Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаною позовною заявою мотивуючи тим, що у 2003 року він та відповідачі досягли домовленості з приводу купівлі-продажу квартири[ADDRESS]. Після цього він передав відповідачам 1000 дол. США, що підтверджено розпискою відповідачів та рішенням Рокитнянського райсуду від 23.05.05 р., яким відмовлено у визнанні права власності на квартиру за позивачем. Одержані гроші відповідачі не повернули. 08.12.07 р. на адресу відповідачів була направлена вимога про повернення грошей, але відповідачі безпідставно утримують дані кошти. Так як домовленості про час повернення коштів не було, вважає часом повернення повинно було 18.12.07 р. Також підлягають нарахуванню індекс інфляції та 3% річних. Всього сума до повернення складає 5586 грн. 75 коп. та судові витрати, а саме судовий збір в сумі 55 грн. 77 коп. та витрати на ІТЗ в сумі 30 грн. В судовому засіданні позивач свій позов підтримав та пояснив, що в грудні 2002 року він передав відповідачам в рахунок домовленості про купівлю вказаної квартири 400 дол. США і поселився в квартиру. Була домовленість, що він виплатить кошти за квартиру в сумі 2300 грн. протягом півроку. В серпні 2003 року він передав відповідачам з врахуванням боргів за комунальні послуги ще 600 дол. США, що підтверджено їх розпискою і іншу суму зобов»язався сплатити протягом півроку. Так як квартира не була приватизована з вини відповідачів, більше грошей не платив, але продовжував в ній проживати до 2006 року. Вважає, що відповідачі повинні повернути йому одержані від нього кошти. Представник позивача позов підтримав і пояснив, що згідно ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Ст.530 ЦК України передбачено, що в разі, коли строк виконання боржником обов»язку не встановлений, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час у семиденний строк від дня пред»явлення вимоги, тобто з врахуванням проходження поштової кореспонденції 18.12.07 р.. Також підлягає стягненню сума боргу з врахування встановленого індексу інфляції та 3% річних. Відповідач [PERSON]. в судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що дійсно між ними та позивачем була усна домовленість про купівлю-продаж належної йому та дружині квартири за 2300 дол. США і в рахунок цього позивач в грудні 2002 року передав спочатку 400 дол. США і поселився в квартирі, а потім з врахування боргу за комунальні послуги в серпні 2003 року ще 600 дол. США. Була домовленість, що позивач буде сплачувати щомісячно по 100 дол. США і буде проживати в квартирі, тобто сплатить кошти до вересня 2004 року. Після приватизації квартири у жовтні 2004 році, так як позивач більше грошей не платив, відмовилися укладати з ним договір купівлі-продажу за попередньо домовлену суму, так як вартість квартири на той час збільшилася майже втричі. Вважає, що підстав для задоволення позову немає, так як позивач більше 4-х років проживав у належній йому та його дружині квартирі, за оренду не платив. Відповідач [PERSON]. позов не визнала і підтримала відповідача [PERSON]. Заслухавши сторони, представника позивача, дослідивши докази по справі, вважаю, що позов задоволенню не підлягає. В судовому засіданні встановлено, що в грудні 2002 року сторони домовилися про купівлю-продаж належної відповідачам квартири [ADDRESS] за 2300 дол. США. Без укладання договору купівлі-продажу позивач передав відповідачам в грудні 2002 року спочатку 400 дол. США і вселився в квартиру, а потім в серпні 2003 року ще 600 дол. США з умовою, що позивач буде проживати в квартирі і щомісячно сплачувати по 100 дол. США в рахунок сплати згідно домовленості про купівлю-продаж квартири і виплатить всю суму до вересня 2004 року. Так як в серпні 2003 року квартира приватизована не була, тобто не могла бути об»єктом продажу, позивач перестав сплачувати кошти згідно домовленості, але продовжував проживати в квартирі до 2006 року. Після приватизації квартири в жовтні 2004 року сторони не досягли домовленості про вартість квартири, яка збільшилася на той час в кілька разів, тобто фактино розірвали домовленість про купівлю-продаж квартири. Суд вважає, що правовідносини сторін виникли у 2002 році, тому до них необхідно застосовувати вимоги чинного на той час Цивільного Кодексу УРСР (в редакції 2003 р.). Відповідно до ст.41 ЦК угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов»язків. В ст.42 ЦК вказано, що угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Ст. 44 ЦК передбачено укладання угод між громадянами між собою на суму понад 100 крб. в письмовій формі, а із ст.227 ЦК вбачаєтьтся, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Згідно ст.144 ЦК власник має право витребувати своє майно з чужого незаконного володіння. В позовній заяві ставиться питання про повернення коштів із чужого незаконного володіння і строком повернення даних коштів є вимога про поверненняч коштів, тобто 18.12.07 р., коли настав строк задоволення вомоги позивача. У вимозі ставиться питання про повернення завдатку і йде посилання на ст.195 ЦК (1963 р.) та ставиться вимога про повернення подвійної суми завдатку. Суд вважає, що отримані відповідачами кошти в рахунок усної домовленості купівлі-продажу квартири не можуть бути визнані завдатком, так як відповідно до ст.195 ЦК завдатком визнається грошова сума, що видається однією з договірних сторін в рахунок належних з неї за договором платежів другій стороні в підтвердження укладеного договору і в забезпечення його виконання. Так як договір купівлі-продажу укладений не був то і кошти, отримані відповідачами не є завдатком. Суд вважає, що в данному випадку має місце аванс, тобто платіж в рахунок домовленості за послідуюче виконання зобов»язання і тому наслідки, передбачені ст.214 ЦК (1963 р.) до даних правовідносин не застосовуються, так як в даній статті йде мова про просрочення боржником грошового зобов»язання, чого немає в данному випадку, так як в позовній заяві ставиться вимога про повернення коштів із чужого незаконного володіння, а не повернення боргу. Також суд вважає, що позивачем безпідставно застосовані вимоги ст.530 ч.2 ЦК України, тобто сроком поверення коштів позивач вважає часом пред»явлення вимоги. Як пояснив позивач він зобов»язувався сплатити повну вартість квартири протягом півроку, тоді як відповідачі стверджують, що строком сплати повної вартості квартири була домовленність до вересня 2004 року. Тому суд бере вказану дату за строк виконання угоди - договору купівлі-продажу квартири і з цього ж часу починає сплин початку позовної давності повернення авансу, переданного в рахунок домовленості купівлі-продажу квартири. Відповідно до ст.72 ЦК (1963 р.) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. В зв»язку з тим, що позовна давність позивача почалася у вересні 2004 року і закінчилася у вересні 2007 року, тоді як позовна заява до суду подана 16.04.2008 року, суд вважає, що ним пропущений строк позовної давності і з цих підстав позов задоволенню не підлягає. Суд не бере до уваги подання позивачем позовної заяви у 2005 році про визнання за ним права власності на квартиру, так як дані правовідносини виникли з інших правових підстав і подання позовної заяви у 2005 році не є перериванням перебігу строків позовної давності витребування майна з чужого незаконного володіння.

Outcome: dismissed