Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-13 00:00:00

Позивачка звернулась до Ялтинського міського суду АРК із зазначеною позовною заявою в порядку процесуальних вимог цивільного судочинства і просить суд : - Визнати право власності за [PERSON]. на самочинно реконструйовану літню кухню літера „Б”, яка розташована у [ADDRESS]; - Визнати здійснену самочинну реконструкцію літньої кухні літера „Б” такою, що відповідає діючим будівельним, санітарним, гігієнічним, екологічним, протипожежним нормам і правилам. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивачка є власницею квартири [ADDRESS]і на прибудинковій території здійснила реконструкцію літньої кухні літера „Б” і сараю літера „Г”, спорудивши на їх місці будову під літером „О”. Відповідно посилаючись на ст. ст. 331, 392 ЦК України, вона вважає, що за нею виникло право власності на новий об'єкт нерухомості. Представник позивачки за довіреністю [PERSON]. просила суд задовольнити позовні вимоги довірителя із зазначених підстав, наполягаючи на тому, що право на нерухомість за змістом ст. 331 ЦК України виникає саме з моменту завершення будівництва, що підтверджується висновком судово-технічної будівельної експертизи. Представник відповідачів за довіреністю [PERSON]. проти позовних вимог заперечував з тих підстав, що будова є об'єктом самочинного будівництва, яке здійснено на земельній ділянці комунальної власності і не була відведена для цієї мети, без дозволу на будівництво і затвердженого проекту. Особи, які беруть участь у справі, не заявили у суді, що факти, які мають значення для справи, їм відомі особисто, тому не вирішувалось питання про їх допит в якості свідків згідно зі ст. 184 ЦПК України. Вислухавши пояснення представників позивачки та відповідачів, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з таких підстав. Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 7 грудня 2004 року посвідчено, що [PERSON]. є власницею 1/3 частки житлового будинку [ADDRESS]. Реєстрація права власності як на частку житлового будинку, а не на квартиру № 2, яку було придбано позивачкою [PERSON]. за договором купівлі-продажу від 12 грудня 2000 року, здійснена відповідно до рішення Виконавчого комітету Гурзуфської селищної ради № 339 від 20 листопада 2004 року. Представники сторін в порядку ч. 1 ст. 61 ЦПК України визнали у судовому засіданні, що зазначене рішення органу місцевого самоврядування як індивідуально-правовий акт скасовано не було. Таким чином, позивачка вважається власницею не окремої квартири зазначеного будинку, а його співвласницею у цілому. Це визначає, що режим спільності майна поширювався і на господарсько-побутові споруди, зокрема, сарай літера „Г” і літню кухню літера „Б”, „б”, „б1”. Представник позивачки у судовому засіданні стверджувала, що її довіритель здійснила реконструкцію вказаних господарсько-побутових споруд, в результаті якої було споруджено будівлю літера „О”. Зважаючи на те, що на місці спорудженої будівлі літера „О” були знесені господарські споруди сарай літера „Г”, літня кухня літера „Б”, „б”, „б1”, а також збільшено площу забудови, поверховість та її призначення, суд дійшов висновку, що позивачкою здійснювалась не реконструкція, а нове будівництво. За змістом ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає за умови завершення будівництва, прийняття нерухомого майна до експлуатації і державної реєстрації. Вчинення таких дій у свою чергу залежить від виконання забудовником вимог ст. ст. 24 - 29 Закону України „Про планування і забудову територій”. З матеріалів справи вбачається і це не спростовують представники сторін, що відведення земельної ділянки під будівництво будинку літера „О” не здійснювалось, дозвіл на будівництво не видавався, проект не розроблявся і належним чином не затверджувався, тобто за змістом ст. 376 ЦК України таке будівництво є самочинним, і за загальним правилом особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Таким чином, [PERSON]. не є власницею будівлі літера „О”, і не вправі вимагати судового захисту з підстав ст. 392 ЦК України, оскільки суд визнає за особою лише таке право, що існує і яке оспорюється або не визнається. Зважаючи на вимоги ст. 11 ЦПК України щодо розгляду цивільної справи в межах заявлених позовних вимоги, суд також зазначає, що позивачкою заявлено позовну вимогу про визнання права власності на об'єкт нерухомості (літню кухню літера „Б”), який не існує, адже був знесений при будівництві будівлі літера „О”. Щодо позовної вимоги про визнання факту здійснення реконструкції літньої кухні літера „Б” такою, що відповідає діючим будівельним, санітарним, гігієнічним, екологічним, протипожежним нормам і правилам, суд дійшов висновку, що така також не підлягає задоволенню, адже такий спосіб захисту не визначений у законодавстві (ст. 4 ЦПК України) і не спрямований на захист права (ст. 1 ЦПК України). Таким чином, розглянувши справу в присутності представників сторін, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи та перевіривши такі доказами, суд дійшов висновку, що позовна заява задоволенню не підлягає. Питання про розподіл судових витрат вирішується відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed