Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-06 00:00:00

У березні 2008 р. [PERSON] пред'явив позов до [PERSON], у якому просив визнати недійсним договір дарування садиби [ADDRESS], укладений між ним та [PERSON] Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що оспорюваний договір від його імені укладено [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 01.06.1994 р. виконкомом Олбинської сільської ради (реєстровий № 431). Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що цієї довіреності він не давав, що вона ним не підписана, що він не мав наміру відчужувати у будь-який спосіб (зокрема, продавати та дарувати) вищевказаний будинок і не уповноважував інших осіб вчиняти дії, спрямовані на відчуження належної йому садиби. Про те, що даний будинок подаровано, він не знав. Крім того, для того, щоб подарувати будинок, він мав би спочатку зареєструвати право власності на нього, але він це своє право не зареєстрував, до Ніжинського міжміського бюро технічної інвентаризації з даного приводу не звертався і нікому не давав доручення на вчинення таких дій, а на замовленні № 95/40 від 25.02.1994 р. відповідного змісту стоїть не його підпис. Отже право власності на належний йому будинок зареєстровано без його згоди. Оскаржуваним рішенням позов задоволено: оспорюваний [PERSON] договір визнано недійсним; на його користь з [PERSON] стягнуто відшкодування судових витрат у загальній сумі 16 грн. Додатковим рішенням цього ж суду від 11.09.2008 р. з останньої на користь позивача стягнуто відшкодування судових витрат у загальній сумі 554 грн. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати постановлене по справі рішення і відмовити у задоволенні позову. При цьому вона посилається на те, що: - на порушення ст. 11 ЦПК України, суд вийшов за межі позовних вимог. Так, [PERSON] як на підставу своїх вимог не посилався на те, що оспорювану угоду ним укладено внаслідок помилки, і підставою позову ним зазначено ст. 203 і ст. 215 (без посилання на конкретну її частину) ЦК України, а суд вирішив спір на підставі ст.ст. 44 і 56 ЦК УРСР, 1963 р.; у резолютивній частині рішення не вказано, на підставі яких норм права визнано недійсним оспорюваний позивачем договір. Т.я. такі вимоги не заявлялися, то вона не могла їх спростувати у ході судового розгляду справи, - жодного доказу на підтвердження своїх вимог позивач не надав, - оспорюваний договір укладено з ініціативи [PERSON]. Про те, що він подарував їй спірну садибу, знали сусіди і колишній Олбинський сільський голова. Причиною укладення цього договору було небажання батьком переходу садиби, про яку йдеться, у власність інших осіб - її (відповідача) свекрухи [PERSON] та сестри [PERSON], а також бажання, щоб вона (відповідач) йому допомагала і доглядала його, що вона й робила до лютого 2006 р. - до того часу, поки [PERSON] не стала доглядати за ним, документально оформивши це з метою отримання відповідної допомоги, і припинила допуск її до спірного будинку, - даний позов пред'явлено під впливом [PERSON], - на підтвердження того, що підпис у довіреності [PERSON]., якою він уповноважив [PERSON] укласти оспорюваний договір, вчинено ним самим, і що цей договір укладено саме з його (позивача) ініціативи, вона заявляла клопотання про призначення відповідної судової почеркознавчої експертизи та про допит у суді свідків [PERSON] і [PERSON], але суд їх відхилив, чим порушив ч. 4 ст. 10 ЦПК України і проявив упередженість до неї, - для підтвердження факту реєстрації вищевказаної довіреності, виданої 01.06.1994 р. [PERSON] [PERSON], вона заявляла клопотання про витребування з Олбинської сільської ради журнал реєстрації нотаріальних дій, але вона надала не той журнал, де реєструються ці дії, а інший. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Постановляючи оскаржуване рішення, суд І інстанції виходив з того, що видаючи 01.06.1994 р. [PERSON] довіреність на укладання від його імені з [PERSON] договору дарування спірної садиби, яка посвідчена виконкомом Олбинської сільської ради (реєстровий № 431), [PERSON] діяв під впливом помилки, не розуміючи наслідків укладання у подальшому договору дарування, і що було відсутнє волевиявлення позивача на її дарування. Але з таким висновком не погоджується апеляційний суд. Так, по справі встановлено, що: - до укладання оспорюваної угоди позивачеві на праві власності належав буд. [ADDRESS], що підтверджується копією відповідного свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Козелецької районної Ради народних депутатів від 25.02.1994 р. Це його право було зареєстровано у Ніжинському МБТІ 04.03.1994 р. (а.с. 44), - 25.02.1994 р. [PERSON] у Ніжинському МБТІ зробив замовлення на виготовлення довідки, необхідної для дарування належного йому будинку, і 04.03.1994 р. таку довідку - довідку-характеристику цього будинку за вих. № 40 йому було видано, що підтверджується копіями даних документів (а.с. 9, 43), - 01.06.1994 р. позивач видав [PERSON] (своєму зятеві - чоловікові відповідача) довіреність, згідно з якою він довіряє останньому подарувати вищевказаний будинок (садибу) на його ([PERSON]) розсуд, для чого надав йому право виконувати усі дії, пов'язані з цим дорученням. Дану довіреність посвідчено 01.06.1994 р. секретарем Олбинської сільської Ради народних депутатів; вона містить підпис [PERSON]., завірена підписом секретаря та печаткою Ради (її копія на а.с. 46), - 03.06.1994 р. [PERSON] від імені позивача на підставі вищевказаної довіреності уклав договір дарування спірної садиби (його копія на а.с. 10-11), згідно з яким останній подарував, а [PERSON] прийняла у дар жилий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS]. Цей договір посвідчено 03.06.1994 р. державним нотаріусом Остерської державної нотаріальної контори (реєстровий № 1289), - 29.07.1994 р. відповідач звернулася до Ніжинського МБТІ з замовленням зареєструвати зазначений вище договір і Ніжинським МБТІ його було зареєстровано, що підтверджується копіями даного замовлення (а.с. 12) і відповідної довідки Ніжинського МБТІ від 03.03.2008 р. № 623 (а.с. 8). З вищенаведеного апеляційний суд робить наступні висновки. Доводи та мотиви, з яких позовна сторона вимагає задоволення своїх вимог, категорично відкидаються стороною відповідача. Таким чином, [PERSON] в силу ст.ст. 10 ч. 2, 60 ЦПК України зобов'язаний їх довести належними й допустимими доказами, але таких суду не надано. Так, для з'ясування достовірності підпису [PERSON]. у виданій [PERSON] довіреності на укладання договору дарування належного йому будинку необхідні спеціальні знання у галузі почеркознавства. Але позовна сторона не заявляла клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи для підтвердження своїх вимог; у апеляційному суді вона висловила бажання, щоб її провела [PERSON] Сторона відповідача на підтвердження своїх заперечень проти даної обставини просила призначити таку експертизу, але місцевий суд відмовив у задоволенні цього клопотання. Тож твердження [PERSON]. і його представника про те, що довіреності на укладання від його імені оспорюваного договору на ім'я [PERSON] він не давав, що вона ним не підписана, що він не мав наміру відчужувати у будь-який спосіб вищевказаний будинок і не уповноважував інших осіб вчиняти дії, спрямовані на його відчуження, що він не знав, що даний будинок подаровано, не можна брати до уваги, оскільки вони є недоведеними. Доводи позовної сторони відносно того, що право власності на спірний будинок до укладення договору дарування [PERSON] не зареєстрував у Ніжинському міжміському бюро технічної інвентаризації, спростовується копією свідоцтва про право власності на цей будинок на його ім'я(а.с. 44), а доводи про те, що з приводу реєстрації даного права він до цього бюро не звертався і нікому не давав доручення на вчинення таких дій, що воно зареєстровано без його згоди та що на замовленні № 95/40 від 25.02.1994 р. відповідного змісту стоїть не його підпис, ніяк не підтверджені. Зі змісту позовної заяви [PERSON]. вбачається, що він не посилався на те, що договір дарування спірної садиби з [PERSON] ним укладено внаслідок помилки, і що він має бути визнаний недійсним на підставі ст. 56 ЦК УРСР, 1963 р. (а.с. 5-7). Ч. 1 ст. 11 ЦПК України прямо й конкретно передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, і у межах заявлених ними вимог. Отож задоволення місцевим судом позову з тих підстав, що видаючи довіреність на укладання з [PERSON] договору дарування спірної садиби, [PERSON] діяв під впливом помилки, не розуміючи наслідків укладання у подальшому договору дарування, суперечить наведеній нормі процесуального права. До того ж, в оскаржуваному рішенні не зазначено, у чому полягає помилка позивача, що спричинила укладення ним оспорюваного правочину, та механізм її виникнення. Узагальнюючи вищеописане, апеляційний суд вважає, що рішення суду І інстанції підлягає скасуванню з постановленням рішення про відмову в позові. У порядку ч. 5 ст. 88 ЦПК України з позивача на користь відповідача належить стягнути 300 грн. 15 коп. на відшкодування понесених судових витрат (квитанції на а.с. 61-62,90-93); постановлене по справі додаткове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на підставі цієї ж норми права підлягає скасуванню у зв'язку з відмовою в позові. Враховуючи викладене,

Outcome: approved