Jurisdiction: civil
Date: 2008-09-14 00:00:00

Позивачі звернулись до Ялтинського міського суду АРК із зазначеною позовною заявою в порядку процесуальних вимог цивільного судочинства і просять суд : - Визнати недійсним нотаріально посвідчений 4 лютого 2004 року договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] і [PERSON], [PERSON], зобов'язавши кожну сторону повернути у натурі все, що вони одержали на виконання цього правочину; - Визнати недійсним нотаріально посвідчений 14 листопада 2003 року договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] і [PERSON], зобов'язавши кожну сторону повернути у натурі все, що вони одержали на виконання цього правочину; - Визнати недійсною нотаріально посвідчену 28 березня 2003 року довіреність на розпорядження квартирою [ADDRESS], видану на ім'я [PERSON]; - Визнати недійсним нотаріально посвідчений 16 травня 2001 року договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] і [PERSON], зобов'язавши кожну сторону повернути у натурі все, що вони одержали на виконання цього правочину; - Визнати недійсним нотаріально посвідчений 12 квітня 2001 року договір купівлі-продажу квартири № [ADDRESS], укладений між [PERSON] і [PERSON]; - Визнати недійсним Свідоцтво від 29 березня 2001 року про право власності на зазначену квартиру, видане [PERSON]; - Визнати недійсним договір про реалізацію арештованого майна з прилюдних торгів, укладений між ВДВС м. Ялта і Підприємством - магазином комісійної торгівлі „Сімферопольторг” 6 жовтня 2000 року. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що вчинення зазначених правочинів щодо відчуження квартири [ADDRESS] було спрямовано на порушення конституційних прав власників квартири - позивачів у справі. [PERSON] і [PERSON] при цьому виходять з того, що порушення конституційних прав полягає у примусовому позбавленні їх права власності на зазначену квартиру без рішення суду, тобто в порушення ст. 41 Конституції України, ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як на правову підставу позову позивачі посилаються на вимоги ст. 228 ЦК України. Відповідачі [PERSON] і [PERSON], їх представник на підставі усної заяви [PERSON] заперечували проти позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість і законність набуття права власності на квартиру за вчиненим ними правочином. Також представником відповідачів було заявлено клопотання про закриття провадження у цивільній справі з підстав ст. п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, однак ухвалою від 15 вересня 2008 року суд в його задоволенні відмовив. Інші особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені у встановленому законом порядку, зокрема, у відповідності до вимог Конвенції про правову допомогу у цивільних, сімейних і кримінальних справах. Суд своєю ухвалою відмовив у залученні до участі до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, приватних нотаріусів і нотаріальної контори, адже рішення суду не може вплинути на їх цивільні права або обов'язки щодо однієї із сторін (ст. 35 ЦПК України). Особи, які беруть участь у справі, не заявили у суді, що факти, які мають значення для справи, їм відомі особисто, тому не вирішувалось питання про їх допит в якості свідків згідно зі ст. 184 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача [PERSON] і водночас представника позивачки [PERSON], відповідачів [PERSON] і [PERSON], їх представника на підставі усної заяви [PERSON], повно та всебічно з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з таких підстав. Рішенням Ялтинського міського суду АРК від 21 березня 2000 року задоволений позов [PERSON] до [PERSON] і [PERSON] про стягнення 34 084 гривні шляхом звернення стягнення на заставлене майно - квартиру [ADDRESS], яка належала позивачам на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 28 лютого 1997 року. Зазначене судове рішення набрало законної сили, і в порядку його виконання 6 жовтня 2000 року між ВДВС м. Ялта і Підприємством - магазином комісійної торгівлі „Сімферопольторг” був укладений договір про реалізацію арештованого майна з прилюдних торгів. На підставі акту про те, що квартиру залишено за стягувачем, оскільки торги не відбулись, Свідоцтвом від 29 березня 2001 року було посвідчено право власності на квартиру за [PERSON] 12 квітня 2001 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири № [ADDRESS]. На підставі договору купівлі-продажу від 16 травня 2001 року було здійснено відлучення квартири договір купівлі-продажу квартири [PERSON]. 28 березня 2003 року [PERSON] на підставі довіреності уповноважив на розпорядження квартирою [ADDRESS] [PERSON], який за договором купівлі-продажу від 14 листопада 2003 року від його імені здійснив відчуження квартири [PERSON] 4 лютого 2004 року за договором купівлі-продажу [PERSON] продала, а [PERSON] і [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ст. 227 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Разом з тим, вчинення зазначених правочинів не було спрямовано на порушення конституційних прав і свобод позивачів, знищення чи пошкодження їхнього майна, доказів на підтвердження таких обставин всупереч вимог ст. ст. 11, 60 ЦПК України суду не надано. Позивачі не були протиправно позбавлені майна, адже таке було вилучено в порядку примусового виконання вказаних рішень суду, що набрали законної сили, виходячи з того, що квартира була предметом застави за основним борговим зобов'язанням, що не суперечить ст. 41 Конституції України, ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, суд звертає увагу також й на те, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму за ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндікаційного позову, якщо для цього є передбачені ст. 388 ЦК України підстави. У противному випадку для широкого кола добросовісних набувачів, які під час укладення правочинів виявили добру волю і розумну обачність, буде існувати ризик неправомірної втрати майна, яке може бути витребувано в них у порядку реституції. За таких обставин визнання усіх вчинених добросовісними набувачами правочинів недійсними і застосування реституції є хибним способом правового захисту. Таким чином, розглянувши справу в присутності позивача і представників сторін, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що позовна заява задоволенню не підлягає у повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат вирішується відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed