overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона з 1970 року працювала у відповідача на посаді ремонтника технічної оснастки 3-го разряду 1-го прядильного виробництва. Звільнена 10.10.2006р. згідно ст.38 КЗпП Укаїни. Протягом останніх десяти років на підприємстві у зв’язку з відсутністю сировини, відключенням електроенергії та з інших виробничих причин мали місце простої. Відповідач не провів оплату часу простою позивачу на суму 3667грн. за період з серпня 2001 року по 10.10.2006р. Просить суд стягнути з відповідача на свою користь оплату часу простою у сумі 3667грн. та індексацію оплати простою і суми компенсації заборгованих грошових коштів. На стадії попереднього слухання справи позивач уточнила позовні вимоги, просила стягнути оплату часу простою відповідно до довідки, наданої представником відповідача. Представник відповідача у попередньому судовому засіданні позов визнав. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 34 КЗпП України, простой - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою, або іншими обставинами, під простоєм розуміється вимушене призупинення роботи. Таким чином, відпустку з ініціативи адміністрації, як вказав представник відповідача, слід вважати простоєм. Згідно ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду на момент простою. Відповідно до ст. 12 Закону України „Про оплату праці” норми оплати праці за час простою, який мав місце не з вини працівника встановлюються Кодексом законів про працю України, норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою статті 12 та Кодексом законів про працю України є мінімальними державними гарантіями. Судом встановлено, що позивачка перебуває у трудових відносинах з відповідачем з 11.04.1970 року, звільнена 10.10.2006 року (наказ №51К). З 2001 року на підприємстві мали місце простої. Згідно розрахунку наданого відповідачем, сума заборгованості за оплату часу простою за 2005-2006 роки становлять 2347,23грн., яку суд вважає можливим стягнути з відповідача. Оскільки справляння і сплата податку з громадян є обов’язком роботодавця та працівника, вище розрахована сума зазначена без утримання прибуткового податку та інших обов’язкових платежів .

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона з 1987 року працювала у відповідача на посаді ткача 5-го разряду 1-го ткацького виробництва. Звільнена 15.07.2008р. згідно п.1 ст.36 КЗпП Укаїни за згодою сторін. Протягом останніх десяти років на підприємстві у зв’язку з відсутністю сировини, відключенням електроенергії та з інших виробничих причин мали місце простої. Відповідач не провів оплату часу простою позивачу на суму 3667грн. за період з серпня 2001 року по 15.07.2008р. Просить суд стягнути з відповідача на свою користь оплату часу простою у сумі 3667грн. та індексацію оплати простою і суми компенсації заборгованих грошових коштів. На стадії попереднього слухання справи позивач уточнила позовні вимоги, просила стягнути оплату часу простою відповідно до довідки, наданої представником відповідача. Представник відповідача у попередньому судовому засіданні позов визнав. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 34 КЗпП України, простой - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою, або іншими обставинами, під простоєм розуміється вимушене призупинення роботи. Таким чином, відпустку з ініціативи адміністрації, як вказав представник відповідача, слід вважати простоєм. Згідно ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду на момент простою. Відповідно до ст. 12 Закону України „Про оплату праці” норми оплати праці за час простою, який мав місце не з вини працівника встановлюються Кодексом законів про працю України, норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою статті 12 та Кодексом законів про працю України є мінімальними державними гарантіями. Судом встановлено, що позивачка перебуває у трудових відносинах з відповідачем з 10.07.1987 року, звільнена 15.07.2008 року (наказ №178). На підприємстві мали місце простої з 2001 року і по 2008 рік. Згідно розрахунку наданого відповідачем, сума заборгованості за оплату часу простою за 2005-2008 роки становлять 8796,80грн., яку суд вважає можливим стягнути з відповідача. Оскільки справляння і сплата податку з громадян є обов’язком роботодавця та працівника, вище розрахована сума зазначена без утримання прибуткового податку та інших обов’язкових платежів .

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона з 1993 року працює у відповідача на посаді чистильника обладнання 3-го разряду прядильного виробництва. Протягом останніх десяти років на підприємстві у зв’язку з відсутністю сировини, відключенням електроенергії та з інших виробничих причин мали місце простої. Відповідач не провів оплату часу простою позивачу на суму 3667грн. за період з 2006 року по 01.07.2008р. Просить суд стягнути з відповідача на свою користь оплату часу простою у сумі 3667грн. та індексацію оплати простою і суми компенсації заборгованих грошових коштів. На стадії попереднього слухання справи позивач уточнила позовні вимоги, просила стягнути оплату часу простою відповідно до довідки, наданої представником відповідача. Представник відповідача у попередньому судовому засіданні позов визнав. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 34 КЗпП України, простой - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою, або іншими обставинами, під простоєм розуміється вимушене призупинення роботи. Таким чином, відпустку з ініціативи адміністрації, як вказав представник відповідача, слід вважати простоєм. Згідно ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду на момент простою. Відповідно до ст. 12 Закону України „Про оплату праці” норми оплати праці за час простою, який мав місце не з вини працівника встановлюються Кодексом законів про працю України, норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою статті 12 та Кодексом законів про працю України є мінімальними державними гарантіями. Судом встановлено, що позивачка перебуває у трудових відносинах з відповідачем з 1993 року і по теперішній час, згідно копії трудової книжки. На підприємстві мали місце простої з 2006 року по 2008 рік. Згідно розрахунку наданого відповідачем, сума заборгованості за оплату часу простою за 2006-2008 роки становлять 3966,89грн., яку суд вважає можливим стягнути з відповідача. Оскільки справляння і сплата податку з громадян є обов’язком роботодавця та працівника, вище розрахована сума зазначена без утримання прибуткового податку та інших обов’язкових платежів .

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона з 1972 року працює у відповідача на посаді прядильниці 5-го разряду прядильного цеху прядильного виробництва. Протягом останніх десяти років на підприємстві у зв’язку з відсутністю сировини, відключенням електроенергії та з інших виробничих причин мали місце простої. Відповідач не провів оплату часу простою позивачу на суму 3667грн. за період з 2007 року по 01.07.2008р. Просить суд стягнути з відповідача на свою користь оплату часу простою у сумі 3667грн. та індексацію оплати простою і суми компенсації заборгованих грошових коштів. На стадії попереднього слухання справи позивач уточнила позовні вимоги, просила стягнути оплату часу простою відповідно до довідки, наданої представником відповідача. Представник відповідача у попередньому судовому засіданні позов визнав. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 34 КЗпП України, простой - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою, або іншими обставинами, під простоєм розуміється вимушене призупинення роботи. Таким чином, відпустку з ініціативи адміністрації, як вказав представник відповідача, слід вважати простоєм. Згідно ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду на момент простою. Відповідно до ст. 12 Закону України „Про оплату праці” норми оплати праці за час простою, який мав місце не з вини працівника встановлюються Кодексом законів про працю України, норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою статті 12 та Кодексом законів про працю України є мінімальними державними гарантіями. Судом встановлено, що позивачка перебуває у трудових відносинах з відповідачем з 25.08.1972 року (наказ №41 від 04.09.1972р.) і по теперішній час. На підприємстві мали місце простої з 2007 року по 2008 рік. Згідно розрахунку наданого відповідачем, сума заборгованості за оплату часу простою за 2007-2008 роки становлять 7434,56грн., яку суд вважає можливим стягнути з відповідача. Оскільки справляння і сплата податку з громадян є обов’язком роботодавця та працівника, вище розрахована сума зазначена без утримання прибуткового податку та інших обов’язкових платежів .

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона з 1987 року працювала у відповідача на посаді ткача 5-го разряду 1-го ткацького виробництва. Звільнена 16.07.2008р. згідно п.1 ст.36 КЗпП Укаїни за згодою сторін. Протягом останніх десяти років на підприємстві у зв’язку з відсутністю сировини, відключенням електроенергії та з інших виробничих причин мали місце простої. Відповідач не провів оплату часу простою позивачу на суму 3965грн. за період з серпня 2001 року по 16.07.2008р. Просить суд стягнути з відповідача на свою користь оплату часу простою у сумі 3965грн. та індексацію оплати простою і суми компенсації заборгованих грошових коштів. На стадії попереднього слухання справи позивач уточнила позовні вимоги, просила стягнути оплату часу простою відповідно до довідки, наданої представником відповідача. Представник відповідача у попередньому судовому засіданні позов визнав. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 34 КЗпП України, простой - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою, або іншими обставинами, під простоєм розуміється вимушене призупинення роботи. Таким чином, відпустку з ініціативи адміністрації, як вказав представник відповідача, слід вважати простоєм. Згідно ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду на момент простою. Відповідно до ст. 12 Закону України „Про оплату праці” норми оплати праці за час простою, який мав місце не з вини працівника встановлюються Кодексом законів про працю України, норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою статті 12 та Кодексом законів про працю України є мінімальними державними гарантіями. Судом встановлено, що позивачка перебуває у трудових відносинах з відповідачем з 10.07.1987 року, звільнена 16.07.2008 року (наказ №180). На підприємстві мали місце простої з 2001р. і по 2008р. Згідно розрахунку наданого відповідачем, сума заборгованості за оплату часу простою за 2005-2008 роки становлять 8450,33грн., яку суд вважає можливим стягнути з відповідача. Оскільки справляння і сплата податку з громадян є обов’язком роботодавця та працівника, вище розрахована сума зазначена без утримання прибуткового податку та інших обов’язкових платежів .

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона з 1988 року працює у відповідача на посаді оператора крутильного обладнання 4-го разряду прядильного цеху. Протягом останніх десяти років на підприємстві у зв’язку з відсутністю сировини, відключенням електроенергії та з інших виробничих причин мали місце простої. Відповідач не провів оплату часу простою позивачу на суму 3965грн. за період з 2007 року по 01.07.2008р. Просить суд стягнути з відповідача на свою користь оплату часу простою у сумі 3965грн. та індексацію оплати простою і суми компенсації заборгованих грошових коштів. На стадії попереднього слухання справи позивач уточнила позовні вимоги, просила стягнути оплату часу простою відповідно до довідки, наданої представником відповідача. Представник відповідача у попередньому судовому засіданні позов визнав. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 34 КЗпП України, простой - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою, або іншими обставинами, під простоєм розуміється вимушене призупинення роботи. Таким чином, відпустку з ініціативи адміністрації, як вказав представник відповідача, слід вважати простоєм. Згідно ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду на момент простою. Відповідно до ст. 12 Закону України „Про оплату праці” норми оплати праці за час простою, який мав місце не з вини працівника встановлюються Кодексом законів про працю України, норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою статті 12 та Кодексом законів про працю України є мінімальними державними гарантіями. Судом встановлено, що позивачка перебуває у трудових відносинах з відповідачем з 20.11.1988 року (наказ №181 від 18.11.1988р.) і по теперішній час. На підприємстві мали місце простої з 2007 року по 2008 рік. Згідно розрахунку наданого відповідачем, сума заборгованості за оплату часу простою за 2007-2008 роки становлять 3566,15грн., яку суд вважає можливим стягнути з відповідача. Оскільки справляння і сплата податку з громадян є обов’язком роботодавця та працівника, вище розрахована сума зазначена без утримання прибуткового податку та інших обов’язкових платежів .

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона з 1973 року працювала у відповідача на посаді прядильниці 5-го разряду. Звільнена 17.03.2008р. за власним бажанням. Протягом останніх десяти років на підприємстві у зв’язку з відсутністю сировини, відключенням електроенергії та з інших виробничих причин мали місце простої. Відповідач не провів оплату часу простою позивачу на суму 4273,63грн. за період з 2007 року по 2008 рік. Просить суд стягнути з відповідача на свою користь оплату часу простою у сумі 4273,63грн. та індексацію оплати простою і суми компенсації заборгованих грошових коштів. На стадії попереднього слухання справи позивач уточнила позовні вимоги, просила стягнути оплату часу простою відповідно до довідки, наданої представником відповідача. Представник відповідача у попередньому судовому засіданні позов визнав. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 34 КЗпП України, простой - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою, або іншими обставинами, під простоєм розуміється вимушене призупинення роботи. Таким чином, відпустку з ініціативи адміністрації, як вказав представник відповідача, слід вважати простоєм. Згідно ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду на момент простою. Відповідно до ст. 12 Закону України „Про оплату праці” норми оплати праці за час простою, який мав місце не з вини працівника встановлюються Кодексом законів про працю України, норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою статті 12 та Кодексом законів про працю України є мінімальними державними гарантіями. Судом встановлено, що позивачка перебуває у трудових відносинах з відповідачем з 09.10.1973 року, звільнена 17.03.2008 року (наказ №61К). На протязі 2007 року на підприємстві мали місце простої. Згідно розрахунку наданого відповідачем, сума заборгованості за оплату часу простою за 2007-2008 роки становлять 1205,63грн., яку суд вважає можливим стягнути з відповідача. Оскільки справляння і сплата податку з громадян є обов’язком роботодавця та працівника, вище розрахована сума зазначена без утримання прибуткового податку та інших обов’язкових платежів .

