Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-17 00:00:00

В травні 2008 року позивачка звернулась до суду з вказаним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що 06.12.1986 року був зареєстрований шлюб сторін, від якого мають двох повнолітніх дітей. Шлюб розірвано 19.11.2007 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. Ними було отримано для будівництва у 1988 році земельну ділянку, площею 0,146 га, у [ADDRESS] . На підставі рішення Білогородської сільської ради №18 від 15.04.2004 року про затвердження технічної документації по матеріалах інвентаризації і передачу земельних ділянок у приватну власність, відповідачем було отримано Державний акт на право приватної власності на названу земельну ділянку. На цій ділянці сторонами спільно у шлюбі збудовано житловий будинок, який складається з кухні 1-1 площею 11,3 кв.м, житловою кімнатою 1-2 площею 21,5 кв.м, ванни 1-3 площею 3,5 кв.м, веранди І площею 19,7 кв.м., що підтверджується технічним паспортом на будинок та планом забудови. Дане майно набуто під час шлюбу, на спільні кошти подружжя, проте право власності на майно подружжя зареєстроване за відповідачем. Просила визнати за нею право власності на 1/2 частину майна, а саме земельної ділянки площею 0,146 га та житлового будинку з надвірними спорудами, іншу 1/2 частину просить визнати за відповідачем [PERSON] , скасувавши частково рішення сільської ради про передачу у приватну власність земельної ділянки відповідачу, а також визнати недійсним Державний акт на право власності відповідача на цю землю. В судовому засіданні позивачка підтримала заявлені вимоги, просила задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити. Підтвердив, що земельна ділянка та будинок набуто сторонами під час перебування у шлюбі, спільними коштами, пояснити причини незгоди з позовом не зміг. Представник відповідача Білогородської сільської ради у судове засідання не з`явився двічі, а саме 28.07.2008 року та 18.08.2008 року, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомляв, тому суд, узгоджено з думкою сторін, присутніх у судовому засіданні, ухвалив слухати справу у його відсутність, на підставі наявних у справі доказів та пояснень інших сторін. Суд, заслухавши пояснення сторін і дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що 06.12.1986 року був зареєстрований шлюб сторін, від якого мають двох повнолітніх дітей. Шлюб розірвано 19.11.2007 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. Сторонами було отримано для будівництва житлового будинку у 1988 році земельну ділянку, площею 0,146 га, у [ADDRESS] . На підставі рішення Білогородської сільської ради №18 від 15.04.2004 року про затвердження технічної документації по матеріалах інвентаризації і передачу земельних ділянок у приватну власність, відповідачем було отримано Державний акт на право приватної власності на названу земельну ділянку. На цій ділянці сторонами спільно у шлюбі збудовано житловий будинок, який складається з кухні 1-1 площею 11,3 кв.м, житловою кімнатою 1-2 площею 21,5 кв.м, ванни 1-3 площею 3,5 кв.м, веранди І площею 19,7 кв.м., що підтверджується технічним паспортом на будинок та планом забудови. Дане майно набуто під час шлюбу, на спільні кошти подружжя, проте право власності на майно подружжя зареєстроване за відповідачем. Тому суд вважає, що права позивачки порушено оспорюваними рішенням сільради та Державним актом на право власності на землю. Ст. 216 ЦК України встановлює, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Право власності на вказане майно переходить до відповідача, але враховуючи те, що позивач перебував та перебуває у шлюбі з відповідачем, тому відповідно дане майно є спільною власністю позивача та відповідача. Згідно ст.60 СК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Outcome: approved