Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду до Державного підприємства « Донецька залізниця» про визнання недійсними , незаконними та скасування наказів про звільнення, визнання формулювання причин звільнення неправомірними та незаконними, поновлення на роботі , зміни дати звільнення , видачі дублікату трудової книжки, виплати лікарняних та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, посилаючись на наступне. Позивачка стверджує, що 31.05.2005 року вона по контракту строком з 3.06.2005 року по 15.09.2005 року була прийнята на роботу до вагонного депо м. Маріуполя ДП «Донецька залізниця» провідником пасажирського вагона. При прийомі на роботу вона передала до відділу кадрів необхідні документи, копію трудової книжки та оригінал трудової книжки. 31.08.2005 року вона захворіла та знаходилась на лікарняних до 10.11. 2005 року, про що 1.09.2005 року телефонувала наряднику резерву провідників депо [PERSON]. Проте, в порушення чинного законодавства 1.09.2005 року на підставі наказу № 1203/ОС від 15 вересня 2005 року її звільнили за п.4. ст 40 КзпП України. 14 листопада 2005 року близько 13 годині її листки непрацездатності були особисто передані [PERSON] її чоловіком [PERSON] Проте, до наступного часу лікарняні їй не виплачено. Крім того, у квітні 2006 року їй було відмовлено у видачі трудової книжки із поясненнями, що вона трудову книжку до депо не надавала. Після її звернення до прокуратури керівництво депо змінило наказ про її звільнення в частині підстави звільнення, а саме по ст. 36п.2 КЗпП України , видав наказ № 138/ОС від 16. травня 2007 року, проте вона вважає його також незаконним та таким який підлягає скасуванню. Вважає, що з 1.09.2005 року знаходиться у вимушеному прогулі, оскільки їй не видається трудова книжка та лікарняні , тобто розрахунок при звільненні, тому просить стягнути на її користь середню заробітну плату за цей час. Крім того, неправомірними та незаконними діями відповідача щодо її незаконного звільнення їй було завдано моральної шкоди, яку вона оцінює у розмірі середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги у повному обсязі та доповнила, що після закінчення лікування, тобто з 10.11.2005 року вона на роботу не приходила, оскільки знала, що строк її трудового договору закінчився. Вперше вона звернулась до депо у квітні 2006 року до помічника начальника депо з кадрових питань [PERSON] щодо її подальшого працевлаштування та яка її повідомила, що вона звільнена за прогули та її трудова книжка у депо відсутня, оскільки б то вона її не надавала при прийомі на роботу. Після цього 25.05.2006 року вона письмово повідомила начальника депо про обов'язок роботодавця повного розрахунку з нею та видачі трудової книжки. Накази про звільнення вона до цього часу не отримувала, тому вважає, що не пропустила строк звернення за захистом свого порушеного права. Просить визнати недійсними , незаконними та скасувати накази про її звільнення, визнати формулювання причин звільнення неправомірними та незаконними, поновити її на роботі на роботі з 1.09.2005 року , змінити дату звільнення з 15.09.2005 року на дату з дня видачі трудової книжки, видати дублікат трудової книжки, виплати лікарняні за період з 31.08.2005 року по 10.11.2005 року, сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 126000 гривень та стягнути моральну шкоду у такому ж розмірі. Представник позивачці [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги [PERSON] та , заявив в інтересах позивачці аналогічні позовні вимоги та , не заперечуючи обставин щодо прийому на роботу довірительниці, пояснив, що остання з 31.08.2005 року по 10.11.2005 року хворіла та проходила лікування . 14.11. 2005 року він особисто приніс лікарняні за цей час у вагонне депо [PERSON], яка їх прийняла , проте, розписку в отриманні не писала та він ніде за їх передачу не розписувався. До квітня 2006 року особисто ні він, ні Бородуліна Л. до депо не звертались, проте у квітні-травні 2006 року позивачка дізналась, що її під час хвороби звільнили за прогули, відмовляються виплачувати лікарняні та повернути трудову книжку, оскільки на їх думку вона її не надавала. З цього приводу у травні 2006 року вони звертались до керівництва вагонного депо, а згодом і до прокуратури. Аналогічні пояснення позивачка та її представник дали у якості свідків. Представник відповідача Луханін М.І. вважає позовні вимоги необґрунтованими та пояснив, що у відповідності до контракту № 417 від 31.05.2005 року між вагонним депо Маруполя ДП « Донецька залізниця» та [PERSON] остання була прийнята на посаду пасажирського вагону строком з 3.06.2005 року по 15.09.2005 року. Згідно її графіку роботи вона мала працювати чергуючи 3 робочих дні з трьома вихідними. У черговий день праці 1.09.2005 року [PERSON] до роботи не вийшла, жодних повідомлень щодо причини неявки до депо не надала, що з'явилось підставою для її звільнення у відповідності до наказу № 1203/ОС від15.09.2005 року по п.4. ст. 40 КЗпП України. Ні у листопаді, ні згодом позивачка лікарняні їм не надавала та ніяких претензій не пред'являла. Вперше із письмовою скаргою [PERSON] звернулась до них 25.05.2006 року , в якій повідомляла про лікарняні та вимоги щодо повернення трудової книжки. Разом з цим, при перевірці її скарги було з'ясоване, що при прийомі на роботу [PERSON] до депо надавала тільки ксерокопію трудової книжки; про її обов'язок надати трудову книжку їй повідомлялось письмово 10.06.2005 року та 23.06.2005року , проте, ці вимоги позивачкою не були виконані. 16 травня 2007 року у відповідності до протесту Маріупольській транспортній прокуратури від 4.05.2007 року , з якого вони достовірно дізнались, що з 31.08.2005 року по 26.09.2005 року [PERSON] знаходилась на лікарняному, вони змінили наказ № 1203/ОС від15.09.2005 року про її звільнення по п.4. ст. 40 КЗпП України на наказ № 138/ОС від 16.05.2005 року , згідно якого позивачка була «звільнена по закінченню строку трудового договору , п.2 ст. 36 КЗпП України». Крім того, вони заперечують щодо позовних вимог в частині стягнення вимушеного прогулу, оскільки у відповідності до 117 та 235 КЗпП України дана відповідальність настає тільки з вини власника підприємства. Вони у свою чергу не можуть нести відповідальність як за затримку у видачі трудової книжки, яку не отримували, так і за виплату лікарняних, які їм не надавались. Більш того, позивачка надала дублікати лікарняних за період з 31.08.2005 року по 26.09.2005 тільки 6.09.2007 року, після чого вони негайно у вересні нарахували та задепонували належні їй суми , проте, відповідачка за грошами не з'являється та не надає особистого рахунку для перерахування даних коштів. Претензії щодо оплати інших лікарняних за період з 27.09.2005 року по 9.11. 2005 року не визнають, оскільки страховий випадок з [PERSON] у цей час трапився не під час її трудових відносин з їх підприємством. Не визнають позовних вимог щодо поновлення на роботі [PERSON] та зміни дати звільнення на день видачі трудової книжки , оскільки трудовий договір було укладено до 15.09.2005 року і обидві сторони не приходили до згоди щодо його продовження. У зв'язку з безпідставністю позову, не бачить причин для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди. Крім того, вважає, що позивачкою пропущений строк для звернення за захистом свої прав щодо оскарження наказів про звільнення та видачі дублікату трудової книжки. Вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає , що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Як встановлено у судовому засіданні у відповідності до контракту № 417 від 31.05.2005 року між вагонним депо Маруполя ДП « Донецька залізниця» та [PERSON] остання була прийнята на посаду пасажирського вагону строком з 3.06.2005 року по 15.09.2005 року. Домовленість сторін щодо строку договору підтверджується крім підписаного контракту сторонами так і особистою заявою [PERSON]( а.с. 86, 227) У відповідності до наказу № 1203/ОС від15.09.2005 року [PERSON] була звільнена з даної посади з 1.09.2005 року по п.4. ст. 40 КЗпП України у зв'язку з тим, що без поважних причин 1.09.2005 року не з'явилась на роботу. ( а.с. 111) Як встановлено у судовому засіданні та підтверджується наявними документами позивачка з 31.08.2005 року по 26.09.2005 року знаходилась на лікарняному, та з 27.09.2005 року по іншому страховому випадку продовжувала хворіти до 9.11. 2005 року. ( а.с. 9-14) У відповідності до п.3. ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівників з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності . Таким чином, звільнення [PERSON] під час її хвороби з 1.09.2005 року з ініціативи власника підприємства не відповідає вимогам чинного законодавства та визнається судом незаконним. При цьому суд не погоджується з доводами відповідача щодо спливу строків на пред'явлення даного позову, оскільки у відповідності до вимог ст. 233 КЗпП України останній не надав достовірних відомостей щодо належного вручення копії даного наказу позивачці, а остання вказувала на те, що про накази про звільнення дізналась із переписки. Разом з цим, у відповідності до наказу № 138/ОС від 16.05.2005 року наказ № 1203/ОС від15.09.2005 був змінений , а позивачка була «звільнена по закінченню строку трудового договору , п.2 ст. 36 КЗпП України» . Таким чином, оскільки на день розгляду справи оспорюваний наказ скасований , суд не бачить підстав для його скасування та визнання недійсним. Суд не може погодитись з доводами позивачки щодо визнання формулювання причин звільнення , а також визнання недійсним, незаконним та таким, який підлягає скасуванню наказ № 138/ОС від 16.05.2005. відповідно до якого вона вважається звільненою з 15.09.2005 року. Як встановлено у судовому засіданні , між сторонами був укладений строковий договір на певний строк за погодженням сторін. У відповідності до вимог контракту строк дії контракту спливав 15.09.2005 року, а можливість зміни умов контракту передбачала додаткову угоду , яка між сторонами не узгоджувалась . Крім того, позивачка до роботи після лікарняного не виходила та вимог щодо подальшого працевлаштування не пред'являла. Не заслуговують на увагу і твердження позивачки , що вона не мала бути звільненою під час лікарняного саме з 15.09.2005 року , оскільки чинним законодавством про працю не встановлено обмежень на звільнення працівника у зв'язку із закінченням строку трудового договору у період його тимчасової непрацездатності. Отже, при звільненні [PERSON] порушень чинного законодавства щодо підстав і порядку звільнення за п.2 ст. 36КЗпП України судом не встановлено. У зв'язку з наведеним , та враховуючи, що позивачка фактично звільнена із закінченням строку трудового договору з 15.09.2005 року суд відмовляє позивачці у вимогах щодо поновлення її на роботі з 1.09.2005 року. У судовому засіданні встановлено, що відповідно з 31.08.2005 року по 26.09.2005 року, з 27.09.2005 року по 13.10.2005 року, з 14.10.2005 року по 22.10.2005 року, з 21.10.2005 року по 9.11.2005 року позивачка знаходилась на лікарняних. У відповідності до ст. 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності мають громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей , які проживають в Україні. Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи і час випробування та день звільнення ). ( а.с. 9-14) Таким чином , оскільки страховий випадок з позивачкою у період з 31.08.2005 року по 26.09.2005 року виник під час її роботи у вагонному депо , суд вважає за необхідне стягнути суму лікарняних за цей період у розмірі 853 гривні 74 копійок з відповідача. Разом з цим , суд не бачить підстав для стягнення лікарняних за інший період часу, оскільки у відповідності до листка непрацездатності серії № 167039 від 13.09.2005 року позивачка мала стати до роботи 27.09.2005 року , тобто 26.09.2005 року сплив останній строк страхового випадку, а інший страховий випадок стався з [PERSON] 27.09.2005 року, тобто не під час її трудових відносин з відповідачем. Розглядаючи питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з наступного. У відповідності до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівника на його користь має бути виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу. Оскільки суд визнав незаконним наказ № 1203/ОС від 15 вересня 2005 про звільнення [PERSON] , то у даному випадку мова йдеться за період фактичного незаконного звільнення за період з 1.09.2005 року по 15.09.2005року. Обговорюючи питання щодо стягнення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 1.09.2005 року по 15.09.2005 року суд виходить з наступного. Сторони погодились та не заперечують , що якщо б позивачка працювала цей період, кількість робочих днів у неї становив 9 днів ( 1,2,3,7,8,9,13,14 та 15 вересня), оскільки згідно її графіку роботи вона мала працювати чергуючи 3 робочих дні з трьома вихідними та за умовами її праці мала бути вийти на чергу 1.09.2005 року. Оскільки її середньоденний заробіток становив 39,22 гривні, то за 9 робочих днів вона мала отримати 352грн. 98 коп. Разом із цим, сума по лікарняному за період з 1.09.2005 року по 15.09.2005 року становить 524 гривні 52 копійок, тобто більш за суму середнього заробітку. Таким чином , суд у відповідності до вимог п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», згідно якої при присудженні оплати за час вимушено прогулу зараховується , зокрема, одержана допомога по тимчасової непрацездатності, шляхом заліку даних сум ухвалює до стягнення суми саме по лікарняному. ( а.с. 110, 221, 222) Разом з цим, у відповідності до ст. 117 КЗпП України відповідальність власника підприємства за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку його вини. Позивачкою не доведено, що 14.11. 2005 року, або згодом вона надавала лікарняні вагонному депо. На підтвердження своїх вимог вона посилається тільки на пояснення свідка [PERSON], який на її думку передавав ці листки близько 13 год. 14.11. 2005 року саме [PERSON]( а.с. 2 обор) . Допитаний у якості свідка [PERSON] пояснив, що 14.11. 2005 року він передав дані листки [PERSON], яка у судовому засіданні категорично заперечувала проти цього. При цьому [PERSON] підтверджує відсутність фактів щодо належної передачі даних документів( розписки, письмові підтвердження, тощо). Об'єктивність пояснень свідка [PERSON] підтверджується перепискою між сторонами, у відповідності до якої [PERSON], вперше письмово звернувшись до відповідача 25.05.2006 року, вказує на передачу нею лікарняних 11.11. 2005 року ( а не 14.11. 2005 р) , на що підприємство вказує як на відсутність даних лікарняних та і факт їх пред'явлення. ( а.с. 16,17). Крім того, у всіх зверненнях позивачки до вагонного депо при практиці фіксування усіх додатків до заяви ,у жодному не йдеться про надання лікарняних. Як свідчить звернення позивачки від 5.07.2007 року вона цього дня вперше пред'явила відповідачу дублікат лікарняного за період з 13.09.2007 року по 26.09.2005 року включно, на що їй було пропоноване як найскоріше пред'явити лікарняний з 31.09.2005 року ( а.с. 219, 220), та який був позивачкою наданий лише 6.09.2007 року. У відповідності до відомості платежів та розрахунковій відомості відповідачем негайно, у серпні 2007 року була нарахована та продепонована сума по даним листкам непрацездатності. ( а.с. 223-224) Оскільки сума по лікарняному своєчасно була нарахована та продепонована , однак по незалежним від відповідача причин позивачкою не отримана , суд не вбачає підстав для стягнення середнього заробітку за час затримку при розрахунку у порядку ст.117 КзПП України. Що стосується вимог виплати середнього заробітку за час затримки трудової книжки , то вони пов'язуються законодавцем з виною власника підприємства за затримку у її видачі. Як встановлено у судовому засіданні , при прийомі на роботу [PERSON] було допущено порушення ст. 24 КЗпП України, яка зобов'язує роботодавця прийняти трудову книжку. Досліджені у судовому засіданні докази свідчать проте, що [PERSON] при прийомі на роботу 31.05.2005 року( особиста заява про прийом на роботу) крім інших документів, пред'являлась саме копія трудової книжки , у відповідності до якої останнім записом був запис від 19.01.2005 року центру зайнятості про виплату допомоги по безробіттю. ( а.с. 236, 237-240). Згодом позивачка пред'являє копію трудової книжки із записом центру зайнятості про припинення їй виплати допомоги по безробіттю. ( а.с. 85) Як пояснила свідок [PERSON] 31 травня 2005 року позивачка при прийомі на роботу їй особисто пред'явила копію паспорта, ІНН, направлення на працевлаштування із Фонду зайнятості та копію трудової книжки. Зі слів [PERSON] їй стало відомо, що трудова книжка знаходиться у центрі зайнятості , де мають зробити відмітку про припинення допомоги по безробіттю та вона її надасть пізніше. Проте, в подальшому позивачка трудову не надала, що спонукало їх надсилати останній листа щодо негайного пред'явлення даного документу. Даний факт підтверджується як поясненнями свідків [PERSON], [PERSON] так і листами вагонного депо від 10.06.2005 року та 23.06.2005 року [PERSON]. щодо негайного пред'явлення її трудової книжки роботодавцю. ( а.с. 228,229, 231, 232, 233) Згідно книги обліку руху трудових книжок було встановлено, що реєстрація трудової книжки [PERSON] в період роботи з 3.05.2005 року по 15.09.2005 року не проводилась. ( а.с. 46-57 відмовного матеріалу) Крім того, територіальною державною інспекцією праці у Донецькій області була проведена перевірка дотримання вимог чинного законодавства у вагонному депо Маріуполь та встановлено, що при прийомі на роботу [PERSON] старшим інспектором відділу кадрів [PERSON] трудова книжка не була прийнята та не зроблено запису про її прийом. Дані обставини викладені у постанові про відмову у порушенні кримінальної справи від 7.5.2007 року старшого слідчого Маріупольській транспортній прокуратури та у висновку про обґрунтованість та законність даного рішення Маріупольського транспортного прокурора від 10.05.2007 року. ( а.с. 43, 247, 250-253) У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Позивачка, заявляючи вимоги щодо стягнення вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою видачі трудової книжки не довела факту надання даної трудової книжки роботодавцю , що є підставою для відмовлення їй в даній частині позову. З оглядом на викладене суд, за відсутністю вини відповідача, відмовляє [PERSON] і в позовних вимогах щодо зміни дати звільнення з 15.09.2005 року по день видачі трудової книжки. Разом із цим, порядок видання дублікатів трудових книжок регламентується п.5.1. та 6 Інструкції про порядок ведення трудових книжок , згідно до яких даний документ видається робітникові за останнім місцем роботи. Оскільки дотепер дане питання не урегульовано у добровільний спосіб з метою захисту трудового права суд вважає за доцільне зобов'язати відповідача видати [PERSON] дублікат трудової книжки. Розглядаючи позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди у зв'язку з протиправним звільненням та несвоєчасною виплатою лікарняних суд виходить з того, що видання наказу № 1203/ОС від 15 вересня 2005 , який судом встановлено незаконним, було викликано об'єктивними обставинами, оскільки на день його підписання роботодавцю не було відомо про знаходження позивачки на лікарняному, а сам факт негайного поновлення її прав одразу ж після достовірної інформації про її хворобу, свідчить про відсутність вини у відповідача з цього приводу. Лікарняні у свою чергу, як встановлено судом, своєчасно нараховані , проте не отримуються позивачкою. Оскільки судом не встановлено інших порушень трудового законодавства, у відповідності до ст. 237-1 КЗпП України суд відмовляє і у даній частині позову. На підставі ст. 36, 40, 48, 116, 117, 235, 237-1 КЗпП України, п. 17, 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст. 4,6,50 Закону України « Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» ст. 10, 11, 60, 209 , 212, 214-215 ЦПК України, суд -

Outcome: partial