Jurisdiction: civil
Date: 2008-10-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про поновлення на роботі, потім змінив позовні вимоги на визнання наказу про його звільнення №36-О від 11.07.2005 року на підставі ч.4 ст.40 КЗпП України недійсним, зміну формулювання звільнення на ч.1 ст.38 КЗпП України - за власним бажанням, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 11.07.2005 року по 16.10.2007 рік, моральної шкоди, спричиненої незаконним звільненням в сумі 10000 грн. та суму сплаченого ним державного мита. Крім того, позивач просить поновити йому строк для звернення до суду з цим позовом, оскільки місячний строк він пропустив по причині своєї юридичної неграмотності та неякісної юридичної допомоги, а також звертався з цього приводу до прокуратури. Представник відповідача з позовними вимогами не погодилась в повному обсязі та пояснила, що звільнення позивача 11.07.2005 року за ст.40 ч.4 КЗпП України є законним, оскільки позивач, який працював на фірмі охоронцем, 08.07.2005 року самовільно покинув місце роботи, а 11.07.2005 року взагалі не вийшов на роботу. Вона підтвердила той факт, що ТОВ НВО «Укрпромекологія» 08.07.2005 року дійсно змінила охоронців, а позивачу було запропоновано перейти охоронцем в іншу фірму, але він відмовився та на роботу не вийшов. Просила, також, відмовити в позові у зв'язку з пропуском строку звернення до суду. Третя особа - директор ТОВ НВО «Укрпромекологія» Олійник Ю.С. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що [PERSON] звільнений на підставі доповідної [PERSON], згідно якої [PERSON] був відсутній на своєму робочому місці 08.07.2005 року з 12-00 год. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] працював в ТОВ НВО «Укрпромекологія» з 17.11.2003 року охоронцем. Згідно встановленого керівництвом служби охорони ТОВ НВО «Укрпромекологія» графіку чергування охоронців, в липні 2005 року охоронці по двоє осіб чергували одну добу через три доби. Вказаний графік складався керівником служби охорони самостійно, керівництвом ТОВ «Укрпромекологія» не затверджувався, проте усі охоронці з ним обов'язково ознайомлювались. Вказані обставини сторони не оспорюють. 08.07.2005 року позивач разом зі своїм напарником [PERSON] у 8-30 прийшли на роботу до ТОВ «Укрпромекологія» на своє чергування згідно графіку, проте на своєму робочому місці виявили інших охоронців. Їх викликали до начальника охорони фірми [PERSON], де знаходився і директор фірми Олійник Ю.С., та повідомили, що фірма їх послуг більше не потребує, уся охорона на фірмі замінена - укладено контракт з охоронною фірмою. Позивачу а також іншим охоронцям було запропоновано написати заяви про звільнення за власним бажанням. Інші охоронці написали такі заяви і були звільнені на підставі ст.38 КЗпП України, а [PERSON] відмовився писати таку заяву. Позивач пояснив, що в цей день він повернувся на своє робоче місце, але нова охорона випроводила його за територію фірми. Наступне чергування [PERSON] за графіком було 12.07.2005 року, і коли він прийшов на чергування 12.07.2005 року на 8-30, то дізнався, що його звільнено наказом директора Олійника Ю.С. №36-О від 11.07.2005 року за прогул на підставі ч.4 ст.40 КЗпП України. З даним наказом його ознайомлено тільки 19.07.2005 року, тоді ж він отримав трудову книжку. Він звернувся до адвоката за правовою допомогою з приводу поновлення на роботі, і адвокат йому пояснив, що з цього приводу йому треба звернутись до прокуратури, що він і зробив. Отримавши в серпні 2005 року відповідь з прокуратури Шевченківського району м.Запоріжжя про те, що з цього приводу йому треба звернутись до суду не пізніше одного місяця з дня вручення йому копії наказу та трудової книжки, він відразу ж подав позов до суду про поновлення на роботі - 23.08.2005 року. При цьому він дізнався, що пропустив місячний трок звернення до суду. Таким чином, пропущений строк для звернення до суду з питань поновлення на роботі [PERSON] складає 4 дні. З наданих суду відповідачем матеріалів звільнення [PERSON] вбачається, що згідно наказу №36-О від 11.07.2005 року, [PERSON] звільнений за те, що 08.07.2005 року самовільно покинув робоче місце і був відсутній на ньому більше трьох годин (а.с. 8) Крім того, 11.07.2005 року генеральним директором Олійником Ю.С. видано ще один наказ №46-к про звільнення [PERSON] на підставі ст.40 п.4 КЗпП України за прогул, на підставі службової записки [PERSON] Суду надані акти від 08.07.2005 року (а.с. 25) та від 11.07.2005 року (а.с. 26), складені працівниками ТОВ НВО «Укрпромекологія» про те, що у вказані дні вони перевірили наявність [PERSON] на робочому місці. 08.07.2005 року його на робочому місці не було, однак не зазначено о якій годині, а 11.07.2005 року він прийшов на роботу о 10-30, а пішов з роботи об 11-30, не пояснивши причин свого уходу. Працівників, які підписали ці акти, допитати в судовому засіданні не було можливості, оскільки за поясненням представника відповідача, ці люди у фірмі вже не працюють, їх адрес у відповідача немає. Згідно службової записки керівника служби охорони [PERSON] без дати (а.с. 23), він просить вважати прогулом для охоронця [PERSON] 08.07.2005 року, оскільки він прийшов на роботу, але не заступив на зміну. Згідно службової записки заступника генерального директора Сайко В.Є. від 11.07.2005 року (а.с. 24), [PERSON] не заступив на чергування 08.07.2005 року та 11.07.2005 року. Згідно акту від 11.07.2005 року (а.с. 27), [PERSON] причини своєї відмови заступити на чергування 08.07.2005 року та 11.07.2005 року у письмовій формі у присутності свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] викласти відмовився. 08.07.2005 року Олійник Ю.С. звернувся до трудового колективу з клопотанням про надання згоди на звільнення за прогул [PERSON] (а.с. 28). Згідно протоколів зборів представників трудового колективу ТОВ НВО «Укрпромекологія» від 08.07.2005 року та від 11.07.2005 року (а.с. 29, 30), на яких були присутні три працівники та генеральний директор Олійник Ю.С., проте був відсутній [PERSON], трудовий колектив дав згоду за звільнення [PERSON] за прогули. Однак до цих обставин суд відноситься критично, оскільки [PERSON] про збори трудового колективу ніхто не повідомляв, його пояснення не відбиралися, а згідно пояснень свідка [PERSON] збори не проводилися. Згідно наданого табелю обліку робочого часу за липень 2005 року (а.с.31), [PERSON] 08.07.2005 року та 11.07.2005 року має прогули. Згідно довідки про заробітну плату (а.с. 32), за два останні місяці перед звільненням середня заробітна плата [PERSON] складала 571,22 грн.. Свідок [PERSON] суду повідомив, що в 2005 році він працював начальником служби охорони в ТОВ НВО «Укрпромекологія», [PERSON] працював охоронцем та знаходився у нього у підпорядкуванні, графік чергування був добу через троє. Вранці 08.07.2005 року, коли [PERSON] прийшов заступати на свою зміну, там працювали вже інші охоронці. Гендиректор Олійник Ю.С. в цей день їм сказав, що послуги [PERSON] фірмі вже не потрібні та наказав покинути територію фірми. При цьому йому було запропоновано написати заяву про звільнення за власним бажанням. [PERSON] відмовився писати заяву та звільнятись. Нова охорона випроводила [PERSON] за межі території фірми. Олійник Ю.С. наказав [PERSON] написати службові записки про відсутність [PERSON] на робочому місця 08.07.2005 року та 11.07.2005 року. Він написав такі записки, оскільки боявся власного звільнення, але потім звільнився за власним бажанням. При цьому, 11.07.2005 року [PERSON] не повинен був виходити на роботу, за графіком була не його зміна, за графіком наступний після 08.07.2005 року робочий день позивача мав бути 12.07.2005 року. Крім цього, свідок [PERSON] суду пояснив, що при звільненні на охоронців директор здійснював тиск. При складанні актів від 08.07.2005 року та від 11.07.2005 року працівники фірми фактично не складали ці акти, їх примусили ставити на них підписи, як не було і зборів трудового колективу щодо звільнення [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснив, що 08.07.2005 року вони з [PERSON] прийшли заступити на зміну, але на фірмі вже стояла інша охорона, директор Олійник Ю.С. наказав писати заяви за власним бажанням, але [PERSON] відмовився. Після цього 08.07.2005 року нова охорона вивела їх з [PERSON] за межі фірми, вони постояли кілька часу та пішли додому. Наступна їх зміна за графіком мала бути 12.07.2005 року, але коли вони прийшли в цей день знову на фірму, їм повідомили, що вони будуть звільнені «за статтею», але в цей день наказу про звільнення ще не було, на разі, їх з ним не ознайомили. 19.07.2005 року їх ознайомили з наказом про звільнення та видали трудові книжки. Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25.07.2008 року наказ ТОВ НВО «Укрпромекологія» № 36-О від 11.07.2005 року в частині звільнення [PERSON] за здійснення прогулу на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України визнаний незаконним. [PERSON] визнано звільненим з ТОВ НВО «Укрпромекологія» з 11.07.2005 року на підставі п. 1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Та з ТОВ НВО «Укрпромекологія» стягнуто на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу і суму моральної шкоди. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 08.10.2008 року, рішення Хортицького районного суду залишено без змін. Стягнути з ТОВ НВО «Укрпромекологія»на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі = 15422,94 гривень, моральну шкоду у сумі 1000 гривень, сплачену суму державного мита - 8,50 гривень, а всього стягнути - 16431 (шістнадцять тисяч чотириста тридцять одну) гривню 44 копійки Позивач вважає, що його звільнення є незаконним, і, крім того, розгляд його позову про поновлення на роботі затягнувся з вини відповідача, тому з відповідача має бути стягнутий середній заробіток за увесь час вимушеного прогулу з розрахунку середнього заробітку за останні перед звільненням місяці в сумі 517,22 грн. (а.с. 32) за період з липня 2005 року по 16.10.2007 рік, так як 16.10.2007 року [PERSON] працевлаштувався в ПП «Золотой век» (а.с. 138), тобто за 27 місяців (571,22 грн. х 27 = 15422,94 грн.). Вислухавши сторони, свідків та дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.232 КЗпП України, спори про поновлення на роботі або зміну формулювання звільнення розглядаються судами. У відповідності до ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі, при цьому на його користь стягується середній заробіток за увесь час вимушеного прогулу, якщо трудовий спір розглядається більше року не з вини працівника. Крім того, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності до формулювання за чинним законодавством та з посиланням на відповідну статтю закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працівнику у працевлаштуванні, орган, який розглядає справу, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У відповідності до ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутись до суду з питань поновлення на роботі в місячний строк з дня вручення йому копії наказу про звільнення та трудової книжки, а з питань вирішення інших трудових спорів - у тримісячний строк з дня, коли він дізнався, або повинен був дізнатись про порушення свого права. Суд вважає доведеним те, що наказ №36-О від 11.07.2005 року, виданий генеральним директором ТОВ НВО «Укрпромекологія» Олійником Ю.С., про звільнення [PERSON] на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогули, є незаконним, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено те, що акти про відсутність [PERSON] на роботі 08.07.2005 року та 11.07.2005 року без поважних причин не відповідають дійсності, що 08.07.2005 року [PERSON] не мав змоги приступити до роботи, оскільки працювала нова охорона і усім попереднім охоронцям було запропоновано звільнитись за власним бажанням, що частина з них і зробила; 11.07.2005 року [PERSON] не повинен був взагалі виходити на роботу, оскільки в цей день за графіком була не його зміна; колишній начальник охорони [PERSON] пояснив, що службові записки про прогули позивача були написані ним під тиском керівника Олійника Ю.С. Суд приходить до висновку про те, що в даному випадку [PERSON] був звільнений за прогули тільки у зв'язку з тим, що відмовився звільнятись за власним бажанням. Проте, оскільки позивач змінив позовні вимоги і не бажає поновлення на роботі, причину його звільнення належить змінити і вважати його звільненим за власним бажанням, на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України, про що необхідно внести відповідний запис до трудової книжки. Крім того, суд вважає, що позивач при поданні позову про поновлення на роботі пропустив місячний термін усього на чотири дні, що є несуттєвим порушенням термінів, та з поважних причин, оскільки звертався до прокуратури та отримав неякісну юридичну допомогу. При цьому, враховуючи зміну позовних вимог, тримісячний строк для звернення до суду з таким позовом позивачем не пропущений. Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то суд враховує те, що позивач з часу звільнення до 16.10.2007 року був не працевлаштований, тому вважає необхідним стягнути з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за весь його час з 11.07.2005 року по 16.10.2007 рік. Проте, суд вважає, що розрахунок середнього заробітку повинен виходити з розміру середнього заробітку за два останніх місяця перед звільненням [PERSON] та за період вимушеного прогулу - з часу звільнення та по 16.10.2007 рік. У відповідності до ст.237-1 КЗпП України, якщо порушення законних прав працівника призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя, власник або уповноважений ним орган повинен відшкодувати моральну шкоду. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди на користь позивача, суд погоджується з тим, що звільнення [PERSON] за ст.40 ч.4 КЗпП України, яке було незаконним, безумовно потягло за собою для нього стрес, душевні хвилювання, втрату нормального укладу його життя, та вимагало додаткових зусиль для заробітку коштів на своє утримання та утриманні сім'ї. При цьому, суд вважає, що саме визнання формулювання його звільнення незаконним та зміна цього формулювання, а також стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу само по собі вже є певною компенсацією моральних страждань позивача. Проте, суд враховує тривалий час розгляду вказаного трудового спору, в тому числі в зв'язку з позицією відповідача, а також безпосередні обставини звільнення позивача, і тому приходить до висновку, що на його користь має бути стягнута моральна шкода в сумі 1000 грн.. Також, з відповідача на користь позивача повинні бути стягнуті його витрати на сплату держмита в сумі 8,50 грн., а також судові витрати на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial