Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відкритого акціонерного товариства „Херсонський бавовняний комбінат” про стягнення оплати часу простою, посилаючись на те, що вона працювала у відповідача. Протягом останніх десяти років на підприємстві мали місце простої. Відповідач не провів оплату часу простою позивачу на суму 3667 гривень. У зв'язку з цим вона просить суд стягнути з відповідача на свою користь оплату часу простою у сумі 3667 гривень. В судовому засіданні представник позивача уточнила розмір позовних вимог, з підстав, вказаних в позовній заяві, просила суд стягнути з відповідача на користь позивача оплату часу простою за 2001-2008 роки у сумі 11917,30 гривень. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково в межах строку позовної давності, просив суд застосувати до позовних вимог строк позовної давності три роки, і стягнути з відповідача на користь позивача лише оплату простою, який мав місце за останні три роки. Заслухавши сторони, розглянувши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 12 Закону України „Про оплату праці” норми оплати праці за час простою, який мав місце не з вини працівника встановлюються Кодексом законів про працю України, норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою статті 12 та Кодексом законів про працю України є мінімальними державними гарантіями. Згідно ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмежень будь-яким строком. Судом встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 1979 року. На підприємстві мали місце простої з 2001 року. Простої на ВАТ „Херсонський бавовняний комбінат” виникали не з вини працівників, і тому суд приходить до висновку, що оплата часу простою позивачу повинна здійснюватися в розмірі 2/3 тарифної ставки (окладу) встановленого працівникові на час виникнення простою. Окрім цього, позивачу надавалась відпустка з ініціативи власника з частковим збереженням заробітної плати, що підтверджується довідкою № 18-25-5-934 від 18.09.2008 року. Згідно цієї ж довідки, за період простою у якості оплати відпустки за ініціативою власника позивачу нараховано 1180,19 гривень. Згідно копії трудової книжки позивача відповідач її звільнив 15.07.2008 року. Суд вважає, що вимоги представника відповідача про застосування до позовних вимог [PERSON] позовної давності не підлягають задоволенню, при цьому суд керується положеннями ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Таким чином, на підставі наведених позивачем розрахунків за час простою не з вини працівника за період з серпня 2001 року по липень 2008 року з відповідача на користь позивача, суд вважає за необхідне стягнути суму в розмірі 11917,30 гривень. Оскільки справляння і сплата податку з громадян є обов’язком роботодавця та працівника, вище розрахована сума зазначена без утримання прибуткового податку та інших обов’язкових платежів.

Outcome: approved