Jurisdiction: civil
Date: 2008-10-26 00:00:00

У липні 2008 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Щорського вищого професійного училища лісового господарства, в якому просила зобов”язати останнього нарахувати та виплатити компенсацію за період 1997-2002 роки. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що відповідно до постанови КМУ України від 21.02.2001 року №159 „Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв”язку з порушенням термінів її виплати” в обов”язковому порядку при виплаті заборгованості нараховується та виплачується працівникам компенсація втраченої частки заробітної плати в зв”язку з порушенням термінів її виплати. Рішенням Щорського районного суду від 02 вересня 2008 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення суду скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Апелянт зазначає, що на момент утворення та повної виплати їй заборгованості з виплати надбавки до заробітної плати за вислугу років та допомоги на оздоровлення за виконавчим листом від 27.08.2004 р. Закон України „Про реструктуризацію заборгованості з виплат, передбачених ст.57 Закону України „Про освіту” педагогічним, науково-педагогічним та іншим категоріям працівників навчальних закладів” не був прийнятий, а тому посилання на нього суду є необґрунтованим. На зазначений час діяло Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв”язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20. 12. 1997 року №1427, яким передбачалась виплата компенсації втрати частини заробітку у разі затримки виплати заробітної плати на один і більше календарних місяців. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, через порушення судом норм матеріального та процесуального права, виходячи з наступного. Вирішуючи спір сторін , суд дійшов висновку, що Законом України від 19.10.2000 року №2050 „Про компенсацію громадянам частини доходів у зв”язку з порушенням строків виплати” компенсація на виплати (надбавку за вислугу років та допомогу на оздоровлення) відповідно до Закону України „Про реструктуризацію заборгованості з виплат, передбачених статтею 57 Закону України „Про освіту” педагогічним, науково-педагогічним та іншим категоріям працівників навчальних закладів” на реструктуризовану заробітну плату не поширюється. Проте, виходячи з позовних вимог [PERSON] про стягнення компенсації за 1997- 2002 роки, з такими висновками суду погодитись не можна, оскільки Закон України „Про реструктуризацію заборгованості з виплат, передбачених статтею 57 Закону України „Про освіту” педагогічним, науково - педагогічним та іншим категоріям працівників навчальних закладів” в зазначений період не діяв - був прийнятий 9 вересня 2004 року. По справі встановлено, що [PERSON] в період 1997 - 2002 роки працювала викладачем у Щорському вищому професійному училищі лісового господарства. У вказаний період їй виплачувалась заробітна плата і були відсутні будь-які докази про порушення відповідачем строків виплати заробітної плати та наявність підстав для виплати їй компенсації відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв”язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою КМУ №1427 від 20 грудня 1997 року, Закону України „Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв”язку з порушенням строків їх виплати”, який набрав чинності з 1 січня 2001 року, та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв”язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ №159 від 21 лютого 2001 року. В зазначений період надбавка за вислугу років та матеріальна допомога на оздоровлення не виплачувались, оскільки вони не фінансувались державою і хоча за ст.57 Закону України „Про освіту” ці виплати і являлись певною частиною заробітної плати педагогічного працівника, однак враховуючи те, що наведеними нормативними актами передбачена компенсація лише за порушення строків виплати заробітної плати, а не її складових частин, підстави для задоволення позову [PERSON] відсутні. Вказаних норм чинного законодавства місцевий суд до уваги не взяв, а тому рішення суду не можна визнати обґрунтованим, воно підлягає скасуванню, з відмовою в позові. Враховуючи наведене та

Outcome: partial