overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відкритого акціонерного товариства „Херсонський бавовняний комбінат” про стягнення оплати часу простою, посилаючись на те, що вона працює у відповідача. Протягом останніх десяти років на підприємстві мали місце простої. Відповідач не провів оплату часу простою позивачу на суму 3662 гривень. У зв'язку з цим вона просить суд стягнути з відповідача на свою користь оплату часу простою у сумі 3662 гривень. В судовому засіданні представник позивача уточнила розмір позовних вимог, з підстав, вказаних в позовній заяві, просила суд стягнути з відповідача на користь позивача оплату часу простою за січень 2007 року – липень 2008 року у сумі 7504,33 гривень. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково в межах строку позовної давності, просив суд застосувати до позовних вимог строк позовної давності три роки, і стягнути з відповідача на користь позивача лише оплату простою, який мав місце за останні три роки. Заслухавши сторони, розглянувши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 12 Закону України „Про оплату праці” норми оплати праці за час простою, який мав місце не з вини працівника встановлюються Кодексом законів про працю України, норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою статті 12 та Кодексом законів про працю України є мінімальними державними гарантіями. Згідно ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмежень будь-яким строком. Судом встановлено, що позивач перебуває у трудових відносинах з відповідачем з 1975 року. На підприємстві мали місце простої з 2001 року. Простої на ВАТ „Херсонський бавовняний комбінат” виникали не з вини працівників, і тому суд приходить до висновку, що оплата часу простою позивачу повинна здійснюватися в розмірі 2/3 тарифної ставки (окладу) встановленого працівникові на час виникнення простою. Окрім цього, позивачу надавалась відпустка з ініціативи власника з частковим збереженням заробітної плати, що підтверджується довідкою № 18-25-1-1251 від 17.09.2008 року. Згідно цієї ж довідки, за період простою у якості оплати відпустки за ініціативою власника позивачу нараховано 495,88 гривень. Суд вважає, що вимоги представника відповідача про застосування до позовних вимог [PERSON] позовної давності не підлягають задоволенню, при цьому суд керується положеннями ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Таким чином, на підставі наведених позивачем розрахунків за час простою не з вини працівника за період з січня 2007 року по липень 2008 року з відповідача на користь позивача, суд вважає за необхідне стягнути суму в розмірі 7504,33 гривень. Оскільки справляння і сплата податку з громадян є обов’язком роботодавця та працівника, вище розрахована сума зазначена без утримання прибуткового податку та інших обов’язкових платежів.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відкритого акціонерного товариства „Херсонський бавовняний комбінат” про стягнення оплати часу простою, посилаючись на те, що вона працює у відповідача. Протягом останніх десяти років на підприємстві мали місце простої. Відповідач не провів оплату часу простою позивачу на суму 3662 гривень. У зв'язку з цим вона просить суд стягнути з відповідача на свою користь оплату часу простою у сумі 3662 гривень. В судовому засіданні представник позивача уточнила розмір позовних вимог, з підстав, вказаних в позовній заяві, просила суд стягнути з відповідача на користь позивача оплату часу простою за 2003-2008 роки у сумі 5180,78 гривень. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково в межах строку позовної давності, просив суд застосувати до позовних вимог строк позовної давності три роки, і стягнути з відповідача на користь позивача лише оплату простою, який мав місце за останні три роки. Заслухавши сторони, розглянувши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 12 Закону України „Про оплату праці” норми оплати праці за час простою, який мав місце не з вини працівника встановлюються Кодексом законів про працю України, норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою статті 12 та Кодексом законів про працю України є мінімальними державними гарантіями. Згідно ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмежень будь-яким строком. Судом встановлено, що позивач перебуває у трудових відносинах з відповідачем з 1970 року. На підприємстві мали місце простої з 2001 року. Простої на ВАТ „Херсонський бавовняний комбінат” виникали не з вини працівників, і тому суд приходить до висновку, що оплата часу простою позивачу повинна здійснюватися в розмірі 2/3 тарифної ставки (окладу) встановленого працівникові на час виникнення простою. Окрім цього, позивачу надавалась відпустка з ініціативи власника з частковим збереженням заробітної плати, що підтверджується довідкою № 18-25-1-1249 від 17.09.2008 року. Згідно цієї ж довідки, за період простою у якості оплати відпустки за ініціативою власника позивачу нараховано 433,02 гривень. Суд вважає, що вимоги представника відповідача про застосування до позовних вимог [PERSON] позовної давності не підлягають задоволенню, при цьому суд керується положеннями ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Таким чином, на підставі наведених позивачем розрахунків за час простою не з вини працівника за період з березня 2003 року по липень 2008 року з відповідача на користь позивача, суд вважає за необхідне стягнути суму в розмірі 5180,78 гривень. Оскільки справляння і сплата податку з громадян є обов’язком роботодавця та працівника, вище розрахована сума зазначена без утримання прибуткового податку та інших обов’язкових платежів.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відкритого акціонерного товариства „Херсонський бавовняний комбінат” про стягнення оплати часу простою, посилаючись на те, що вона працює у відповідача. Протягом останніх десяти років на підприємстві мали місце простої. Відповідач не провів оплату часу простою позивачу на суму 3667 гривень. У зв'язку з цим вона просить суд стягнути з відповідача на свою користь оплату часу простою у сумі 3667 гривень. В судовому засіданні представник позивача уточнила розмір позовних вимог, з підстав, вказаних в позовній заяві, просила суд стягнути з відповідача на користь позивача оплату часу простою за 2007 рік у сумі 3310,02 гривень. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково в межах строку позовної давності, просив суд застосувати до позовних вимог строк позовної давності три роки, і стягнути з відповідача на користь позивача лише оплату простою, який мав місце за останні три роки. Заслухавши сторони, розглянувши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 12 Закону України „Про оплату праці” норми оплати праці за час простою, який мав місце не з вини працівника встановлюються Кодексом законів про працю України, норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою статті 12 та Кодексом законів про працю України є мінімальними державними гарантіями. Згідно ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмежень будь-яким строком. Судом встановлено, що позивач перебуває у трудових відносинах з відповідачем з 1973 року. На підприємстві мали місце простої з 2001 року. Простої на ВАТ „Херсонський бавовняний комбінат” виникали не з вини працівників, і тому суд приходить до висновку, що оплата часу простою позивачу повинна здійснюватися в розмірі 2/3 тарифної ставки (окладу) встановленого працівникові на час виникнення простою. Окрім цього, позивачу надавалась відпустка з ініціативи власника з частковим збереженням заробітної плати, що підтверджується довідкою № 18-25-2-1248 від 17.09.2008 року. Згідно цієї ж довідки, за період простою у якості оплати відпустки за ініціативою власника позивачу нараховано 183,74 гривень. Суд вважає, що вимоги представника відповідача про застосування до позовних вимог [PERSON] позовної давності не підлягають задоволенню, при цьому суд керується положеннями ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Таким чином, на підставі наведених позивачем розрахунків за час простою не з вини працівника за період з лютого 2007 року по грудень 2007 року з відповідача на користь позивача, суд вважає за необхідне стягнути суму в розмірі 3310,02 гривень. Оскільки справляння і сплата податку з громадян є обов’язком роботодавця та працівника, вище розрахована сума зазначена без утримання прибуткового податку та інших обов’язкових платежів.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відкритого акціонерного товариства „Херсонський бавовняний комбінат” про стягнення оплати часу простою, посилаючись на те, що вона працю6 у відповідача. Протягом останніх десяти років на підприємстві мали місце простої. Відповідач не провів оплату часу простою позивачу на суму 3667,14 гривень. У зв'язку з цим вона просить суд стягнути з відповідача на свою користь оплату часу простою у сумі 3667,14 гривень. В судовому засіданні представник позивача уточнила розмір позовних вимог, з підстав, вказаних в позовній заяві, просила суд стягнути з відповідача на користь позивача оплату часу простою за 2001-2008 роки у сумі 7814,39 гривень. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково в межах строку позовної давності, просив суд застосувати до позовних вимог строк позовної давності три роки, і стягнути з відповідача на користь позивача лише оплату простою, який мав місце за останні три роки. Заслухавши сторони, розглянувши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 12 Закону України „Про оплату праці” норми оплати праці за час простою, який мав місце не з вини працівника встановлюються Кодексом законів про працю України, норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою статті 12 та Кодексом законів про працю України є мінімальними державними гарантіями. Згідно ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмежень будь-яким строком. Судом встановлено, що позивач перебуває у трудових відносинах з відповідачем з 1980 року. На підприємстві мали місце простої з 2001 року. Простої на ВАТ „Херсонський бавовняний комбінат” виникали не з вини працівників, і тому суд приходить до висновку, що оплата часу простою позивачу повинна здійснюватися в розмірі 2/3 тарифної ставки (окладу) встановленого працівникові на час виникнення простою. Окрім цього, позивачу надавалась відпустка з ініціативи власника з частковим збереженням заробітної плати, що підтверджується довідкою № 18-25-5-933 від 18.09.2008 року. Згідно цієї ж довідки, за період простою у якості оплати відпустки за ініціативою власника позивачу нараховано 664,38 гривень. Суд вважає, що вимоги представника відповідача про застосування до позовних вимог [PERSON] позовної давності не підлягають задоволенню, при цьому суд керується положеннями ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Таким чином, на підставі наведених позивачем розрахунків за час простою не з вини працівника за період з серпня 2001 року по червень 2008 року з відповідача на користь позивача, суд вважає за необхідне стягнути суму в розмірі 7814,39 гривень. Оскільки справляння і сплата податку з громадян є обов’язком роботодавця та працівника, вище розрахована сума зазначена без утримання прибуткового податку та інших обов’язкових платежів.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відкритого акціонерного товариства „Херсонський бавовняний комбінат” про стягнення оплати часу простою, посилаючись на те, що вона працює у відповідача. Протягом останніх десяти років на підприємстві мали місце простої. Відповідач не провів оплату часу простою позивачу на суму 3667 гривень. У зв'язку з цим вона просить суд стягнути з відповідача на свою користь оплату часу простою у сумі 3667 гривень. В судовому засіданні представник позивача уточнила розмір позовних вимог, з підстав, вказаних в позовній заяві, просила суд стягнути з відповідача на користь позивача оплату часу простою за 2007 рік у сумі 3735,87 гривень. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково в межах строку позовної давності, просив суд застосувати до позовних вимог строк позовної давності три роки, і стягнути з відповідача на користь позивача лише оплату простою, який мав місце за останні три роки. Заслухавши сторони, розглянувши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 12 Закону України „Про оплату праці” норми оплати праці за час простою, який мав місце не з вини працівника встановлюються Кодексом законів про працю України, норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою статті 12 та Кодексом законів про працю України є мінімальними державними гарантіями. Згідно ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмежень будь-яким строком. Судом встановлено, що позивач перебуває у трудових відносинах з відповідачем з 1986 року. На підприємстві мали місце простої з 2001 року. Простої на ВАТ „Херсонський бавовняний комбінат” виникали не з вини працівників, і тому суд приходить до висновку, що оплата часу простою позивачу повинна здійснюватися в розмірі 2/3 тарифної ставки (окладу) встановленого працівникові на час виникнення простою. Окрім цього, позивачу надавалась відпустка з ініціативи власника з частковим збереженням заробітної плати, що підтверджується довідкою № 18-25-6-915 від 18.09.2008 року. Згідно цієї ж довідки, за період простою у якості оплати відпустки за ініціативою власника позивачу нараховано 199,17 гривень. Суд вважає, що вимоги представника відповідача про застосування до позовних вимог [PERSON] позовної давності не підлягають задоволенню, при цьому суд керується положеннями ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Таким чином, на підставі наведених позивачем розрахунків за час простою не з вини працівника за період з січня 2007 року по грудень 2007 року з відповідача на користь позивача, суд вважає за необхідне стягнути суму в розмірі 3735,87 гривень. Оскільки справляння і сплата податку з громадян є обов’язком роботодавця та працівника, вище розрахована сума зазначена без утримання прибуткового податку та інших обов’язкових платежів.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-03 00:00:00

Позивач [PERSON]. звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, який було зареєстровано між ними 16 грудня 1989 року у відділі РАЦС виконкомом Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська. Актовий запис [NUMBER] Під час реєстрації шлюбу відповідачка прийняла прізвище позивача, а дошлюбне її прізвище -[PERSON] Від шлюбу сторони мають трьох неповнолітніх дітей: [PERSON] [INFO] народження, [PERSON] [INFO] народження та [PERSON] [INFO] народження. Діти проживають разом з позивачкою та знаходяться на її утриманні. Відповідач надає матеріальну допомогу на утримання дітей, але ця допомога надається у невеликому розмірі та нерегулярно. 11 років тому сім'я розпалася і з того часу сторони припинили шлюбні відносини та сумісне проживання. Причиною припинення сумісного подружнього життя явилось спільне рішення сторін про те, що вони більше не зможуть проживати разом. Відповідач виїхав на інше постійне місце проживання. За час, що минув з моменту припинення шлюбних відносин сторони ніяких заходів до примирення не приймали, що свідчить про те, що їхній шлюб існує тільки формально та поновити спільне подружнє життя сторони не бажають. Вони не зацікавлені у збереженні сім'і. Майнових спорів між позивачкою та відповідачем не має. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач проти розірвання шлюбу з позивачкою не заперечує, про що повідомив у своїй письмовій заяві. Розглянувши матеріали справи, заслухавши позивача, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги, з тих підстав, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, примирення для подружжя не можливе, сторони на розлученні наполягають. На підставі викладеного та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-03 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду з заявою, в якій просить встановити, що [PERSON] , яка померла [INFO], згідно актового запису [NUMBER] від [INFO] року, є його рідною тіткою, а також, що [PERSON] , який помер [INFO], згідно актового запису [NUMBER] від [INFO] року, є його двоюрідним братом. Зазначений факт йому необхідно встановити для належного оформлення спадщини. Мотивуючи свої вимоги, заявник вказує, що після смерті його двоюрідного брата [PERSON] він має намір успадкувати рухоме та нерухоме майно, яке належало покійному, а також прийняту ним спадщину після смерті його матері і тітки заявника [PERSON] . Однак належне оформити спадщину після смерті двоюрідного брата та рідної тітки не має можливості із-за того, що в свідоцтві про смерть брата прізвище записано як « [PERSON] », а у свідоцтві про смерть тітки (матері померлого [PERSON] ) її прізвище вказано « [PERSON] ». Тобто за життя тітка в паспорті визначила своє прізвище « [PERSON] », хоч у всіх інших документах її прізвище вказане як « [PERSON] ». Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Судом встановлено, що після смерті двоюрідного брата [PERSON] заявник [PERSON] має намір успадкувати рухоме та нерухоме майно, яке належало покійному, а також прийняту ним спадщину після смерті його матері (тітки заявника) [PERSON] . Однак належне оформити спадщину після смерті брата та тітки не має можливості із-за того, що в свідоцтві про смерть брата прізвище записано як « [PERSON] », а у свідоцтві про смерть тітки прізвище вказано « [PERSON] ». Той факт, що нині покійна [PERSON] є рідною тіткою заявника по лінії батька, підтверджується свідоцтвом про народження батька та тітки, її свідоцтвом про шлюб, де прізвище після укладення шлюбу визначено як « [PERSON] ». А те, що [PERSON] є двоюрідним братом заявника підтверджується свідоцтвом про його народження, свідоцтвом про шлюб його батьків та свідоцтвом про його смерть. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту родинних відносин. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-03 00:00:00

Позивач просить визначити йому додатковий строк для подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини за заповітом від спадкодавця [PERSON] . Мотивуючи свої вимоги, позивач вказує, що [PERSON] , яка була його матір»ю померла 07.12.2005 року, після її смерті залишилася спадщина, яка складається з рухомого та нерухомого майна. Згідно заповіту від 03 лютого 1997 року, посвідченого секретарем виконкому Новопавлівської сільської ради Каланчацького району, Серебринською Л.В., [PERSON] заповіла все своє майно [PERSON] . Однак позивач [PERSON] у визначений законом 6-місячний строк не звернувся до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки не знав про наявність заповіту, та в зв’язку з юридичною необізнаністю щодо строку подачі заяви про прийняття спадщини. Відповідач позов визнав. Представник Новокиївської сільської ради пояснив, що будь-яких дій щодо спадщини вони не здійснювали, заперечень проти успадкування позивачем вказаного майна не мають. Виходячи з наведеного, суд вважає за можливе постановити рішення при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України, при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього Кодексу. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що після смерті [PERSON] , 07.12.2005 року, позивач [PERSON] став спадкоємцем майна, яке належало покійній, за заповітом. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1272 ЦК України визначено, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до ч. 6 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважних причин, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини. Позивач своєчасно не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом і пропустив строк подачі заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Строк звернення в нотаріальну контору про прийняття спадщини позивач пропустив, оскільки не знав про наявність заповіту, та в зв’язку з юридичною необізнаністю щодо строку подачі заяви про прийняття спадщини. Суд вважає причину пропуску вказаного строку поважною, тому позов слід задовольнити.

Outcome: approved