Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-12 00:00:00

23.11.2007 року [PERSON]. звернувся до суду з позовом до підприємства Первомайської виправної колонії управління державного департаменту України з питань виконання покарань у Харківській області № 117 про стягнення компенсації за порушення строків виплати зарплати та середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні, посилаючись на таке: наказом № 6 від 28.01.2002 року він був прийнятий на роботу до відповідача електромонтером енергомеханічного відділу. Так як підприємство нерегулярно платило заробітну плату, то він звільнився за власним бажанням 30.04.2002 року відповідно до наказу № 34. В порушення ст. 116 КЗпП України відповідач не розрахувався по зарплаті. Станом на 06.09.2007 року заборгованість становить 116,95 грн. Крім того, позивач також вважає, що на підставі ст. 117 КЗпП України відповідач повинен сплатити на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку у сумі 14728 грн. 05 коп. В судовому засіданні 18.01.2008 року позивач зменшив позовні вимоги та не просив стягувати зарплату, оскільки заробітну плату йому виплатили в даному судовому засіданні повністю. В наступних судових засіданнях позивач просив лише стягнути з відповідача на свою користь компенсацію за порушення строків виплати зарплати та середній заробіток за час затримки розрахунку, які згідно наданих розрахунків визначив в таких сумах : компенсація у сумі 70 грн. 31 коп. та середній заробіток з дня звільнення по день фактичного розрахунку, тобто по 18.01.2008 року, у сумі 15142 грн. 05 коп. Просив змінені позовні вимоги задовольнити. Представники відповідача заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що підприємство вживало всіх можливих заходів щодо виклику позивача для одержання заборгованості по зарплаті, проте останній не з'являвся для розрахунку без поважних причин. Дійсно, на момент звільнення [PERSON] перед ним була заборгованість по зарплаті у вказаній ним сумі, проте на той момент підприємство перебувало у скрутному матеріальному становищі, оскільки зарплата виплачується працівникам з коштів від реалізації продукції, яка виробляється ув'язненими, а ця продукція мало конкурентноздатна і виникла велика дебіторська заборгованість. Частково борг погашено шляхом натуральної оплати, а через місяць після звільнення позивача ситуація стабілізувалася та почала виплачуватися зарплата грошима, про що позивач повідомлявся починаючи з кінця червня 2002 року та періодично до дня розрахунку з ним у судовому засіданні. Тому вважають, що вина підприємства відсутня у невиплаті зарплати у такий великий проміжок часу. Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши та проаналізувавши письмові матеріали справи, встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини: так, встановлено, що позивач працював на підприємстві Первомайської виправної колонії управління державного департаменту України з питань виконання покарань у Харківській області № 117 з 28.01.2002 року по день звільнення за власним бажанням - 30.04.2004 року, що вбачається з копії наказу (а.с.3) та трудової книжки (а.с.7). При звільненні підприємство заборгувало позивачеві частину зарплати у розмірі 116,95 грн. (109,93 грн. за березень 2002 року та 7,02 грн. за квітень 2002 року), що підтверджується довідкою (а.с.5). Ця заборгованість була сплачена відповідачем позивачеві 18.01.2008 року у судовому засіданні і на вказану суму позивач зменшив позовні вимоги. Відповідно до ст. 117 КЗпП України позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні, суму якого він визначив згідно наданих розрахунків у 15142 грн. 05 коп. з дня звільнення по день фактичного розрахунку, проти правильності яких, представник відповідача не заперечував. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно зі ст. 60 ч.1 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд, вважає, обґрунтованими доводи представників відповідача, про те, що відсутня вина підприємства у несплаті заборгованості по заробітній платі, оскільки на підприємстві з об'єктивних причин на нетривалий строк виникла затримка у виплаті зарплати, не велася виробнича діяльність, що підтверджується як поясненнями представників відповідача, так і наданими заступником начальника управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Харківській області довідками (а.с.107-109), відповідно до яких встановлено, що джерелом коштів на оплату праці працівників підприємства є частина доходу, одержаного в результаті його господарської діяльності, а також щодо існування об'єктивних причин поганого фінансового становища підприємства з березня по травень 2002 року. Обґрунтованих заперечень щодо цього від позивача не надійшло. Факт існування грошових коштів, належних до виплати [PERSON]. через незначний час після його звільнення у судовому засіданні підтвердили і приведені до присяги свідки [PERSON]. та [PERSON]. Свідок [PERSON]. працює бухгалтером на підприємстві і показала, що вона за родом своєї посади повідомляла неодноразово позивача як простими листами, так і з повідомленням, про наявність коштів для розрахунку з ним, щоб той приїхав та отримав їх і останній отримував їх, оскільки повідомлення поверталися з його розписом. Також показала, що на той час було ще декілька звільнених працівників, яким була не виплачена зарплата, проте всі вони з'явилися та отримали її, крім [PERSON] Свідок [PERSON]., який був безпосереднім начальником позивача, також засвідчив факт неодноразового посилання позивачеві листів-повідомлень про одержання зарплати і, навіть, сам неодноразово приходив до позивача до дому з касовим ордером та грошима, проте [PERSON] не було вдома. Сам же [PERSON]. відмовився надати судові докази того, що він прибував на підприємство для витребування своєї зарплати і, що йому в цьому було відмовлено. На підтвердження того, що позивач неодноразово сповіщався про час та місце видачі йому зарплати представниками відповідача надано копії збережених листів за 30.06.2002 року, 30.12.2005 року, 30.11.2007 року (а.с.35-37). Відповідно до роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» суд стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини; сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Проте, з огляду на викладене, суд вважає, що заробітна плата позивачеві була не виплачена не через винні дії відповідача, а за об'єктивних причин, чому також сприяла і поведінка самого позивача, який протягом п'яти років не з'являвся на підприємство згідно повідомлень для її отримання і призвела до значних нарахувань середнього заробітку. Що ж стосується компенсації за порушення строків виплати зарплати у розмірі 70 грн. 31 коп., то виходячи з недоведеності вини відповідача у затримці виплати зарплати, дана позовна вимога не підлягає задоволенню. Виходячи з наведеного суд не знаходить підстав для задоволення позову [PERSON] оскільки відсутня вина відповідача в невиплаті належних позивачу сум при звільненні, так як з наданих представниками відповідача документів вбачається, що підприємство за об'єктивних причин не вело незначний час виробничої діяльності, а через місяць після звільнення позивача гроші на зарплату вже були, проте відповідач не з'являвся для їх одержання.

Outcome: dismissed