Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-19 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача та третьої особи про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, укладеного 16.05.2003 року між нею -[PERSON] та відповідачкою [PERSON], та посвідченого державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Панкевичем Р.І. за р. №2-1012. В обґрунтування позову посилається на те, що відповідачка є її донькою і разом з сім'єю вона проживала окремо. Однак, внаслідок збігу тяжких сімейних обставин в останньої, вона з чоловіком запропонували доньці перейти проживати в належний їй на праві приватної власності будинок [ADDRESS], на що дочка заявила, що погодиться лише тоді, коли вона з чоловіком перепишуть на неї вказаний будинок. Зважаючи на хворобу свого онука [PERSON], - сина відповідачки, вона з чоловіком погодилась скласти заповіт на онука. 16 травня 2003 року вона з чоловіком на прохання дочки прийшли до нотаріуса, маючи на меті скласти заповіт, про що повідомили нотаріуса і останній підтвердив їй, що лише вона залишається власником спірного будинку, а тому вони підписали документи в місцях, вказаних нотаріусом, і дочка забрала їх, не давши можливості з ними ознайомитись. Починаючи з 2007 року між нею та відповідачкою почали виникати різні конфліктні ситуації, остання почала наголошувати їй, що лише вона є власницею будинку, а вона з чоловіком ніякого відношення до будинку не мають. На прохання дочки показати документи, які вона підписала в нотаріуса, остання під різними приводами відмовлялась і лише в лютому поточного року показала їй, що вона оформила договір дарування будинку, а не склала заповіт на онука. Після цього дочка почала до неї з чоловіком погано відноситись, виганяє їх з будинку, що призвело до того, що вона захворіла (перенесла інсульт). При таких обставинах вважає, що дочка обманула її, оскільки вона мала на меті укласти заповіт на онука, а не договір дарування будинку доньці. Її воля була спрямована лише на укладення заповіту, а нотаріус, всупереч її волі, посвідчив договір дарування, не давши можливості його прочитати, а лише вказав місця, куди потрібно поставити свій підпис, а тому просить визнати оспорюваний договір недійсним, оскільки він укладений внаслідок обману відповідачки. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги повністю, послалась на обставини, викладені в позовній заяві, яку просить задоволити. Крім цього доповнила, що оспорюваний договір вона уклала лише внаслідок обману з боку доньки - запевнення, що укладається заповіт, що безпосередньо вплинуло на її волевиявлення. Інших об'єктивних причин та підстав подарувати на вкрай невигідних для себе умовах житловий будинок - єдине її житло у неї не було. Не заперечує, що відповідачка з чоловіком провели косметичний ремонт будинку, відремонтували частину будинку, в якому проживають та оплачували деякі комунальні послуги. Однак для останнього вона передавала їм кошти. Вважає, що не пропустила строку позовної давності, оскільки про порушення свого права дізналась лише в лютому 2008 року, коли дочка показала їй оспорюваний договір дарування. Крім цього, не нею замовлялись необхідні документи в Дрогобицькому ДК МБТІ та ЕО для укладення оспорюваного договору, але враховуючи, що просить визнати цей договір недійсним з інших підстав, не вимагає проведення судово-почеркознавчої експертизи на предмет ким підписані вищезгадані документи в Дрогобицькому ДК МБТІ та ЕО. Просить позов задоволити. Відповідачка та її представник позову не визнали і суду пояснили, що в травні 2003 року її мати - позивачка по справі сказала, що має намір подарувати їй належний їй житловий будинок [ADDRESS] і запропонувала їй з сім'єю перейти проживати в цей будинок. З цією метою позивачка зверталась в Дрогобицьке ДК МБТІ та ЕО для витребування необхідних документів для відчуження будинку, що на сьогоднішній день оспорює. Однак, відмовляючись від проведення експертизи на предмет ким підписано вказані документи, позивачка фактично погоджується, що це зроблено нею. Коли вони прийшли до нотаріуса з метою укласти договір дарування, її мати дуже добре усвідомлювала, який договір вона підписує і жодні обставини не вплинули на її волю подарувати саме їй спірний житловий будинок. Крім цього, у нотаріуса був і її батько - [PERSON] і письмово давав згоду на відчуження позивачкою будинку на її користь шляхом укладення договору дарування. Після підписання оспорюваного договору вона зареєструвала його в Дрогобицькому МБТІ та ЕО, зробила побілку в будинку, переоформила на своє ім'я особовий рахунок по оплаті за електропостачання будинку, укладала договори страхування спірного будинку, про що було добре відомо її матері, яка проживає в цьому ж будинку і неодноразово бачила квитанції ВАТ "Львівобленерго", страхові свідоцтва, виписані на її ім'я. Крім цього, згодом вона з чоловіком почала проводити ремонт у будинку, поміняла вікна, облаштувала фасад, провела газифікацію будинку, витративши на це біля 10000 доларів США власних коштів, проти чого її мати не заперечувала, оскільки усвідомлювала, що саме вона стала повноправним власником будинку. Також позивачкою пропущено термін позовної давності звернення до суду, оскільки про укладення оспорюваного договору вона дізналась в день підписання цього договору, а тому просить в позові відмовити. Державний нотаріус Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, подавши заяву про розгляд справи у їх відсутності. Відносно задоволення позову покладається на думку суду. Державний нотаріус Панкевич Р.І. суду пояснив, що оспорюваний договір був посвідчений ним в 2003 році, а тому обставин підписання договору він не пригадує. Однак, при кожному укладенні договору ним роз'яснюється правові наслідки укладення договору та зачитується його текст. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, свідків, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Матеріалами справи встановлено, що 16.05.2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування житлового будинку [ADDRESS], який посвідчено державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори - Панкевичем Р.І., та зареєстровано в реєстрі за №2-1012. Оскільки як ствердила позивачка, про те, що нею укладено договір дарування, а не заповіт, вона дізналась лише в лютому 2008 року, а тому суд вважає, що термін позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України, позивачкою не пропущено, оскільки відповідно до вимог ст. 261 ЦК України такий починається з дня, коли особа дізналась про порушення свого права. Як пояснив суду свідок [PERSON], він разом з дружиною - позивачкою по справі в 2003 році запросили свою доньку з сім'єю проживати у належний дружині будинок. За вимогою доньки дружина -[PERSON] вирішила заповісти належний їй будинок своєму онуку. Саме з цією метою вони і звернулись в Першу Дрогобицьку державну нотаріальну контору, де ним особисто було підписано якийсь документ. Що саме він підписав - не знає, однак вважав, що дружина заповіла спірний будинок своєму онуку. В лютому цього року відповідачка заявила, що будинок належить їй і вони жодних прав до нього не мають. Саме тоді вони з дружиною дізнались, що останньою укладено договір дарування, вони перестали бути власниками цього будинку і залишились без житла (донька заявила, що вижене їх з будинку). Свідок [PERSON] пояснила суду, що є матір'ю чоловіка відповідачки по справі. В 2003 році позивачка та її чоловік запропонували відповідачці з сім'єю перейти проживати в належний їм будинок, пообіцявши подарувати його. В наступному позивачка в Першій Дрогобицькій державній нотаріальній конторі уклала відповідний договір дарування. Саме це стало підставою, що відповідачка з її сином вклали значні кошти в капітальний ремонт цього будинку. Свідки [PERSON], [PERSON],[PERSON] пояснили суду, що факту та обставин укладення оспорюваного договору дарування між позивачкою та відповідачкою не знали. У відповідності до вимог ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Вирішуючи спір, судом встановлено, що позивачка, укладаючи договір дарування, під впливом обману зі сторони відповідачки, вважала, що при цьому вона укладає заповіт на свого неповнолітнього онука - сина відповідачки. Як ствердила позивачка, саме з цією метою вона з'явилась до нотаріуса, вона не мала на меті відчужити на вкрай невигідних для себе умовах належний їй житловий будинок (залишається без житла), а її волевиявлення було спрямоване виключно на укладення заповіту. Покликання позивачки перевірялись судом і стверджуються дослідженими і належно оціненими судом доказами. Зокрема, через конфлікт з донькою - відповідачкою по справі позивач може залишитись без житла. Оскільки волевиявлення позивачки було направлено фактично на укладення заповіту, а не договору дарування, який був укладений внаслідок обману зі сторони відповідачки, яка мала намір стати власником спірного будинку, суд вважає, що позов слід задоволити. Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України з відповідачки в користь позивачки слід стягнути понесені нею і документально підтверджені витрати по оплаті судового збору в дохід держави в сумі 382,00 грн., витрат на ІТЗ в сумі 30,00 грн. та витрат за надання юридичної допомоги в сумі 500 грн., а всього - 912 грн. судових витрат.

Outcome: approved