Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-09 00:00:00

У червні 2008 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], у якому просив визнати інформацію, поширену відповідачем в проекті постанови Верховної Ради України, зареєстрованому під № 2480 14 травня 2008 року у Верховній Раді України та у пояснювальній записці до цього проекту постанови Верховної Ради України щодо неправомірних дій [PERSON] (Миколаївського міського голови) та органів місцевого самоврядування у м. Миколаєві недостовірною, а проект постанови Верховної Ради України, зареєстрований під №2480 14 травня 2008 року у Верховній Раді України та у пояснювальну записку до цього проекту постанови Верховної Ради України такими, що містять недостовірну інформацію щодо неправомірних дій [PERSON] (Миколаївського міського голови) та органів місцевого самоврядування у м. Миколаєві, зобов'язати [PERSON] вибачитися перед [PERSON] за поширення такої інформації та зобов'язати відповідача спростувати поширену ним недостовірну інформацію шляхом: а) подачі доповідної записки на ім'я Голови Верховної Ради України Яценюка Арсенія Петровича із зазначенням факту поширення ним у пояснювальній записці до проекту постанови Верховної Ради України неправдивої інформації щодо [PERSON] не пізніше наступного робочого дня від моменту набрання законної сили рішенням суду у цій справі; б) опублікування спростування (повного тексту рішення суду у цій справі) на сайті Верховної Ради України не пізніше наступного робочого дня від моменту набрання законної сили рішенням суду у цій справі; Також [PERSON] просив суд стягнути з відповідача 1700,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, спричиненої поширенням недостовірної інформації. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що [PERSON] умисно поширив інформацію, що принижує честь та гідність [PERSON], а також негативно впливає на його ділову репутацію, достовірність якої не підтверджена жодними доказами. Навівши суду аргументи щодо невідповідності поширеної відповідачем інформації дійсним обставинам, посилаючись на ст. 277, 299 ЦК України, просив суд задовольнити позов. Під час судового розгляду справи позивач, а також його представники позов підтримали та, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просили суд його задовольнити. Представники відповідача під час судового засідання позов не визнали та просили суд відмовити у його задоволенні в зв'язку з необґрунтованістю та суперечливістю позовних вимог [PERSON] Суд, вислухавши думку сторін та їх представників, вивчивши і оголосивши матеріали справи, прийшов до висновку про необхідність відмовити в задоволенні даного позову виходячи з наступного. Судом встановлено, що в тексті проекту постанови Верховної Ради України, зареєстрованому під № 2480 14 травня 2008 року у Верховній Раді України та у пояснювальній записці до цього проекту містяться наступні тези: «...інтереси Миколаївського міського голови [PERSON] та окремих посадових осіб ідуть в розріз з інтересами територіальної громади міста Миколаєва...» «... неналежного виконання Миколаївським міським головою Законів України «Про державну службу» та «Боротьбу з корупцією», щодо дотримання спеціальних обмежень, зокрема статті 5 Закону України «Про боротьбу з корупцією»; «...прийняті Миколаївським міським головою [PERSON] та посадовими особами органів місцевого самоврядування та виконавчої влади у м. Миколаєві протиправних рішень»; «... порушення Конституції України та діючого законодавства України міським головою міста Миколаєва [PERSON]» « Міською громадою, в особі міського голови, (власне за його рішенням без належного громадського обговорення) безкоштовно передано цим підприємствам [комунальним - авт.] приміщення, обладнання, транспорт і т.п.»; «...нецільового використання бюджетних коштів (1) та маніпулювання (2) комунальним майном посадовими особами Миколаївського міськвиконкому та міським головою Миколаєва [PERSON]»; «...фактів грубого порушення діючого законодавства України Миколаївським міським головою ... взяти до уваги кримінальну справу яку порушило Головне управління з розслідування особливо важливих справ Генеральної прокуратури України за фактом використання службовими особами виконавчого комітету Миколаївської міської ради бюджетних коштів в обсягах, що перевищують затверджені межі видатків у великих розмірах, та службового підроблення, за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 210 та ч. 1 ст. 366 КК України…»; «…факт намагання впливу з боку фігурантів по справі на хід судового слідства» Наведені відомості позивач вважає недостовірними та такими, що порочать його честь, гідністю та ділову репутацію. Як на підставу своїх вимог [PERSON] та його представники посилаються на положення ст. 277, 299 ЦК України. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Положенням ст. 28 Основного закону передбачено, що кожен маю право на повагу до його гідності. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно ч. 2 п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 вересня 1990 року за № 7 «Про застосування судоми законодавства, що регулює захист честі, гідності та ділової репутації громадян та організацій» (з подальшими змінами та доповненнями) під поширенням відомостей слід розуміти опублікування їх у пресі, передачу по радіо, телебаченню, з використанням інших засобів масової інформації, викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, а також в іншій формі невизначеному числу осіб або хоча б одній людині. Поширенням відомостей також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, лозунгів, інших творів, а так само розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою ганьблять честь, гідність або ділову репутацію громадянина або організації. [PERSON], готуючи проект постанови та пояснювальну записку до проекту, діяв як народний депутат у рамках повноважень, наданих йому розділом ІІ Закону України «Про статус народного депутата України». Таким чином, дії відповідача щодо оприлюднення інформації, яку [PERSON] просить суд спростувати, були здійсненні [PERSON] на реалізацію ним своєї компетенції як народного депутата. Конституційний Суд України, приймаючи рішення у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР (справа про поширення відомостей) прийшов до висновку, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом частини першої статті 7 Цивільного кодексу не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу. Отже, якщо навіть інформація, викладена [PERSON], виявиться неправдивою, дії відповідача неможливо тлумачити як поширення відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію позивача в розумінні ст. 277 ЦК України. У відповідності до п. 2 ст. 80 Конституції України народні депутати України не несуть юридичної відповідальності за висловлювання в парламенті та його органах. Ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За правилом, встановленим ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до ст. 17 КАС України незаконними рішення, дії чи бездіяльність посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування можуть бути визнані в порядку адміністративного судочинства. Оскільки, позивачем, на якого покладено процесуальний обов'язок доводити суду ті обставини, на які він посилається як на підставу задоволення позову, не надано єдиного достатнього доказу неправомірності дій [PERSON] як народного депутата України - постанови суду, то факт завдання [PERSON] моральної шкоди діями відповідача суд вважає - недоведеним. Відтак, вимога позивача щодо відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed