Jurisdiction: civil
Date: 2008-10-22 00:00:00

Позивачка, уточнивши позовні вимоги, просить суд скасувати рішення сесії 23 скликання [INFO] від 21 листопада 2001 року № 15 «Про дозвіл збору попередніх узгоджень вибору і дослідженню земельної ділянки», рішення сесії 23 скликання [INFO] від 01 березня 2002 року № 14 в «Про затвердження матеріалів попередніх узгоджень вибору земельної ділянки і надання дозволу на складання проекту землеустрою по відводу земельної ділянки», рішення сесії 23 скликання [INFO] від 25 березня 2002 року № 9 частині вилучення з фактичного користування ТСО [INFO] земельної ділянки, орієнтовною площею 0,04 га і заборони використанні даної земельної ділянки [PERSON] Також просить суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений [INFO] з ТОВ [INFO]. Вимоги мотивує тим, що вона є членом садово-огородницького товариства [INFO]. В її користуванні з червня 2001 року знаходиться земельна ділянка за [NUMBER], яку вона обробляє і сплачує внески. Вважає що оскільки їй правомірно була надана у користуванні земельна ділянка ТСО [INFO], потрібно скасувати рішення [INFO], тому що ТСО [INFO] раніш надавалось право на користування земельної ділянки і оформлення акту вибору і дослідженню земельної ділянки у натурі, крім того ТОВ [INFO] відмовлено в подальшому в оформленні документів на земельну ділянку, відведену для будівництва і обслуговуванню [ADDRESS] Представник [INFO] позов не визнав з тих підстав, що рішення були прийняти відповідно діючого законодавства і права позивачки порушені не були. Представник Товариства садоводів - огородників [INFO] позов також не підтримав, та пояснив, що рішенням ради № 9 від 25 березня 2002 року з фактичного користування ТСО [INFO] земельна ділянки площею 0,04 га була виключена у зв'язку з прийняттям селищною радою рішення про будівництво овочевого ринку, державного акту на право користування земельною ділянкою товариству не надавалось. [PERSON] і будь яким іншим членам товариства було заборонено використання цієї земельної ділянки. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю [INFO] в судове засідання не з′явився. Вислухавши позивачку і її представника, вивчивши й перевіривши матеріали цивільної справи, суд прийшов до висновку, що позов не заснований на законі й не підлягає задоволенню з наступних підстав. Право постійного користування земельною ділянкою згідно ст.92 ЗК України - це право володіння й користування земельною ділянкою, що перебуває в державній або комунальній власності, без встановлення строку. Відповідно до статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документу, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Відповідно ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення яких-небудь порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою й відшкодуванню заподіяних збитків. Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси, що також закріплено у ст. 152 ЗК України. Поняття „цивільний інтерес” слід розуміти, як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції <nau://254к/96-ВР/> і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам (Рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України). У судовому засіданні встановлено, що рішенням 41 сесії [INFO] 23 скликання від 20 вересня 2001 року № 17 був наданий дозвіл ТСО [INFO] на складання проектів відводу земельних ділянок площею 10,875 га для ведення садівничої діяльності по адресі: [ADDRESS], що підтверджується копією вказаного рішення. В цьому рішенні наданий дозвіл на вибор і дослідження земельної ділянки у натурі, який повинен бути узгоджений з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно - епідеміологічним органами, органом архітектури і бути поданий на розгляд відповідної міської державної адміністрації або органу місцевого самоврядування, але ці вимоги не були виконані товариством (л.с.8). ТОВ [INFO] відповідно до договору оренди від 26 травня 2006 року, укладеного з [INFO], є користувачем земельної ділянки площею 0,0405 га для будівництва та обслуговування овочевого ринку на землях [INFO] за адресою: [ADDRESS], в районі БТУ [INFO], що не оскаржувало ся сторонами у судовому засіданні, також представник ТСО [INFO] і позивачка пояснили, що правовстановлюючі документи на цю земельну ділянку вони не одержували. Таким чином, позивачка незаконно використовує спірну земельну ділянку, площею 0,04 га, яка входить в межі земельної ділянки, площею 0, 0405 га, наданій [INFO] ТОВ [INFO] відповідно до договору оренди на землях [INFO]. Таким чином, використання позивачем земельної ділянки, якою незаконно користується ТСО [INFO], яке не оформило до цього часу право установчі документи. [INFO] не ухвалювалися рішення про передачу у власність або оренду земельної ділянки садово-городницькому товариству [INFO] в