Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-14 00:00:00

21 травня 2008 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з відповідачем по справі знаходилася у трудових відносинах, працюючи на підприємстві з 18.03.2004 року по 28.08.2007 року на посаді [INFO], заяву про звільнення подала у зв'язку з порушеннями трудового законодавства зі сторони відповідача, однак звільнена за ст.38 КЗпП України за власним бажанням, при цьому відповідач не виплатив позивачці заробітну плату у розмірі 9 325 (дев'ять тисяч триста двадцять п'ять) гривень 05 коп, чим порушив вимоги ст.116 КЗпП України. Оскільки з вини відповідача їй не була своєчасно виплачена заробітна плата, посилаючись на ст.117 КЗпП України, позивачка просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, - по час ухвалення рішення. Також позивачка просила стягнути моральну шкоду у розмірі 3 000 гривень, обґрунтувавши вимоги тим, що протиправна поведінка відповідача привела до втрати нормальних життєвих зв`язків, вимагала додаткових зусиль для організації життя. Представник відповідача у судове засідання не явилася, в попередньому судовому засіданні визнала позовні вимоги лише в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, в іншій частині позов не визнала, посилаючись на те, що підприємство знаходиться у стані банкрутства, ухвалою господарського суду введено мораторій на вимоги кредиторів, позивачка подала заяву про звільнення за власним бажанням, тому в цій частині просила відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні позивачка наполягала на задоволенні позовних вимог у повному обсязі, додавши копію свого екземпляру заяви про звільнення, та вимагала розгляду справи на підставі наданих нею доказів, без копії заяви про звільнення з резолюцією керівника підприємства, що повинна була надати в судове засідання представник відповідача. Вислухавши пояснення позивачки, вивчивши та дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що на підставі фактів, встановлених у судовому засіданні, позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивачка на Одеському виробничому хіміко-фармацевтичного підприємстві “Біостимулятор” у формі Товариства з обмеженою відповідальністю працювала з 18 березня 2004 року на посаді [INFO]. Наказом №198 від 28.08.2007 року позивачку було звільнено із займаної посади за ст.38 КЗпП України, - за власним бажанням, вона отримала трудову книжку, однак розрахунок при звільненні не отримала. Невиплата позивачці заробітної плати в день звільнення, крім визнання представником позивача такого факту, додатково підтверджується випискою з картки ПриватБанку на ім'я позивачки, згідно якої відповідачем після звільнення позивачки перераховувалася заробітна плата, та довідкою №236 підприємства про розмір заборгованості від 16.07.2008 року (а.с.18-24, 35). Згідно ч.7 ст.43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.5 ст.24 Закону України «Про оплату праці», своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення. Зазначені вище вимоги КЗпП України з боку відповідача не були виконані і по цей час відповідач має заборгованість по заробітній платі перед позивачкою. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Заперечення відповідача суд до уваги не приймає, оскільки ухвалою господарського суду Одеської області від 23 червня 2006 року по справі №2/171-06-6019 введено мораторій на задоволення вимог кредиторів підприємства-відповідача, якою позивачка не являється, вимоги ж позивачки є такими, що випливають з трудових відносин. Разом з тим суд вважає, що не підлягають задоволенню вимоги позивачки щодо внесення змін до трудової книжки про формулювання причин звільнення і, відповідно, стягнення вихідної допомоги при звільненні, оскільки позивачкою не надано достатніх доказів про звернення до відповідача із заявою про її звільнення через порушення трудового законодавства, а копія екземпляру заяви про звільнення через порушення трудового законодавства, що надана позивачкою, не містить інформації щодо її звільнення саме на підставі цієї заяви. З наданої відповідачем довідки, позивачці за останні два повні місяця роботи, що передували звільненню, Одеським виробничим хіміко-фармацевтичним підприємством “Біостимулятор” у формі ТОВ було нараховано 4640 гривень 73 копійки (2052.09 грн. у червні та 2588.64 у липні 2007 року). Згідно п.8 Постанови КМУ №100 від 08 лютого 1995 року “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати”, середньоденний заробіток позивачки за останні два місяця роботи, що передували звільненню, враховуючи, що у червні 2007 року було 20 робочих дня, а в липні 2007 року - 22 робочих дня, склав: 4640.73 : 42 = 110 гривень 45 копійок. З огляду на те, що з моменту звільнення - 28.08.2007 року по день ухвалення рішення сплило 245 робочих дня (у 2007 році: серпень - 3 р.д., вересень - 20 р.д., жовтень - 23 р.д., лисопад - 22 р.д., грудень - 21 р.д.; у 2008 році - січень - 21 р.д., лютий - 21 р.д., березень - 20 р.д., квітень - 22 р.д., травень - 19 р.д., червень - 19 р.д., липень - 23 р.д., серпень - 11 р.д.), середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати на момент ухвалення рішення склав (245 р.д. х 110.45 грн.) = 27 060 (двадцять сім тисяч шістдесят) гривень 25 копійок. Враховуючи ту обставину, що заробітна плата працівника є єдиним джерелом для влаштування свого життя та життя своєї родини, а відсутність грошових коштів на це, привело до втрати нормальних життєвих зв'язків та додаткових зусиль з боку позивачки для організації свого життя, суд вважає, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, виходячи з принципу розумності та справедливості, підлягають частковому задоволенню та стягненню на її користь моральної шкоди у розмірі 2000 гривень. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути державне мито на користь держави у розмірі 372 (триста сімдесят дві) гривні 35 копійок, що складається з 363.85 грн. як 1% від суми середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати та заборгованості з виплати заробітної плати, та 8.5 грн. - за стягнуту з відповідача морадьну шкоду. Крім того, на користь Територіального управління державної судової адміністрації в Одеській області підлягають стягненню витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 30 гривень. На підставі викладеного, відповідно до ст.43 Конституції України, Закону України “Про оплату праці”, ст.ст.38, 44, 73, 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України, Постанови КМУ №100 від 08 лютого 1995 року “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати”,

Outcome: partial