Jurisdiction: civil
Date: 2008-10-01 00:00:00

07 серпня 2008 року, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що з відповідачем він знаходиться в шлюбі з 28 січня 1995 року, який був зареєстрований відділом РАГС, м. Лозова, Харківської області, актовий запис № 39. Від шлюбу вони мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO]. Підставою для розірвання шлюбу, позивач вказав, що визнаний інвалідом другої групи, що не влаштовує відповідача і вона не бажає підтримувати з позивачем подружні відносини в подальшому. Суперечок про розподіл майна не мають. На підставі викладеного, позивач прохає суд розірвати шлюб з [PERSON]., витрати пов'язані з реєстрацією розірвання шлюбу в органах РАЦС покласти на нього. У судовому засіданні, позивач підтримав свої позовні вимоги і вказав, що примирення між ним і відповідачем, вже не можливо, оскільки вони проживають окремо, і спільного господарства не ведуть, між ними не має взаємо порозуміння. Спору відносно місця проживання дитини та розподілу сумісно нажитого майна, між ними не має. Крім того, позивач подав до суду письмову заяву, якою прохав суд не стягувати на його користь з відповідача, понесені ним при зверненні до суду судові витрати. Відповідач позов позивача визнала в повному обсязі, про що подала до суду відзив на позовну заяву в якій зазначила, що згодна на розлучення, оскільки сімґю зберегти вже не можливо; строку для примирення не потрібно; спору відносно місця проживання дитини та розподілу сумісно нажитого майна, між ними не має; шлюбу у них обох перший. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. З 28 січня 1995 року сторони перебувають у шлюбі, який був зареєстрований відділом РАГС, м. Лозова, Харківської області, актовий запис № 39 (а.с№10). Від шлюбу вони мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO] (а.с.№11). Шлюб в обох сторін перший. Позивач являється інвалідом другої групи (а.с.№9). Відповідно до пояснень, які надано позивачем та відповідачем, судом було достовірно встановлено, що сторони створити міцної сім'ї за час спільного проживання не змогли, внаслідок чого шлюб фактично розпався, подружні стосунки припинились, спільне господарство не ведеться. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється в наслідок його розірвання. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Судом було з»ясовано, що між сторонами не має спору про розподіл сумісно нажитого майна та місця проживання дітей, якщо шлюб буде розірвано. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати, оскільки зберегти їх сім'ю на майбутнє неможливо, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам. Витрати по оплаті державного мита при реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС суд вважає можливим покласти на позивача, а відповідача від вказаних витрат - звільнити, згідно письмової заяви позивача. Згідно до п. 6 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. З огляду на матеріали справи, судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду було сплачено витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи на суму в 07 грн. 50 коп. (а.с.№1). Однак, як вже вище було вказано, у судовому засіданні, позивачем було подано заяву, в якій він прохав суд, не стягувати з відповідача на його користь, понесені ним при зверненні до суду судові витрати. Відносно сплати судового збору позивачем при зверненні до суду з даним позовом, судом було зґясовано, що позивач є інвалідом з дитинства і йому встановлено другу групу інвалідності., отже, відповідно до п.18 ч.1 ст.4 Декрету Кабінету Міністрів України від 21.01.1993 «Про державне мито» №7, він звільнений від сплати державного мита. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, визначено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Із відзиву на позовну заяву, судом вбачається, що відповідач, не користується ні якими пільгами з держави, які б звільняли її від сплати судового збору, отже, на підставі викладеного, відповідно до ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України від 21.01.1993 «Про державне мито» №7, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір.

Outcome: approved