Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-18 00:00:00

29.09.2008 року позивачка [PERSON]. заявила позов до відповідача - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Першотравенську про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що вона протягом 11 років перебувала в трудових відносинах з шахтою ім. М.І. Сташкова ВАТ «Павлоградвугілля». При виконанні трудових обов'язків вона захворіла на професійне захворювання, підтвердженням є акт розслідування професійного захворювання від 19.05.2003 року. 09.06.2003 року їй первинно встановлено 50 % втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності. Відділення фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Першотравенську постановою № 3474/1 від 28.08.2003 року призначило їй одноразову допомогу та щомісячну грошову суму в зв'язку з втратою працездатності згідно довідки МСЕК. Моральна шкода їй не відшкодована. Таким чином у 44 роки свого життя вона втратила професійну працездатність. Наслідки отриманого професійного захворювання спричиняють їй фізичні та моральні страждання. В зв'зку з втратою професійної працездатності вважає, що їй спричинена моральна шкода, оскільки фізичний біль, душевні страждання, переживання викликані наслідками професійного захворювання стали невід'ємною частиною її існування, вона втратила професійну працездатність, втратила можливість повністю реалізувати свої можливості, змушена постійно приймати лікарські препарати, вона не має змоги займатися не тільки своїми захопленнями, але й обмежена в роботі по господарству. Почуття безпорадності та неповноцінності приносять їй особливі страждання і приниження. Це доставляє їй моральні страждання, які вона оцінює у 109 000 гривень. Просить суд стягти з відповідача на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 109 000 грн. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Представник відповідача ВВД ФССНВУ в місті Першотравенську позовні вимоги [PERSON]. не визнала, так як вони незаконні, необгрунтовані та не підлягають задоволенню, надала суду заперечення, в судовому засіданні пояснила, що по-перше, 20 березня 2007 року набрав чинності Закон України “Про внесення змін до Закону України “Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності”, яким були виключені статті Закону стосовно обов'язку відшкодування Фондом моральної шкоди. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 вказані зміни визнані конституційними, оскільки громадяни, які постраждали від нещасного випадку на виробництві чи внаслідок професійного захворювання, відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України, мають право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України не відшкодовує шкоду завдану каліцтвом, а здійснює страхування від нещасного випадку, за допомогою якого здійснюється соціальний захист, охорона життя та здоров`я громадян у процесі їх трудової діяльності, чинне законодавство не передбачає обов`язкову виплату моральної шкоди Фондом, моральна шкода повинна відшкодовуватися відповідно до ст.1167 ЦК України та ст. 237-1 Кодексу законів про працю України за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Потерпілим не надано жодних доказів про стрес, якого він зазнав в результаті професійного захворювання чи його наслідків, про депресію, чи інші негативні вияви стану потерпілого. Відповідно до пункту 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року зі змінами та доповненнями “Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Оскільки для вирішення питання щодо наявності факту спричинення моральної шкоди ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків, необхідні спеціальні медичні знання, якими суд не володіє, для об'єктивного вирішення справи по суті одним із основних доказів являється медичний висновок про встановлення факту наявності моральної шкоди. Який на нашу думку і являється єдиним документом, який може підтвердити факт спричинення потерпілому - моральної шкоди. Згідно Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким нанесене ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 22.11.1995 р. № 212, саме на органи МСЕК покладений обов'язок встановлення факту заподіяння моральної шкоди потерпілим на виробництві. Вимоги позивача обґрунтовуються тільки симптомами ушкодження здоров'я та фактом встановлення у зв'язку з цим стійкої втрати професійної працездатності. Але відповідно до вимог п.2 ст.34 Закону позивач отримав одноразову допомогу, яка відповідно до п. б ч.1 ст.21 Закону зветься як «Одноразова допомога у разі стійкої втрати професійної працездатності». Позивач втратив професійну працездатність у професії, яка призвела до професійного захворювання, але не втратив здатність вести звичайний спосіб життя, що підтверджується висновком ЛКК про наявність протипоказань, які види робіт позивач не може виконувати. З огляду на викладене, наявність протипоказань у роботі ніяк не можуть позбавити позивача можливості реалізації своїх звичок та бажань. Документи, на які посилається позивач, як на підставу заподіяння моральної шкоди, це довідка МСЕК і акт розслідування професійного захворювання є документи, що підтверджують факт професійного захворювання і встановлення зв'язку з цим стійкої втрати працездатності для відшкодування частини втраченого заробітку, і ніяким образом не можуть бути незаперечним доказом заподіяння моральної шкоди. Посилання на ці документи, як на єдину підставу для відшкодування моральної шкоди вважаємо безпідставними. Позивач не вказав у чому саме полягає вина відділення ВД ФССНВУ в м. Першотравенську у заподіянні йому моральної шкоди, а також немає причинного зв'язку між шкодою (втратою працездатності) та неправомірними діями відділення, не зазначено за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) ця шкода заподіяна. Відділенням ВД ФССНВУ в м. Першотравенську позивачеві провадиться виплата щомісячних страхових сум, також відшкодовуються витрати на медикаментозне та санаторно - курортне лікування. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату професійної працездатності», ст. 128 ЦПК України - просить в задоволенні позовних вимог відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини. Згідно Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року в аспекті конституційного звернення положення частини 3 статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» слід розуміти як визначення порядку, процедури та розмірів відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди, спричиненої умовами виробництва, в окремому випадку - тільки в випадку відсутності втрати потерпілим професійної працездатності. Вказане положення не виключає обов'язку Фонду відшкодовувати моральну шкоду, спричинену умовами виробництва, в інших випадках, коли здійснення права застрахованих на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, спричиненої умовами виробництва, повинно забезпечуватись Фондом на підставі ст.ст.1, 5, 6, 13, 21 та частини 3 ст.28 цього Закону всім потерпілим, в тому числі в випадку тимчасової, стійкої або повної втрати професійної працездатності. Поясненнями представників сторін, матеріалами справи встановлено, що позивачка тривалий час працювала в тяжких та шкідливих підземних умовах праці на шахті ім. М.І. Сташкова ВАТ «Павлоградвугілля». За час роботи захворіла на професійне захворювання - двосторонній плечелопатковий періартроз 2 ступеня, дефартроз колінних суглобів 3 ступеня, згідно акту розслідування професійного захворювання форми П-4 № від 19.05.2003 року. Висновком МСЕК від 09.06.2003 року їй було встановлено первинно 50 % стійкої втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності . ВВД ФССНВУ в місті Першотравенську позивачці призначені страхові виплати, але моральна шкода їй не відшкодована. Оскільки позивачка є застрахованою особою відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», згідно з п.1 «е» ст.21, ч.3 ст.28 вказаного Закону в обов'язки відповідача входить своєчасне та в повному обсязі відшкодування шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження його здоров'я в вигляді страхової виплати в відшкодування моральної шкоди за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Суд вважає, що наявність моральної шкоди у позивачки в зв'язку з вказаним професійним захворюванням, встановленням стійкої втрати 50 % профпрацездатності в 44-ри річному віці, необхідністю лікування, встановленою, оскільки вищевказані обставини свідчать про отримання Абрамовою Н.М. професійного захворювання, та його наслідками моральних страждань та переживань (хвилювань), оскільки ці обставини привели її до порушення нормальних життєвих зв'язків, вимагають від неї додаткових зусиль для організації її подальшого життя. Обговорюючи розмір відшкодування [PERSON]. моральної шкоди, суд враховує, характер та об'єм її фізичних, душевних, психічних страждань від отриманого на виробництві профзахворювання, тривалості лікування, втрату можливості її повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних тяжких змін її життєвих зв'язків, що потребує від неї додаткових зусиль для організації свого життя, суд вважає, що в відшкодування моральної шкоди [PERSON]. потрібно стягнути з відповідача в межах заявлених нею позовних вимог в розмірі 25 000 грн. за встановлені 50 % втрати професійної працездатності від отриманого на виробництві професійного захворювання. При цьому суд враховує, що максимальний розмір у відшкодування моральної шкоди в розмірі 200 мінімальних заробітних плат при умові відсутності стійкої втрати працездатності на день постановлення рішення суду (у відповідність п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» в випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються в кратній відповідності з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні цього питання повинен виходити із такого мінімального розміру заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, які діють на момент розгляду справи, становить 109 000 грн. /545 грн. - мінімальна заробітна плата Х 200/. Поскільки втрачено 50 % профпрацездатності по отриманому профзахворюванню, згідно акту розслідування професійного захворювання від 19.05.2003 року, висновку МСЕК від 09.06.2003 року про стійку втрату профпрацездатності первинно 50% та третю групу інвалідності, тобто висновок МСЕК від 09.06.2003 року, дата якого є датою страхового випадку, настав уже після 01 квітня 2001 року, тобто уже після введення в дію Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», з урахуванням вказаних позивачкою та встановлених судом обставин характеру спричиненої моральної шкоди позивачці, та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути на її користь 25 000 грн. Суд враховує, що страховий випадок з позивачкою настав з 09 червня 2003 року, коли їй було встановлено стійку втрату професійної працездатності у зв`язку з отриманим на виробництві профзахворюванням і з цього часу у неї виникло право на відшкодування моральної шкоди. Виходячи з того, що право на відшкодування моральної шкоди у позивачки виникло з 09 червня 2003 року, дія Закону України «Про державний бюджет на 2007 рік» та Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», яким були виключені статті Закону стосовно обов`язку відшкодування Фондом моральної шкоди, який набрав чинності з 20 березня 2007 року, на правовідносини сторін не поширюється, тому посилання відповідача на вказані Закони як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог суд вважає необгрунтованими. Крім того, згідно ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Згідно ч.3 ст.22 Конституції України - при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. З урахуванням викладених обставин суд вбачає наявність спричинення позивачці моральної шкоди, яку повинен відшкодувати позивачці відповідач як одну із передбачених Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» страхових виплат.

Outcome: approved