Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-19 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до Комунального лікувально - профілактичного закладу Прилуцька центральна міська лікарня про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, посилаючись на те, що вироком Прилуцького міськрайонного суду від 15 листопада 2007 року лікар КЛПЗ „Прилуцька центральна лікарня” визнаний винним та засудженим за ч.1 ст. 140 КК України за невиконання своїх професійних обов”язків через недбале чи несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки для хворого - смерть чоловіка позивачки [PERSON] З вини [PERSON] вона понесла матеріальні витрати на поховання чоловіка, у вигляді поминальних обідів, встановлення пам”ятників на суму 6100 грн., та оплатою навчання доньки - 21 560 грн. Смерть чоловіка через недбале ставлення лікаря до виконання своїх службових обов”язків завдала їй моральної шкоди, яку вона просила стягнути на її користь в розмірі 150 000 грн. Оскаржуваним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 28 травня 2008 року з КЛПЗ „Прилуцька центральна міська лікарня” позовні вимоги задоволені частково. На користь [PERSON] стягнуто 15387 грн. 70 коп. на відшкодування матеріальної шкоди та 60 000 грн. моральної шкоди, а в іншій частині позовних вимог [PERSON] відмовлено. КЛПЗ „Прилуцька центральна міська лікарня” звернулася до суду з апеляційною скаргою на рішення суду. В апеляційній скарзі КЛПЗ „Прилуцька центральна міська лікарня” просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Апелянт посилається на те, що на даний час [PERSON] не перебуває у трудових відносинах з ЦМЛ, звільнений за власним бажанням, та відповідно до ст. 88 КК України вважається особою, що не має судимості. Оскільки ст. 1166 ЦК України передбачається, що майнова шкода відшкодовується особою, яка її безпосередньо заподіяла, а з висновків судово-медичної експертизи № 215 від 29.03.2007 року та комісійної судово-медичної експертизи № 319 від 14.06.2007 року вбачається, що тілесні ушкодження, від яких помер [PERSON] виникли в результаті травмуючого впливу зовнішніх частин вантажного автомобіля, тому апелянт вважає, що винним в смерті [PERSON] є водій транспортного засобу, який повинен бути належним відповідачем у справі і на якого слід покласти обов'язок по відшкодуванню шкоди. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміни з таких підстав. Задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON] суд першої інстанції виходив з того, що вироком Прилуцького міськрайонного суду від 15 листопада 2007 року лікар КЛПЗ „Прилуцька центральна міська лікарня” [PERSON] визнаний винним у невиконанні та неналежному виконанні своїх професійних обов'язків внаслідок недбалого та несумлінного до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки для хворого - смерть [PERSON], в зв'язку з чим позивачка понесла витрати на поховання чоловіка, а саме обов'язкові ритуальні послуги, встановлення пам'ятника, які підлягають відшкодуванню в межах, передбачених законом. Стягуючи кошти на навчання доньки померлого, у розмірі Ѕ частини його вартості, суд виходив з того, що вона втратила батька з вини працівника відповідача, кошти на її навчання відповідно до обов”язку одного з батьків підлягають стягненню в Ѕ частині. Моральна шкода, яка полягає у втраті чоловіка та батька з необережної вини працівника відповідача, що призвело до певних моральних страждань, необхідності самоорганізування позивачки, додаткових зусиль свого працевлаштування та втрати звичного і належного способу життя складає 60 000 грн. Проте, з таким висновком суду не може погодитись апеляційний суд, оскільки він не відповідає вимогам закону та не ґрунтується на матеріалах справи. Стягуючи на користь позивачки 12 331 грн.40 коп. за навчання дитини, яка втратила батька, суд виходив з того, що відповідно до ст.ст. 198 - 200 СК України, якщо повнолітні діти продовжують навчання і в зв”язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов”язані утримувати їх до досягнення 23 років. Дитина втратила батька з вини працівника відповідача, кошти на її навчання відповідно до обов”язку одного з батьків підлягають стягненню в Ѕ частці з відповідача - КЛПЗ „Прилуцька центральна міська лікарня”. Проте, такий висновок суду суперечить вимогам цивільного законодавства. Нормами Сімейного кодексу України також не передбачена можливість стягнення витрат на навчання дитини з підприємства, установи чи організації, завданої неправомірними діями його працівника. До того ж, витрати на навчання дитини на майбутній час, не є заподіянням шкоди, яка підлягає відшкодуванню підприємством, тому рішення суду першої інстанції в цій частині не може залишитись в силі і стягнута судом сума у відшкодування матеріальної шкоди підлягає зменшенню на суму 12 331 грн.40 коп. Також підлягає зменшенню і стягнута судом сума у відшкодування витрат на поховання та встановлення пам”ятника з тих підстав, що відповідно до ч.1 ст. 1166 та ч.2 ст. 1187 ЦК України майнова шкода відшкодовується особою, яка її завдала. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України за №6 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди” від 27 березня 1992 року, з наступними змінами шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них у частині, заподіяній нею. Як вбачається з матеріалів справи, висновком судово-медичної експертизи № 215 від 29.03.2007 року та комісійної судово-медичної експертизи № 319 від 14.06.2007 року у [PERSON] мали місце тілесні ушкодження у вигляді закритої травми грудної клітини, множинні переломи, розрив пареєтальної плеври з обох сторін, крововилив у ліву та праву плевральну порожнини, закритої тупої травми живота, надриву правої долі печінки по нижньому краю, крововилив у черевну порожнину, повного розриву тазово - крижового зчленування зліва з крововиливом в тазову клітковину, синці та садни обличчя, тулуба, верхніх та нижніх кінцівок, забійних ран верхніх та нижніх кінцівок. Безпосередньою причиною смерті явився травматичний шок на фоні вищевказаної травми. Дані тілесні ушкодження могли виникнути в результаті травмуючого впливу зовнішніх частин вантажного автомобіля. Між нанесеними тілесними ушкодженнями і смертю існує прямий причинно наслідковий зв”язок. Зазначеними висновками встановлено, що при наданні своєчасної кваліфікованої допомоги не виключена можливість, що потерпілий міг залишитися живим. Тобто, за висновками експертів, у смерті потерпілого винен не тільки працівник відповідача, а й інша особа - водій транспортного засобу, а тому відповідно до зазначених вище вимог цивільного законодавства, та обставин справи, розмір заподіяної з вини працівника відповідача матеріальної і моральної шкода повинен бути зменшений до 30%. Апеляційний суд вважає, що вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, яку позивачка просила стягнути на її користь в розмірі 150 000 грн., суд обґрунтовано врахував, що потерпілий незалежно від будь - кого довів себе до алкогольної інтоксикації, через що був неспроможний повідомити про обставини, які склалися з ним, а також врахував необережну форму вини лікаря [PERSON] Проте, апеляційний суд вважає, що стягнута судом сума у відшкодування моральної шкоди 60 000 грн. підлягає зменшенню до 18 тисяч гривень з підстав, зазначених вище. У зв”язку з чим, за понесені позивачкою витрати на поховання чоловіка, а саме обов'язкові ритуальні послуги, встановлення пам'ятника, підлягають зменшенню до 751 грн. до 18 тисяч гривень у відшкодування моральної шкоди. Доводи апеляційної скарги про те, що на даний час [PERSON] не перебуває у трудових відносинах з ЦМЛ, звільнений за власним бажанням, та відповідно до ст. 88 КК України вважається особою, що не має судимості, не можуть бути підставою для звільнення підприємства від відшкодування шкоди повністю.

Outcome: partial