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона з 1975 року і по теперішній час працює у відповідача на посаді прядильниці 5-го розряду. Протягом останніх десяти років на підприємстві у зв’язку з відсутністю сировини, відключенням електроенергії та з інших виробничих причин мали місце простої. Відповідач не провів оплату часу простою позивачу на суму 5878,06грн. за період з 2007 по 2008 роки. Просить суд стягнути з відповідача на свою користь оплату часу простою у сумі 5878,06грн. та індексацію оплати простою і суми компенсації заборгованих грошових коштів. На стадії попереднього слухання справи позивач уточнила позовні вимоги, просила стягнути оплату часу простою відповідно до довідки, наданої представником відповідача. Представник відповідача у попередньому судовому засіданні позов визнав. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 34 КЗпП України, простой - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою, або іншими обставинами, під простоєм розуміється вимушене призупинення роботи. Таким чином, відпустку з ініціативи адміністрації, як вказав представник відповідача, слід вважати простоєм. Згідно ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду на момент простою. Відповідно до ст. 12 Закону України „Про оплату праці” норми оплати праці за час простою, який мав місце не з вини працівника встановлюються Кодексом законів про працю України, норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою статті 12 та Кодексом законів про працю України є мінімальними державними гарантіями. Судом встановлено, що позивачка перебуває у трудових відносинах з відповідачем з 15.05.1975 року (наказ №21) і по теперішній час. На протязі останніх років на підприємстві мали місце простої, які не оплачені позивачу з 2007р. по 2008 роки. Згідно розрахунку наданого відповідачем, сума заборгованості за оплату часу простою за 2006-2008 роки становлять 7369,94грн., яку суд вважає можливим стягнути з відповідача. Оскільки справляння і сплата податку з громадян є обов’язком роботодавця та працівника, вище розрахована сума зазначена без утримання прибуткового податку та інших обов’язкових платежів .

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона з 1971 року працювала у відповідача на посаді чистильниці 2-го разряду прядильного виробництва. Протягом останніх десяти років на підприємстві у зв’язку з відсутністю сировини, відключенням електроенергії та з інших виробничих причин мали місце простої. Відповідач не провів оплату часу простою позивачу на суму 3667,14грн. за період з 2006 року по 15.07.2008р. Просить суд стягнути з відповідача на свою користь оплату часу простою у сумі 3667,14грн. та індексацію оплати простою і суми компенсації заборгованих грошових коштів. На стадії попереднього слухання справи позивач змінила позовні вимоги, просила стягнути оплату часу простою відповідно до довідки, наданої представником відповідача. Представник відповідача у попередньому судовому засіданні позов визнав. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 34 КЗпП України, простой - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою, або іншими обставинами, під простоєм розуміється вимушене призупинення роботи. Таким чином, відпустку з ініціативи адміністрації, як вказав представник відповідача, слід вважати простоєм. Згідно ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду на момент простою. Відповідно до ст. 12 Закону України „Про оплату праці” норми оплати праці за час простою, який мав місце не з вини працівника встановлюються Кодексом законів про працю України, норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою статті 12 та Кодексом законів про працю України є мінімальними державними гарантіями. Судом встановлено, що позивачка перебуває у трудових відносинах з відповідачем з 24.12.1971 року і по теперішній час. На підприємстві мали місце простої з 2006 року і по 2008 рік. Згідно розрахунку наданого відповідачем сума заборгованості за оплату часу простою за 2006-2008 роки становлять 2860,94грн., яку суд вважає можливим стягнути з відповідача. Оскільки справляння і сплата податку з громадян є обов’язком роботодавця та працівника, вище розрахована сума зазначена без утримання прибуткового податку та інших обов’язкових платежів .

Outcome: approved