районі будинку творчості учених [INFO] по [ADDRESS] із земель [INFO]. У чинність ст.212 Земельного Кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування витрат, понесених за час незаконного користування ними. Посилання позивачки на те, що вона користується земельною ділянкою правомірно, так як вона надана її як члену ТСО [INFO], суд вважає необґрунтованими, оскільки рішенням [INFO] № 9 від 25 березня 2002 року з фактичного користування ТСО [INFO] земельна ділянки площею 0,04 га була виключена у зв'язку з прийняття рішення про будівництво овочевого ринку, а [PERSON] і будь яким іншим членам товариства заборонено використання цієї земельної ділянки. Зазначене рішення є чинним, не оскаржувалося ТСО [INFO], іншими юридичними особами та не може порушувати права позивачки, яка не має правоустановчих документів на земельну ділянку, її користування було тимчасовим. Тому вимоги позивачки про скасування рішення сесії 23 скликання [INFO] від 21 листопада 2001 року № 15 «Про дозвіл збору попередніх узгоджень вибору і дослідженню земельної ділянки», рішення сесії 23 скликання [INFO] від 01 березня 2002 року № 14 в «Про затвердження матеріалів попередніх узгоджень вибору земельної ділянки і надання дозволу на складання проекту землеустрою по відводу земельної ділянки», рішення сесії 23 скликання [INFO] від 25 березня 2002 року № 9 не засновані на нормах діючого законодавства і не можуть бути задоволені, підстав до цього до суду не надано, як і самих рішень № 15 від 21.11.01 року, так № 14 від 1.03.02 року. Відповідно до ст.ст. 125, 126 ЗК України, засобами доведення наявності права власності і права користування земельною ділянкою є тільки правовстановлюючі документи на землю - державний акт або договір оренди земельної ділянки, за умови їх державної реєстрації. Як випливає з матеріалів справи, [PERSON] не представила суду передбачених Земельним Кодексом України доказів права власності або права користування на прошену нею земельну ділянку. Доводи позивачки на те, що вона з 2001 року є членом садово-городницького товариства [INFO]» і на цій підставі має право на спірну земельну ділянку не засновані на законі і правового значення для розгляду даної справи не мають. Згідно ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право отримується громадянами, юридичними особами і державою виключно відповідно до закону. Пунктом 34 статті 26 Закону України від 21 травня 1997 року «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачена виняткова компетенція сільських, селищних, міських Рад, рішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Згідно ст. 12 ЗК України, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян і юридичних осіб, відноситься до повноважень сільських, селищних, міських Рад в області земельних відносин на території сіл, селищ, міст. Відповідно до статті 19 Конституції України органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти тільки в межах повноважень, які передбачені Конституцією і законами України. Суд вважає, що при встановлених судом обставинах, дії відповідача, як суб'єкта владних повноважень, по ухваленню оспорюваних рішень не порушують права і інтереси позивачки [PERSON], яка має право на звернення до органів місцевого самоврядування із заявою про передачу їй у власність земельної ділянки в порядку ст. 118 ЗК України. Суд також вважає, що позовні вимоги відносно визнання недійсним договору оренди земельної ділянки не підлягають задоволенню. Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першої-третьої, п'ятої і шостої статті 203 ЦК України. При цьому, на підтвердження своїх позовних вимог [PERSON] не надала суду ніяких доказів, підтверджуючих недійсність договору оренди земельної ділянки, тоді як згідно статті 60 ЦПК України, тягар доведення в цій частині позову покладений на позивача. Згідно ч.2 ст. 651 ЦКо України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У судовому засіданні встановлено, що 26 травня 2006 року, між ТОВ [INFO] і [INFO] був укладений договір оренди земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0405 га для будівництва і обслуговування овочевого ринку, розташованої на землях [INFO], але сам договір позивачка суду не надала. Позивачкою не доведений той факт, що договір оренди земельної ділянки, укладений між ТОВ [INFO] і [INFO] , порушує її право користування земельною ділянкою, крім того, у неї не виникає право оскаржувати, як фізичною особою угоди, складеною між цими юридичними особами. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин, розглянувши справу, залучивши до участі у справі осіб, на права або обов'язки яких може вплинути рішення в справі, ретельним чином дослідивши і оцінивши докази по справі, перевіривши обставини справи, суд вважає позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed