Jurisdiction: civil
Date: 2008-09-07 00:00:00

03.09.2008 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання правочину - договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю, просить позов задовольнити, визнавши за нею право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з*явився з поважної причини, просить справу розглянути без його участі, позовні вимоги визнав повністю, не заперечує проти задоволення позову, згодний про розгляд справи на попередньому розгляді, про що суду надав заяву. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що 28 квітня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами, розташований в [ADDRESS] Відчужуваний житловий будинок належав відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори 07.02.1997 року за № 189 і зареєстрованого в БТІ м. Слов*янська 10.02.1997 року за № 7642. Продаж будинку здійснений за суму 7855, 00 гривень. Договір купівлі-продажу спірного будинку було укладено та посвідчено 28.04.1999 року завідуючим Краснолиманською філією Краматорської універсальної біржи «Примус» . Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, в тому числі із правочинів. У відповідності ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до абзацу 15 зазначеного договору купівлі-продажу, правочини, які зареєстровано на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню (ст. 15 п. 4 ЗУ «Про товарні біржі»), що суперечить вимогам Цивільного кодексу України про обов*язкове нотаріальне посвідчення правочинів, предметом яких є нерухомість. Незважаючи на те, що сторонами при укладенні договору були виконані всі умови правочину, [PERSON] ( покупець) передала оговорену договором грошову суму, а [PERSON] (продавець) передав їй житловий будинок в стані, що відповідає технічним і санітарним нормам, провочин було укладено в письмовій формі, на теперішній час позивачка не має можливості реалізувати право власності на об*єт нерухомості. Правила статті 41 Конституції України говорять «кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеного законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним». За договором купівлі-продажу продавець передає або зобов*язується передати майно у власність покупцеві, а покупець приймає або зобов*язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму - стаття 655 ЦК України. Таким чином, визнання відповідачем пред*явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved