Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-07 00:00:00

В позові до ТОВ „ Будівельні товари” [PERSON] просила поновити її на роботі в товаристві на посаді заступника директора , стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Позов обґрунтовувала тим, що звільнення її з роботи по ст. 40 п.4 КЗпП України проведено незаконно, оскільки прогулів вона не вчиняла, акти про відсутність її на роботі в січні-лютому 2008 року неправдиві, крім того вказує , що при звільненні було допущено порушення п.2.8 Положення про Дирекцію товариства , яким встановлено, що член Дирекції ( яким вона являлась) міг бути звільнений лише Загальними зборами. Позивачка також зазначала, що незаконними діями директора товариства їй завдано моральну шкоду, яка полягає в загостренні її хвороби, втраті душевного спокою , нормальних життєвих зв”язків. Оскаржуваним рішенням в задоволенні позовних вимог відмовлено за їх безпідставністю. Суд першої інстанції дійшов висновку, що звільнення позивачки проведено з дотриманням п. 6.3 Положення про Дирекцію товариства, так як п.2.8 цього Положення в конкретному випадку не підлягав застосуванню. Не встановивши порушень законодавства при звільненні, суд відхилив позовні вимоги про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В апеляційній скарзі позивачка просить це рішення скасувати та ухвалити нове рішення з задоволенням її позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції ст. 147-1 КЗпП України , а саме, що звільнення мало здійснюватись з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень. Доводами апеляційної скарги є також посилання на п.6.3 Статуту товариства , згідно якого до складу Дирекції входять директор та його заступник, та на п. 2.1, а також пункт 3.3 Положення про дирекцію, відповідно до яких, право звільнення та прийняття на роботу будь якого працівника одноособово директор не має. В судовому засіданні апеляційного суду представник позивачки апеляційну скаргу підтримав, посилаючись на доводи викладені в позовній заяві та апеляційній скарзі. Представники відповідача та третьої особи апеляційну скаргу не визнали, а рішення суду першої інстанції вважають законним та обґрунтованим. Свої доводи обґрунтовують посиланням на п.6.3 Положення про дирекцію, який в конкретному випадку , на їх думку, підлягав застосуванню. Крім того, звертається увага суду на п.4.1 Положення про Дирекцію, згідно якого Загальними зборами звільненим до закінчення строку повноважень може бути лише директор, а звільнення загальними зборами будь якого члена дирекції ,за змістом п.2.8 Положення можливе в конкретно зазначених випадках , а саме - у разі його некомпетентності, зловживання посадовим становищем, або вчинення інших дій чи бездіяльності, що заподіюють шкоду інтересам ТОВ вцілому чи його учасникам. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги і заперечень на неї, апеляційний суд , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню , виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду має бути законним та обґрунтованим. Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON], виходив з того, що остання є заступником директора , [PERSON] - директором ТОВ „ Будівельні товари” , яке створене двома засновниками - [PERSON] та [PERSON] шляхом перетворення з ПП ПТФ „ Будівельні товари”. Статутні внески кожного засновника рівнозначні. [PERSON] та [PERSON] являються членами дирекції товариства, яка діє відповідно до Положення про дирекцію. Суд визнав, що звільнення [PERSON] проведено за допущені нею прогули ( ст.40п.4 КЗпП України) , а не з підстав, зазначених в п.2.8 Положення про дирекцію, на які посилається позивачка. Порядок звільнення з підстав, визначених ст. 40 п.4 КЗпП України , суд вважає врегульованим п.6.3 Положення про дирекцію, тобто - має відбуватись згідно чинного законодавства. Вважаючи встановленим факт допущених позивачкою прогулів без поважних причин і неспростовність нею цих фактів ,суд дійшов висновку про правомірність її звільнення наказом директора від 20 лютого 2008 року № 2. Проте, з таким висновком не може погодитись апеляційний суд. Відповідно до вимог ст. 309 ч. 1 п. 3,4 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення чи зміни його є неправильне застосування норм матеріального або процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи. Виходячи з роз”яснень , даних в п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України „ Про практику розгляду судами трудових спорів” звільнення працівника за підставами, передбаченими п.4 ст.40 КЗпП України є дисциплінарним стягненням. Отже, висновки суду першої інстанції , щодо правомірності звільнення позивачки суперечать положенням ст. 147-1 КЗпП України, яка встановлює, що право застосування дисциплінарних стягнень мають органи( орган) яким надано право прийняття на роботу ( обрання, затвердження , призначення на посаду), а працівники, які займають виборні посади, можуть бути звільнені тільки за рішенням органу який їх обрав. В матеріалах справи знаходиться копія протоколу зборів учасників ТОВ „ Будівельні товари” , з якої вбачається, що [PERSON] призначена на посаду заступника директора товариства рішенням загальних зборів від 29.11.2000 року( а.с.89), отже право її звільнення з займаної посади належить лише Загальним зборам. Проте, названі обставини та вимоги чинного законодавства залишились поза увагою суду першої інстанції, що і призвело до помилкового рішення. Вирішуючи питання про поновлення на роботі працівника в зв”язку з його незаконним звільненням, суд має вирішити питання про стягнення з відповідача середньомісячного заробітку за весь час вимушеного прогулу. Позивачка в судовому засіданні уточнила вимоги та, враховуючи, що їй заробітна плата не нараховувалась і не виплачувалась за весь період роботи, просила розрахунок суми для стягнення здійснити, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України „ Про Державний бюджет України на 2008 рік”. Вирішуючи питання щодо можливості задоволення вимог позивачки в цій частині, апеляційний суд приймає до уваги, що факт існування трудових правовідносин між позивачкою та ТОВ „ Будівельні товари” , а також факт не нарахування їй заробітної плати протягом всього періоду з часу поновлення на роботі рішенням суду від 07.06.2004 року, відповідачем визнається, отже, в силу ст. 61 ЦПК України не потребує доведення. Також, в силу ч.3 ст. 61 ЦПК України не потребує доведення , як такий, що встановлений рішенням суду від 22.10.2007 року, той факт, що за відсутності даних про нарахування та виплату заробітної плати працівнику та визначеного в установленому порядку посадового окладу заступника директора товариства, заробітна плата підлягає виплаті позивачці за весь період роботи в розмірі, не нижчому від мінімальної заробітної плати, гарантованої ст.3 Закону України „ Про оплату праці” та ст. 95 КЗпП України , тобто, виходячи з мінімального розміру, встановленого Законом України „ Про Державний бюджет України” на відповідний рік . Ст. 27 Закону України „ Про оплату праці” передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати встановлюється Постановою Кабінету Міністрів України, а в конкретному випадку, це Постанова № 100 від 08 лютого 1995 року. Відповідно до положень п.1 п.п.2 та п.111п.п.4 абз.4 вказаної Постанови Кабінету Міністрів України, апеляційний суд вважає за можливе розрахунок середньої заробітної плати [PERSON] провести таким чином: В листопаді та грудні 2007 року мінімальна заробітна плата Законом України „ Про Державний бюджет України на 2007 рік” визначена в розмірі 460 грн. Тобто, середньомісячна зарплата за 2 останніх повних місяці роботи становить 460 грн. , середньоденна - 21 грн . ( 460 : 22) З роботи позивачку звільнено з 10.01.2008 року, тобто час її вимушеного прогулу до дня судового рішення про поновлення на роботі становить 6 місяців 21 день , або 153 робочі дні.( 22Х6 +21). Таким чином, до стягнення підлягає 153х21=3213 грн. Що стосується вимог позивачки про стягнення моральної шкоди, апеляційний суд приходить до висновку , що в цій частині рішення суду є законним та обґрунтованим, так як доказів на обґрунтування таких вимог позивачкою не надано. Наявна у справі копія виписки з амбулаторної карти стаціонарного хворого свідчить , що місцем своєї роботи сама позивачка вважає приватну підприємницьку діяльність ( а.с.50), і це узгоджується з наявною в справі копією свідоцтва про реєстрацію суб”єкта підприємницької діяльності( а.с.85), а крім того, виписка з амбулаторної карти не містить належним чином оформленого висновку про зв”язок захворювання з обставинами , на які вказує позивачка. На підставі ст. 308 ЦПК України рішення суду в зазначеній частині підлягає залишенню без змін.

Outcome: partial