Jurisdiction: civil
Date: 2008-10-19 00:00:00

В червні 2007 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , треті особи: Головне управління юстиції в м. Києві, приватний нотаріус [PERSON] . про визнання договору дарування квартири недійсним посилаючись на те, що з 1962 року по 1967 рік перебував в шлюбі з [PERSON] Від шлюбу є син [PERSON] - відповідач по справі. З 1996року він, позивач, являється інвалідом 2-ї групи і потребує стороннього догляду. В 1997 році відповідач, який проживає окремо від нього, запропонував йому матеріальну допомогу в обмін на квартиру [ADDRESS] , яка належала йому на праві приватної власності. 20 жовтня 1997 року був укладений договір, тексту якого він не читав, так як на той час був незрячим. Нотаріус змісту угоди не роз»яснив. При цьому йому надали документи та направили руку на місце підпису. Після укладення договору відповідач взяті на себе зобов»язання жодного разу не виконав, матеріальну допомогу не надавав, квартиру не оплачував. В 2001 році він, не знаючи про зміст договору склав заповіт на свою дружину [PERSON] , яка в грудні 2006 року випадково знайшла договір дарування від 20.10.1997 року, укладення якого він не бажав і про наявність якого не знав. Вважає, що договір дарування був укладений з метою приховати інший дійсний правочин про довічне утримання. Посилаючись на норми ст. ст. 235, 717 ЦК України, просив визнати недійсним вищевказаний договір дарування. В процесі розгляду справи позивач змінив підставу позовних вимог, зазначаючи, що відповідач скористався його безпорадним станом, тим що він не міг прочитати договір, умисне ввів в оману шляхом повідомлення відомостей, що не відповідали дійсності, замовчуючи про втрату ним квартири у разі підписання договору. Відповідач умовив його підписати договір, в якому нібито йшлось про матеріальну підтримку, а не про відчуження квартири. Просив визнати договір дарування недійсним, як правочин вчинений під впливом обману, визнати початок перебігу позовної давності з грудня 2006 року. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав Відповідач [PERSON] позов не визнав. Заперечення обґрунтував тим, що [PERSON] підписував договір самостійно, оскільки значних проблем з зором він не мав, був і є зрячим. Про забезпечення батька та його утримання домовленості не було, оскільки батько знав про його матеріальне становище і неспроможність надавати матеріальну допомогу. Знаючи, що батько іншого житла не має, він не вимагав від нього звільнення спірної квартири, він в ній проживає і користується на теперішній час. Відчужувати квартиру і позбавляти батька житла він наміру не має. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з»явився, в процесі розгляду справи пояснив, що на час підписання договору дарування [PERSON] усвідомлював свої дії, знав, що підписує договір дарування квартири, бачив його та читав. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, вислухавши виступ адвоката, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи суд прийшов до наступного. Згідно ч. 4 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК , що набрав чинності з 01.01.2004 року до даних правовідносин слід застосовувати Положення ЦК України в редакції 1963 року. Згідно з п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року з наступними змінами «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст. 57 ЦК України суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв»язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, які мають істотне значення для угоди, що укладається. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначав, що укладаючи угоду він діяв під впливом обману стосовно прав та обов’язків сторін угоди, так як не мав наміру втрачати право власності на спірну квартиру, а сприймав угоду, як договір довічного утримання. Між тим, як вбачається з матеріалів справи, договір дарування квартири [ADDRESS] був укладений 20.10.1997 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] і зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] в реєстрі за [NUMBER] . Даний договір підписано в присутності приватного нотаріуса, встановлено особу сторін та їх дієздатність. Відповідно до п. 1 вказаного договору, даруватель подарував, а обдарований прийняв в дар квартиру [ADDRESS] . Майже 10 років питань щодо чинності вказаного договору у позивача не виникало. Будь-яких вимог щодо надання матеріальної допомоги та довічного утримання позивач до відповідача не пред»являв. В судовому засіданні встановлено, що обов»язку по догляду за позивачем та його матеріальному утриманні за спірним договором відповідач на себе не брав. Позивач [PERSON] , підписуючи договір, мав на меті саме подарувати квартиру своєму сину, при цьому будь-який умов, за яких мав бути укладений договір, позивачем не висувалося, волевиявлення його було вільним та спрямовано на настання тих правових насідків, що обумовлені договором. Та обставина, що позивач був сліпий на момент підписання договору не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні і позивачем не доведена. З наданої ним медичної документації вбачається, що він страждав зрілою катарактою правого ока і початковою катарактою лівого ока. Втрата зору позивачем на момент підписання договору жодними медичними документами не підтверджена. (а. с. 5-9). Пояснення позивача щодо обставин підписання договору в процесі розгляду справи були суперечливими і непослідовними. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги він посилався на те, що його руку направили на місце, де необхідно було поставити підпис. В той же час, він стверджував, що договору дарування не підписував і підпис в договорі дарування квартири йому не належить, в зв»язку з чим судом була призначена по справі почеркознавча експертиза. На вирішення експертизи було поставлено питання чи виконано підпис і прізвища « [PERSON] » самим [PERSON] . Однак, від надання в розпорядження експерта вільних зразків почерку та підпису за період 1996-1997 роки позивач [PERSON] ухилився. Згідно повідомлення № 578 від 05.09.2008 року, за наявними матеріалами проведення почеркознавчої експертизи стало неможливим. (а. с. 79). Крім цього, позивач не довів в судовому засіданні, що договір дарування був укладений внаслідок обману з боку сина [PERSON] Доказів, повідомлення відповідачем відомостей, що не відповідають дійсності або замовчування обставин, які мають істотне значення для угоди, позивачем не було надано. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність порушення прав позивача з боку відповідача при укладенні договору дарування. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив строку позовної давності є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від того, чи дійсно права позивача порушені. Оскільки цивільно-правовий інститут позовної давності належить до інститутів матеріального права суд встановивши, що строк позовної давності пропущено і підстав до його продовження немає, може відмовити в задоволення позову. Доводи позивача про те, що про договір дарування йому стало відомо в грудні 2006 року, а тому перебіг строку позовної давності починається саме з грудня 2006 року суд не приймає до уваги, оскільки договір дарування укладений 10 років тому, позивач знав, що укладається саме договір дарування, що доведено в даному судовому засіданні. За таких обставин суд приходить до висновку, що строк позовної давності пропущено і підстав для визнання перебігу позовної давності з грудня 2006 року немає. З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed