [PERSON] підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] працювала продавцем у приватного підприємця [PERSON] в магазині [INFO], що розташований в м. Арциз Одеської області по [ADDRESS], з 25 лютого 2007 року, на що посилається позивачка [PERSON] та що не заперечує відповідачка ПП [PERSON], у зв'язку з чим ці обставини в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню, оскільки вони визнані сторонами, які беруть участь у справі. Крім того, зазначені обставини підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON]. та [PERSON]. Так, свідок [PERSON]. в судовому засіданні пояснила, що раніше вона працювала в магазині [INFO] в промисловому відділі два роки, а із [PERSON] - п'ять місяців. Їй відомо, що у [PERSON] була виявлена недостача в продовольчому відділі, після чого вона вже не була допущена до роботи 04 серпня 2007 р. Вона також пояснила, що працюючи в магазині вони не знали ані кількості, ані приходу, ані видатків, ані своїх залишків. Коли привозили товар, вони його розкладали, а пізніше їм говорили ціну, бувало і таке, що товар не довозили. Вона завжди намагалася перераховувати товар, але [PERSON] їй не дозволяла, говорячи при цьому, що вона її не обманює та все правильно. Свідок [PERSON]. в судовому засіданні пояснила, що вона бачила, що [PERSON] працювала в магазині у [PERSON], а раніше працювала в магазині «Росинка». Вона ніколи не чула, щоб у [PERSON] були недостачі або вона кого-небудь обраховувала. Таким чином вищенаведені обставини вказують на те, що між ПП [PERSON] та [PERSON] мали місце трудові відносини з 25.02.2007 р. по 03.08.2007 р., тому посилання відповідачки на те, що трудові відносини між ними тривали по 02.08.2007 р. не знайшли свого підтвердження. За цими трудовим відносинами [PERSON] була найнята ПП [PERSON] для виконання певних обов'язків, за що остання мала сплачувати [PERSON] заробітну платню за виконану роботу. Однак, свої обов'язки по сплаті заробітної платні відповідачка не виконала та при звільненні [PERSON] з роботи не провела з нею розрахунок, не сплативши належну їй заробітну платню в день звільнення, чим порушила вимоги ст. 116 ККпП України, яка передбачає, що при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно зі ст. 21 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Ч. 4 ст. 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з роботодавця невиплачену суму заробітної платні за період роботи з 01.07.2007 р. по 03.08.2007 р., оскільки позивачка довела, що вона фактично виконувала вказані зобов'язання у вказаний період часу, в розмірі мінімальної заробітної плати, яка була встановлена законодавством на час роботи позивачки, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 95 КЗпП України мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб. Виходячи із розрахунку, наданому позивачкою, ця сума дорівнює 462 грн. Крім того, згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В разі, якщо звільнений працівник до одержання остаточного розрахунку стане на іншу роботу, розмір зазначеної в частині першій цієї статті компенсації зменшується на суму заробітної плати, одержаної за новим місцем роботи. Суд також вважає можливим стягнути з відповідача середній заробіток за затримку розрахунку при звільнені за період з дня звільнення до дня звернення позивачки до суду з позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати, тобто з 03.08.2007 р. до 09.08.2007р. Виходячи із розрахунку, наданому позивачкою ця сума становить 84 грн., які також підлягають стягненню на її користь. Також у судовому засіданні доведений факт, що з вини відповідачки ПП [PERSON] позивачка вчасно не отримала заробітну плату, що їй належить, оскільки відповідачка неправомірно не сплатила її, внаслідок чого були порушені законні права позивачки. Відповідно ж до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно ж ч. 1 ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідачки ПП [PERSON] на користь позивачки заподіяну моральну шкоду. Враховуючи факт заподіяння потерпілій моральної шкоди, протиправність дій відповідачки ПП [PERSON], причинний зв'язок між такими діями та їх наслідками, а також вину відповідачки ПП [PERSON] в завданні моральної шкоди, суд вважає за необхідне в рахунок її відшкодування стягнути з відповідачки ПП [PERSON] на користь позивачки грошову компенсацію. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди суд враховує характер дій, глибину душевних страждань позивачки, ступінь вини особи, яка завдала моральну шкоду, істотність вимушених змін у способі життя позивачки, час, що минув з моменту виникнення моральної шкоди, а також керується принципами розумності і справедливості, і вважає, що з відповідачки ПП [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню 500 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких [PERSON] зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї з боку відповідачки ПП [PERSON], оскільки позивачці безпідставно не була сплачена заробітна платня, внаслідок чого вона перенесла нервове потрясіння, почуття образи і приниження. Отже, з наведених підстав позов [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі. Позов же ПП [PERSON] не підлягає задоволенню оскільки відповідачка не надала суду ніяких доказів, які б його підтверджували, чим не виконала вимоги ст. 10 ЦПК України, згідно якій кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, відповідачка ПП [PERSON] надала суду розрахунки, посилаючись на те, що це є матеріали проведених ревізій, однак зазначені документи складені в довільному порядку, без додержання встановлених правил, а також без підписів відповідних осіб. В них лише містяться лише цифри, незрозумілі суду, у зв'язку з чим суд не може їх прийняти до уваги. Крім того, пояснення вищезазначених свідків [PERSON]. та [PERSON]. не можуть свідчити про обґрунтованість позову відповідачки ПП [PERSON] Її позов також не може бути підтверджений і поясненнями свідка [PERSON], яка в судовому засіданні пояснила, що з позивачкою [PERSON] вона пропрацювала п'ять місяців. Недостача була виявлена у неї з [PERSON], ревізію проводила [PERSON] Коли надходив товар з м. Одеса вони його не перераховували, а тільки писали ціни, всі ціни писалися в зошиті. Відповідно од ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Відповідачка ж не надала суду перелік обов'язків, які були встановлені позивачці до виконання, вона лише допустила її до роботи без їх встановлення. Тому у суду немає можливості визначити, чи порушувала позивачка покладені на неї обов'язки. Крім того, відповідачка ПП [PERSON] не довела наявність повної матеріальної відповідальності позивачки [PERSON], вичерпний перелік випадків якої вичерпно зазначений в ст.. 134 КЗпП України. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі [PERSON] про відому в задоволені позовних вимог ПП [PERSON] Відповідно до ст. 88 ЦПК України також підлягають задоволенню вимоги позивачки щодо відшкодування судових витрат по сплаті витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи, а також за надання юридичної допомоги, оскільки її позов в повністю задоволений та понесені витрати підтверджені квитанціями. З відповідачки також підлягає стягненню судовий збір на користь держави в розмірі 51 грн., оскільки позивачка була звільнена від його сплати при поданні позову та її позов задоволений в повному обсязі. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved