Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-03 00:00:00

Військовий прокурор Сімферопольського гарнізону звернувся до суд по інтересах держави в особі військової частини А 3674, Міністерства оборони України до [PERSON] про визнання недійсним виселення, зобов'язання вчинити певні дії. Свої вимоги мотивував тім, що відповідач [PERSON] на думку позивача незаконно та безпідставне займає квартиру [ADDRESS]. Також на думку позивача у справі, відповідач [PERSON] своїми діями, у вигляді проживання у спірної квартири, порушує вимоги ст. 12 Закону України « Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей », ч. 1 ст. 118 Житлового кодексу України, Постанови Кабінету Міністрів України « Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями ». За таких обставин позивач був змушений звернутися до суду з вищенаведеним позовом. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просить суд визнати ордер від 05.07.2005 року, № 35 на вселення [PERSON] у квартиру [ADDRESS] недійсним. Також просить виселити [PERSON] в примусовому порядку з незаконно займаної службової квартири військової частини А 3674 за адресою [ADDRESS], зобов'язати відповідача здати квартиру у належному стані до військової частини А 3674 м. Сімферополь. Відповідач [PERSON] у ході судового засідання позовні вимоги не визнав, посилаючись на їх безпідставність. ВЧ А 3674 була у його оперативному обслуговуванні, як співробітника ВКР та у вказаній частині він був на усіх видах забезпечення. Вважає, що займає спірну квартиру правомірно, у повної відповідності до вимог ч. 1 ст. 118 Житлового Кодексу України, ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей ». Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, та надані доказі, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі протоколу комісії військової частини А 6374 за № 20 від 06.07.2005 року, на ім'я [PERSON] був виданий ордер на вселення до квартири [ADDRESS]. Згідно наданих на адресу суду відповідних правовстановлюючих документів, вказаний будинок відноситься до фонду службового житла військової частини А 3674. Представник позивача у своїх доводах що до обґрунтування позову посилався на ту обставину, що відповідач на час видачі спірного ордеру, не мав, та на даний час не має відношення як до військової частини, так і до Міністерства оборони України. З таких підстав вважає, що відповідач неправомірно займає спірну житлову площу. Дані ствердження представника позивача спростовуються наступними доказами, які були надані суду під час судового розгляду справи. Як виходить зі змісту ч. 1 ст. 118 Житлового Кодексу України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Під службові жилі приміщення виділяються , як правило, окремі квартири. У відповідності до вимог ст. 12 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей » військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства. Довідкою ГУ СБУ в АР Крим за № 76/13/Б - 55 /20 від 27 серпня 2008 року, підтверджується, що [PERSON] дійсно проходив військову службу в Збройних силах СРСР з 01 вересня 1968 року по 10 січня 1974 року; з 10 січня 1974 року ( наказ від 22.02.1974 року за № 117 ) по 07 вересня 2000 року ( наказ від 14.08.2000 року за № 66 - лс ) проходив військову службу на офіцерських посадах в органах державної безпеки. Згідно наказу № 66-лс від 14.08.2000р.підполковника [PERSON], який знаходився в розпорядженні начальника УВКР СБУ по ВМС та ВФ в Криму, виключено зі списку особового складу, що є підтвердженням проходження ним служби в УВКР. З п. 4.5. Наказу міністерства оборони України від 22.11.1993 року за № 271, виходить, що співробітники військової контррозвідки Служби Безпеки України забезпечуються житлом у відповідності до встановлених законодавством України нормам, за рахунок оперативно обслуговуваних військових частин Міністерства оборони України. Крім цього, між [PERSON] і ВЧ А 3674 у особі її командира [PERSON] 04.07.2005 року був укладений договір найму житла у гуртожитку для малосімейних. У відповідності до ч. 1 п. 1.1. [PERSON] у користування до отримання постійного житла надається квартира [ADDRESS]. У вказаному договорі не має посилань на його розірвання шляхом визнання ордеру на вселення недійсним. Військовим прокурором Сімферопольського гарнізону, представником ВЧ А 3674, у продовж усього розгляду справи не заявлялося вимог що до скасування або визнання недійсним вказаного договору найму. Доказів отримання [PERSON] постійного житла з боку позивача на адресу суду надане не було. Також суд вважає за необхідне зазначити, що як виходить зі змісту ст. 58 ЖК України, ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Таким чином, суд робить висновок, що при видачі - відповідачеві ордеру на вселення до спірної кімнати вона була - вільна, а з таких обставин відповідач цілком правомірно і законно у неї проживає до даного часу. В даний час відповідач користується, та відкрито мешкає у спірної квартири до даного часу, підтримує її у належному стані. З таких обставин суд відмовляє позивачу у задоволенні його вимог. Судові розходи по справі суд відносить на рахунок сторін у справі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed