Jurisdiction: civil
Date: 2008-10-07 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до ПП „ Ельба- інвест”, у якому просить поновити її на посаді інспектора охорони з 20 лютого 2008 року та стягнути 5 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивувала тим, що з 06 жовтня 2006 року перебувала у трудових відносинах з підприємством відповідача, працювала інспектором охорони за вахтовим методом. 21 лютого 2008 року після закінчення двохтижневої вахти вона мала двохтижневий вихідний. 26.02.2008 року у неї виникла загроза викидня і вона терміново була направлена на обстеження в Чернігівську ЦРЛ, а з 06.03.2008 року по 28.03.2008 року знаходилась на стаціонарному лікуванні. 29 березня 2008 року вона мала приступити до роботи, однак в період перебування на лікуванні її матері повідомили, що вона звільнена з роботи і має забрати трудову книжку. У трудовій книжці було зроблено запис про звільнення її з роботи за п.2 ст. 40 КЗпП України з 20.02.2008 року за невідповідністю. У день звільнення вона перебувала на роботі, розрахунок з нею не проведений. Вважає, що її звільнення проведено незаконно, тому вона підлягає поновленню на роботі. Вважає, що діями відповідача їй завдана моральна шкода, яку вона оцінює в 5 000 грн. Ухвалою суду від 08 жовтня 2008 року позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу виділені в окреме провадження. У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та показала, що ще перебуваючи в лікарні вона дізналась від матері, що її звільнили з роботи. Стверджувала, що 21 лютого 2008 року вона була на роботі, працювала до 18-00 год., оскільки затрималась зміна. 26 лютого 2008 року її мати повідомила по телефону Чернігівське відділення ПП „ Ельба-інвест”, що позивачка хвора та перебуває в лікарні. Про вагітність позивачка відповідача не повідомляла, бо коли вона прийшла 02 квітня до офісу Чернігівського відділення, то була звільнена з роботи, її пояснень ніхто слухати не хотів, лікарняний лист у неї не прийняли. Представник позивачки [PERSON] підтримала позовні вимоги та зазначила, що представник відповідача визнала у судовому засіданні відсутність підстав для звільнення [PERSON] за п.2 ст. 40 КЗпП України, а звільнення [PERSON] за наказом № 67 від 07.04.2008 року не є предметом судового розгляду. Крім того, наказ про звільнення видано 07 квітня 2008 року, а трудову книжку [PERSON]. отримала 02.04.2008 року. Вважала, що прогулу не було, оскільки [PERSON]. відповідно до діючого законодавства про працю після відпрацювання двотижневої зміни мала перерву протягом двох тижнів, і повинна була приступити до роботи 06 березня 2008 року, а не 28 лютого, як зазначає сторона відповідача. Зазначила, що захворівши [PERSON]., на виконання вимог посадової інструкції, сповістила за вказаним у ній номером телефону про тимчасову непрацездатність. Для її звільнення не було підстав. На підприємстві відповідача склалась хибна практика звільнення вагітних жінок. Просила стягнути на користь позивачки моральну шкоду, а також витрати на правову допомогу. Представник позивачки [PERSON]підтримала позовні вимоги, стверджувала, що позивачці 02 квітня 2008 року пропонували написати заяву про звільнення за власним бажанням, але вона відмовилась, тому її звільнили за статтею. На роботі знали, що [PERSON]. вагітна, співробітники її провідували в лікарні. Представник відповідача Басенко Г.Г. позов не визнала та суду показала, що з 20 лютого 2008 року позивачку було звільнено з роботи за прогул за п.4 ст. 40 КЗпП України. Підставою для звільненнія були рапорт начальника відділу охорони про відсутність [PERSON] на роботі 28 лютого 2008 року, акт про відмову від письмового пояснення. Стверджувала, що після невиходу на роботу 28 лютого позивачка розшукувалась працівниками підприємства, проте на телефонні дзвінки не відповідала. Не заперечувала, що 18 березня 2008 року мати позивачки при отриманні заробітної плати повідомила, що позивачка перебуває в лікарні. При появі на роботі 02 квітня 2008 року позивачка вимагала видати їй трудову книжку в цей же день, відмовилась давати пояснення з причини відсутності її на роботі 28 лютого 2008 року та не надала підтверджуючих документів про хворобу. Профспілкового органу на підприємстві не має, тому наказом керівника від 07 квітня 2008 року позивачка була звільнена з роботи з 20 лютого 2008 року, останнього дня її роботи, за прогул п.4 ст. 40 КЗпП України. Щодо запису в трудовій книжці про звільнення позивачки за п.2 ст. 40 КЗпП України пояснила, що представник відділу кадрів через свою необачність допустила грубе порушення службових повноважень та внесла запис до трудової книжки, який не відповідає дійсності. Також зазначила, що 11 квітня 2008 року позивачці направлявся лист з пропозицією правового врегулювання звільнення її з посади та отримання розрахунку при звільненні. Визнала, що іншої причини для звільнення позивачки, крім прогулу, не було. Представник відповідача Пліс Н.Л. позовні вимоги не визнала та показала, що кожен виїзд позивачки на вахту вважається відрядженням. Не заперечувала, що дійсно при отриманні заробітної плати 18.03.08 року її мати повідомляла, що донька хвора. Роздруківка телефону, вважала, не є належним доказом про повідомлення позивачки про хворобу. Зазначила, що 02.04.08 року [PERSON]. з”явилась на роботі у дуже збудженому стані, вимагала видати трудову книжку, від дачі пояснень про відсутність на роботі відмовилась. Підприємство на день звільнення з роботи не було повідомлене про вагітність позивачки, оскільки вона не надала підтверджуючих документів. Звільнення позивачки за п.2 ст. 40 КЗпП України та внесення відповідного запису в трудову книжку пояснила грубою необережністю з її сторони. Свідок [PERSON]показав суду, що по графіку в табель за лютий позивачка на АТЗТ „ Ритм” не була включена, її робота на м”ясокомбінаті планувалась з березня. 28 лютого 2008 року про невихід на роботу [PERSON] він дійсно писав рапорт. Свідок [PERSON] показала, що [PERSON]. 02 квітня 2008 року прийшла на роботу удвох із жінкою, одразу вимагала видати їй трудову книжку. Про причину невиходу на роботу повідомила, що ніби-то хворіла. Про те, що вона вагітна не повідомляла. Свідок [PERSON] показала, що 26 лютого 2008 року позивачці стало погано, вона звернулась до фельдшера місцевого ФАПу та була направлена в районну лікарню. Свідок зателефонувала на роботу позивачки та повідомила, що вона хворіє, на що їй відповіли, що працювати позивачка не буде через порушення трудової дисціпліни та вже звільнена з роботи. Судом встановлено, що позивачка перебувала у трудових відносинах з підприємством відповідача - з 01 жовтня 2006 року, працювала на посаді інспектора охорони. Згідно запису в трудовій книжці ( а.с. 4) позивачка звільнена з займаної посади за невідповідність згідно ст. 40 п.2 КЗпП України згідно наказу № 35-к від 20.02.2008 року. В оглянутому в судовому засіданні оригіналі наказу № 35-К від 20.02.2008 року відсутній запис по Чернігівському регіональному відділенню про звільнення [PERSON] з роботи. Наказом № 67-к від 07.04.2008 року по ПП „ Ельба-інвест” [PERSON]. звільнена з посади інспектора охорони за п.4 ст. 40 КЗпП України за прогул( а.с.98). Враховуючи, що відповідно до положень чинного законодавства про працю звільнення працівника з роботи оформляється наказом власника або уповноваженого ним органу, а статтею 47 КЗпП України прямо передбачено обов'язок власника у день звільнення видати копію наказу про звільнення, судом приймається зауваження представника відповідача щодо перевищення працівником Чернігівського регіонального відділення своїх службових обов'язків при звільнені [PERSON] з роботи та внесенні запису в трудову книжку та приймається до розгляду підстава звільнення позивачки - за п.4 ст. 40 КЗпП України за прогул. Згідно рапорта НВО [PERSON] [PERSON]. не приступила до роботи 28 лютого 2008 року на АТЗТ „ Ритм”, причину відсутності не повідомила.( а.с.67). Табеля обліку робочого часу за лютий на АТЗТ „ Ритм” відповідач не надав, а за усним поясненням представника відповідача [PERSON]. за порушення трудової дисципліни була переведена на інший об'єкт . В акті від 02 квітня 2008 року про невихід на роботу [PERSON] зазначено, що 28 лютого 2008 року [PERSON]. не з”явилась на роботу та не повідомила про причини відсутності, в табелі обліку робочого часу весь період зазначалась її відсутність, вона розшукувалась працівниками підприємства, проте на телефонні дзвінки не відповідала. 18 березня 2008 року її мати повідомила про її хворобу, при появі на роботі 02 квітн 2008 року [PERSON]. заявила про бажання звільнитись та отримати трудову книжку. В присутності працівників підприємства відмовилась надати пояснення про причини відсутності та надати підтверджуючі документи ( а.с. 58). Додатком № 1 до посадової інструкції працівника охорони ( а.с. 52) передбачено при захворюванні повідомляти до офісу регіонального відділення за вказаним телефоном 611- 464 з наступним документальним підтвердженням. З роздруківки телефонних розмов абонента т. 689181 вбачається, що мали місце дзвінки на номер т. [NUMBER]лютого 2008 року( а.с. 97), що узгоджується з поясненнями свідка [PERSON] про те, що вона два рази телефонувала до офісу та повідомляла про хворобу доньки, тому суд вважає доведеним, що станом на 26 лютого 2008 року підприємство відповідача було повідомлене про хворобу позивачки. Згідно ст. 36 ч.1 п.4 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до ст. 40 п 4 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний з ініціативи власника за прогул( у тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно частини третьої цієї ж статті не допускається звільнення працівника з ініціативи власника в період тимчасової непрацездатності. Постанова Пленуму ВСУ № 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів” п.24 прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. 20 лютого 2008 року [PERSON]. працювала повний робочий день, про що мається відмітка в табелі обліку робочого часу. 28 лютого 2008 року вона була хвора, про що підприємство відповідача було повідомлене матір'ю позивачки у спосіб, передбачений посадовою інструкцією. Законодавством не визначено переліку обставин, за яких прогул вважається вчиненим без поважних причин, тому суд виходячи з конкретних обставин справи, вважає, що відсутність на роботі [PERSON] 28 лютого 2008 року сталась з поважних причин, оскільки вона була хвора, про що свідчить довідка Халявинського ФАПу( а.с.8) та покази свідка [PERSON]. За таких обставин суд не вбачає підстав для звільнення [PERSON] за прогул з 20 лютого 2008 року. Крім того, згідно записів у листку непрацездатності [PERSON]. перебувала на стаціонарному лікуванні з 06 березня по 28 березня 2008 року( а.с. 5), а на період з 03 червня по 06 жовтня їй видано лікарняний лист з діагнозом вагітність. Довідкою Чернігівської ЦРЛ від 23.04.2008 року підтверджується, що [PERSON]. перебувала на обліку у лікаря акушера- гінеколога Чернігівської ЦРЛ з 03.03.2008 року, станом на 23.04.2008 року їй встановлено діагноз - вагітність двадцять три тижні ( а.с. 6). З довідки Халявинської сільської ради вбачається, що станом на жовтень 2008 року складу сім”ї [PERSON] входить донька Карина, 2008 року народження, яку вона виховує одна, у шлюбі не перебуває. Відповідно до ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, однак з обов”язковим працевлаштуванням. Державою встановлена важлива соціальна гарантія для вагітних жінок, за якої їх звільнення допускається лише у випадках прямо встановлених у ст. 184 КЗпП України і забороняється за будь-яких інших обставин. Стан вагітності позивачки підтверджено належними доказами по справі і на думку суду не має значення, коли саме підприємство відповідача дізналось про вагітність [PERSON], у цьому випадку її права гарантовано мають бути захищені. Пояснення представника відповідача про те, що підприємство не повідомлялось про тимчасову непрацездатність та вагітність позивачки, виправлення підстави її звільнення з п.2 на п.4 ст. 40 КЗпП України, пояснюючи це перевищенням службових повноважень одного з працівників відповідача, суд розцінює, як намагання виправдати допущену грубу помилку зі сторони відповідча. Твердження представника відповідача про те, що вагітна жінка ( на пятому місяці вагітності) вимагала звільнити її з роботи та видати трудову книжку і при цьому відмовилась написати заяву про звільнення за власним бажанням чи за угодою сторін, виглядає абсурдним. Відповідно до ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. За таких обставин, суд приходить до висновку, що [PERSON]. була звільнена з роботи без законних на те підстав, що є грубим порушенням вимог чинного законодавства про працю та порушує встановлені державою гарантії для вагітних жінок, а тому підлягає поновленню на роботі з дня винесення наказу про звільнення. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих з”язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що незаконним звільненням [PERSON] підприємством відповідача їй спричинена моральна шкода. Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню суд виходить з глибини душевних страждань позивачки, ступеня втрати нормальних життєвих зв»язків та відшуканням нею додаткових зусиль для організації свого життя, їх тривалості. Так, позивачку звільнили з роботи на п'ятому місяці вагітності, позбавивши її засобів до існування, будь-які хвилювання в такому стані негативно впливали, як на здоров”я самої позивачки, так і майбутньої дитини, тому суд оцінюючи спричинену їй моральну шкоду, вважає, що вона підлягає відшкодуванню в розмірі 1000 грн. Витрати на правову допомогу адвоката відповідно до ст. 84 ЦПК України, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Як вбачається з матеріалів справи між позивачкою та адвокатом [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги, на підтвердження надання правової допомоги суду надано свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, трудовий договір з [PERSON]., ордер на ведення справи в суді. Суд, виходячи із складності справи, тривалості витрати робочого часу особою, що надавала правову допомогу, вважає, що правова допомога підлягає відшкодуванню в сумі 1000 грн. Судовий збір та витрати на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial