Jurisdiction: civil
Date: 2008-09-17 00:00:00

Позивач 19.08.2008 року звернулася в суд із позовом до відповідача про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої протиправною бездіяльністю суб»єкта владних повноважень. Підставою звернення до суду із позовом вважає те, що 12 квітня 2006 року, біля 17 годин, на вул.Тетіївській в м.Монастирище Черкаської області її побив лопатою та ногами гр.[PERSON], внаслідок чого їй заподіяні тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості і вона стала інвалідом 1 групи. Того ж дня, 12 квітня 2006 року, вона повідомила до Монастирищенського РВ УМВС України в Черкаській області про вчинення відносно неї злочину. 27 квітня 2006 року відповідач виніс постанову про відмову в порушенні кримінальної справи по факту заподіяння їй тілесних ушкоджень. Вважаючи бездіяльність відповідача незаконною в частині неприйняття рішення за її заявою про вчинення злочину від 12 квітня 2006 року протягом встановлених законом строків, вона звернулась до суду з відповідним позовом. Постановою Монастирищенського районного суду Черкаської області від 10 червня 2008 року її позов задоволений частково, визнано незаконною бездіяльність відповідача в частині неприйняття рішення за її заявою від 12 квітня 2006 року протягом строків, встановлених ст.97 КПК України. Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави, зокрема, моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з ч.3 ст.8 Конституції України, норми Конституції України є нормами прямої дії, тому звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Вважає, що вище вказаною бездіяльністю Монастирищенського РВ УМВС України в Черкаській області їй заподіяна моральна (немайнова) шкода. Вона людина похилого віку, хворіє, у вказаний період знаходилась на лікуванні у травматологічному відділенні Монастирищенської центральної районної лікарні Черкаської області, тому усвідомлення очевидної неправомірності бездіяльності відповідача щодо розгляду її заяви про вчинення злочину від 12 квітня 2006 року спричинили їй тривалі душевні страждання, викликали сильні емоційні хвилювання, змусили її попри лікування, абсолютно нераціонально витрачати час і кошти на безпосереднє і опосередковане спілкування з юристами, подання заяв, скарг до прокуратур і судів всіх рівнів, до інших державних органів, зокрема, до УМВС України в Черкаській області, а також на переписку з Монастирищенським РВ УМВС. Розмір заподіяної їй моральної шкоди вона визначила в сумі 15 000 гривень і вважає його розумним і справедливим, таким, що відповідає ступеню і глибині завданих їй моральних страждань. Згідно з ст.3 Конституції України державою задекларовано пріоритет інтересів людини над інтересами держави. Зокрема, цією статтею Основного Закону України встановлено, що людина, її життя і здоров»я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов»язком держави. Просить стягнути з відповідача на її користь за рахунок коштів державного бюджету України завдану їй моральну (немайнову) шкоду в розмірі 15 000 гривень, а також судові витрати, пов»язані з оплатою витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30 гривень. У судове засідання позивач не з»явилася, зі слів її представника, в зв»язку із хворобою. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги позивача підтримала повністю та пояснила, що відповідач взагалі ніяких дій з приводу повідомлення про вчинення злочину відносно її довірительки не проводив. Про це свідчить рішення Монастирищенського районного суду. Повністю підтримує позовні вимоги і вважає, що вказана сума є значно меншою, ніж ті страждання, які перенесла її довірителька в зв»язку із бездіяльністю відповідача. Представник відповідача Монастирищенського РВ УМВС України в Черкаській області позовні вимоги не визнав повністю та пояснив, що перевірка за заявою позивача проводилась, так як 27 квітня 2006 року за зібраними матеріалами було прийняте рішення про відмову в порушенні кримінальної справи. Вказана постанова 15 травня 2006 року за скаргою позивачки скасована прокурором Монастирищенського району і матеріали надіслані для проведення додаткової перевірки. Після проведеної перевірки, 30 травня 2006 року було прийнято повторно рішення про відмову в порушенні кримінальної справи, яке 21 серпня 2006 року Монастирищенським районним судом скасоване і матеріали надіслані для проведення додаткової перевірки. 10 вересня 2006 року Монастирищенським РВ УМВС України в Черкаській області втретє винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи. 19 вересня 2006 року прокурором Монастирищенського району постанова від 10 вересня 2006 року скасована і порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, розслідування якої проводиться Христинівським РВ УМВС України в Черкаській області. Вважає, що вини Монастирищенського РВ УМВС України в Черкаській області у тому, що до теперішнього часу особі, на яку вказує позивачка, як на таку, що заподіяла їй тілесні ушкодження, не пред»явлено обвинувачення, немає. Підставою того, що особа, на яку вказувала позивачка, не притягнута до відповідальності, була відсутність свідків, а також відсутність акту судово-медичної експертизи про тяжкість тілесних ушкоджень. За таких обставин у них не було підстав порушувати кримінальну справу на протязі 10 днів, передбачених ст.94 КПК України. Вважає посилання позивачки, що тривале неприйняття Монастирищенським РВ УМВС України в Черкаській області рішення про порушення кримінальної справи та несвоєчасне повідомлення про відмову в порушенні кримінальної справи заподіяло їй моральну шкоду, є надуманими. За період до встановлення факту судово - медичною експертизою про заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень у Монастирищенського РВ не було підстав для порушення кримінальної справи, відсутні також були докази, що саме [PERSON] вчинив вказане діяння. Згідно роз»янень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року в редакції від 25.05.2005 року (пункт 3) «моральна шкода може полягати, зокрема, у приниженні честі, гідності, престижу або діловій репутації, моральних переживань в зв»язку із ушкодженням здоров»я, у порушенні права власності, у зв»язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв»язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків».Вважає, що ніяких ознак, які за роз»ясненням Верховного Суду України можна вважати такими, що заподіяли моральну шкоду, в діях працівників міліції немає. Заподіяні тілесні ушкодження позивачу не є наслідком відмови в порушенні кримінальної справи та не можуть вважатися такими, що сталися з вини працівників міліції. Вважає, що недоліки у їх роботі не можна вважати такими, що заважали встановленню істини по справі або зашкодили встановленню інших доказів у справі. Розслідування кримінальної справи Христинівським РВ не спростовує на даний час доводів, до яких прийшов Монастирищенський РВ щодо заподіяння позивачу тілесних ушкоджень [PERSON]. Критична оцінка з боку позивача повних фактів і недоліків, думки та судження не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди. Просить у задоволенні позову відмовити повністю. Представник третьої особи на стороні відповідача - Державного казначейства України у судове засідання не з»явився, про причини неявки суд не повідомив, про час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, про що свідчить розписка про вручення поштового відправлення. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи із наступного: - згідно з ч.3 ст.8 Конституції України, норми Конституції України є нормами прямої дії, тому звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується; - відповідно до ст.56 Конституції України дійсно кожен має право на відшкодування за рахунок держави, зокрема, моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень; - згідно ч.6 ст.1176 ЦК України шкода завдана фізичній особі не внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальноїї відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, незаконного постановлення рішення судом у цивільній справі, а внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності відшкодовується на загальних підставах; - відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірною бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала; - згідно ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає : 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв”язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров”я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв”язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім”ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв”язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи; - судом встановлено, що згідно Постанови Монастирищенського районного суду Черкаської області від 10 червня 2008 року «визнано незаконною бездіяльність Монастирищенського РВ УМВС України в Черкаській області в частині неприйняття рішення по заяві [PERSON] про вчинення злочину від 12.04.2006 року, протягом строків, встановлених статтею 97 Кримінально-процесуального Кодексу України»; - виходячи із позовних вимог позивача та із описової частини зазначеної постанови суду, бездіяльність відповідача мала місце з приводу несвоєчасного прийняття рішення за заявою позивача від 12 квітня 2006 року про вчинення злочину, яке всупереч ст.97 КПК України було постановлено лише 27.04.2006 року; - відповідно до положень ст.97 КПК України рішення за заявою про злочин повинно бути прийнято у 10-денний строк, тобто фактично відповідач зобов”язаний був постанови рішення до 22 квітня 2006 року включно і бездіяльність відповідача мала місце на протязі 4 днів, так як 27.04.2006 року воно було прийняте; - згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року в редакції від 25.05.2005 року «моральна шкода може полягати, зокрема, у приниженні честі, гідності, престижу або діловій репутації, моральних переживань в зв»язку із ушкодженням здоров»я, у порушенні права власності, у зв»язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв»язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків»; - у відповідності до ч.2 ст.10 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; - позивачем надано суду доказ бездіяльності відповідача; - разом з тим, будь-яких належних доказів заподіяння моральної шкоди позивачу вказаною бездіяльністю, зазначених у позовній заяві, у відповідності до ч.2 ст.57 ЦПК України та п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року в редакції від 25.05.2005 року, позивачем та її представником суду не надані; - пояснення представника позивача у відповідності до ч.2 ст. 57 ЦПК України не є доказом; - тому суд вважає, що позов не підлягає задоволенню; - крім цього, у відповідності до ст.25 Закону України “Про міліцію” № 565-ХІІ від 20.12.1990 року із змінами і доповненнями, не передачено відповідальності працівників міліції за нанесення моральної шкоди”; - судові витрати не підлягають стягненню на користь позивача на підставі ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed