overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-17 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом та просить суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини – сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, починаючи з дня подачі заяви до суду і до досягнення дитиною повнолітнього віку. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав. Не заперечує проти стягнення з нього аліментів на користь позивачки на утримання неповнолітньої дитини в запропонованому позивачкою розмірі. Позивачка позовні вимоги в судовому засіданні підтримала в повному обсязі і суду пояснила, що в зареєстрованому шлюбі з відповідачем вони перебувають з 10.05.1997 року. Мають спільну неповнолітню дитину – сина [PERSON] , [INFO] . Коштів на утримання та належне матеріальне забезпечення дитини у позивачки не вистачає, дитина потребує матеріальної допомоги. Відповідач працює, отримує стабільну заробітну плату, інших утриманців не має, а тому має можливість допомагати дитині в запропонованому нею розмірі. Просить позовні вимоги задовольнити. В судовому засіданні встановлено, що сторони дійсно перебувають в зареєстрованому шлюбі з 10.05.1997 року (а.с.2), мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] \\а.с.3\\, який знаходиться на утриманні позивачки, потребує матеріальної допомоги, оскільки відповідач матеріальну допомогу не надає. Встановлено також, що відповідач працює, отримує стабільну заробітну плату, інших утриманців не має, а тому має можливість сплачувати аліменти на користь позивачки на утримання неповнолітньої дитини в запропонованому нею розмірі. Встановленим у судовому засіданні фактам відповідають правовідносини з аліментних обов’язків батьків по утриманню своїх неповнолітніх дітей. На підставі вищенаведеного, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-17 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, посилаючись на те, що у зареєстрованому шлюбі з відповідачем вони перебувають з 10 травня 1997 року. Від шлюбу мають неповнолітню дитину: сина [PERSON] , [INFO] . Шлюбні стосунки між ними припинено з вересня 2008 року. Спільне господарство вони не ведуть, мають окремий бюджет. Зловживання спиртними напоями відповідачем, безвідповідальне відношення до інтересів своєї сім’ї стали причиною розпаду сім’ї. Відповідач в судовому засіданні проти позовних вимог не заперечував, згоден на розірвання шлюбу. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала і суду пояснила, що з відповідачем перебуває в зареєстрованому шлюбі з 10 травня 1997 року . Від шлюбу мають неповнолітню дитину: сина [PERSON] , [INFO] . Майновий спір будуть вирішувати в окремому порядку. Шлюбні стосунки між ними припинені. Спільне господарство вони не ведуть, мають окремий бюджет. На утримання дитини стягнуті з відповідача аліменти. Зловживання спиртними напоями відповідачем, безвідповідальне відношення до інтересів своєї сім’ї стали причиною розпаду сім’ї. Вважає, що збереження їх сім'ї неможливе, миритися з відповідачем не бажає. Наполягає на розірванні шлюбу. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. При цьому, суд враховує те, що шлюбні стосунки між сторонами припинено, між ними відсутнє взаємопорозуміння, миритися сторони не бажають, наполягають на розірванні шлюбу, а продовження шлюбних стосунків за таких обставин порушує права та інтереси сторін. Оплату державного мита при отриманні свідоцтва про розірвання шлюбу покласти на відповідача.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-17 00:00:00

01 серпня 2008 року [PERSON] звернулася до суду із заявою, про визнання її мати [PERSON] недієздатною, так як вона внаслідок хронічного, психічного захворювання не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а також призначення опікунства в її особі. В судовому засіданні заявниця підтримала свої вимоги. Представник виконкому Іллічівської міської ради Одеської області Каранфілов О.В. вимоги заявниці підтримав. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши докази по справі, суд вважає, що заява [PERSON] підлягає задоволенню частково за наступними підставами. Судом встановлено, що [PERSON] 1925 року народження, яка проживає за адресою: [ADDRESS] є матір'ю заявниці [PERSON] (а.с.5-8). Згідно висновку Акту комісійної амбулаторної судово-психіатричної експертизи №921 від 17 вересня 2008 року [PERSON] 1925 року народження страждає хронічним, стійким психічним розладом у вигляді судинної деменції, в зв'язку з чим не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, в наслідок чого потребує в встановлені опікунства(а.с.19,20). Згідно ст.39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Згідно ст.55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров'я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов'язки. Згідно ст.58 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнанні недієздатними. Згідно ст.60 ЦК України суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Враховуючи, що до суду не надходило подання про призначення заявниці опікуном, суд приходить до висновку, що в цієї частині заява не підлягає задоволенню.

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відкритого акціонерного товариства „Херсонський бавовняний комбінат” про стягнення оплати часу простою, посилаючись на те, що вона працювала у відповідача. Протягом останніх десяти років на підприємстві мали місце простої. Відповідач не провів оплату часу простою позивачу на суму 5905 гривень. У зв'язку з цим вона просить суд стягнути з відповідача на свою користь оплату часу простою у сумі 5905 гривень. В судовому засіданні представник позивача уточнила розмір позовних вимог, з підстав, вказаних в позовній заяві, просила суд стягнути з відповідача на користь позивача оплату часу простою за 2001-2007 роки у сумі 6755,67 гривень. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково в межах строку позовної давності, просив суд застосувати до позовних вимог строк позовної давності три роки, і стягнути з відповідача на користь позивача лише оплату простою, який мав місце за останні три роки. Заслухавши сторони, розглянувши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 12 Закону України „Про оплату праці” норми оплати праці за час простою, який мав місце не з вини працівника встановлюються Кодексом законів про працю України, норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою статті 12 та Кодексом законів про працю України є мінімальними державними гарантіями. Згідно ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмежень будь-яким строком. Судом встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 1988 року. На підприємстві мали місце простої з 2001 року. Простої на ВАТ „Херсонський бавовняний комбінат” виникали не з вини працівників, і тому суд приходить до висновку, що оплата часу простою позивачу повинна здійснюватися в розмірі 2/3 тарифної ставки (окладу) встановленого працівникові на час виникнення простою. Згідно копії трудової книжки позивача відповідач її звільнив 18.10.2007 року. Суд вважає, що вимоги представника відповідача про застосування до позовних вимог [PERSON] позовної давності не підлягають задоволенню, при цьому суд керується положеннями ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Таким чином, на підставі наведених позивачем розрахунків за час простою не з вини працівника за період з серпня 2001 року по жовтень 2007 року з відповідача на користь позивача, суд вважає за необхідне стягнути суму в розмірі 6755,67 гривень. Оскільки справляння і сплата податку з громадян є обов’язком роботодавця та працівника, вище розрахована сума зазначена без утримання прибуткового податку та інших обов’язкових платежів.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відкритого акціонерного товариства „Херсонський бавовняний комбінат” про стягнення оплати часу простою, посилаючись на те, що вона працює у відповідача. Протягом останніх десяти років на підприємстві мали місце простої. Відповідач не провів оплату часу простою позивачу на суму 2943 гривень. У зв'язку з цим вона просить суд стягнути з відповідача на свою користь оплату часу простою у сумі 2943 гривень. В судовому засіданні представник позивача уточнила розмір позовних вимог, з підстав, вказаних в позовній заяві, просила суд стягнути з відповідача на користь позивача оплату часу простою за 2006-2008 роки у сумі 3642,05 гривень. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково в межах строку позовної давності, просив суд застосувати до позовних вимог строк позовної давності три роки, і стягнути з відповідача на користь позивача лише оплату простою, який мав місце за останні три роки. Заслухавши сторони, розглянувши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 12 Закону України „Про оплату праці” норми оплати праці за час простою, який мав місце не з вини працівника встановлюються Кодексом законів про працю України, норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою статті 12 та Кодексом законів про працю України є мінімальними державними гарантіями. Згідно ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмежень будь-яким строком. Судом встановлено, що позивач перебуває у трудових відносинах з відповідачем з 1968 року. На підприємстві мали місце простої з 2001 року. Простої на ВАТ „Херсонський бавовняний комбінат” виникали не з вини працівників, і тому суд приходить до висновку, що оплата часу простою позивачу повинна здійснюватися в розмірі 2/3 тарифної ставки (окладу) встановленого працівникові на час виникнення простою. Суд вважає, що вимоги представника відповідача про застосування до позовних вимог [PERSON] позовної давності не підлягають задоволенню, при цьому суд керується положеннями ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Таким чином, на підставі наведених позивачем розрахунків за час простою не з вини працівника за період з грудня 2006 року по липень 2008 року з відповідача на користь позивача, суд вважає за необхідне стягнути суму в розмірі 3642,05 гривень. Оскільки справляння і сплата податку з громадян є обов’язком роботодавця та працівника, вище розрахована сума зазначена без утримання прибуткового податку та інших обов’язкових платежів.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відкритого акціонерного товариства „Херсонський бавовняний комбінат” про стягнення оплати часу простою, посилаючись на те, що вона працювала у відповідача. Протягом останніх десяти років на підприємстві мали місце простої. Відповідач не провів оплату часу простою позивачу на суму 10415 гривень. У зв'язку з цим вона просить суд стягнути з відповідача на свою користь оплату часу простою у сумі 10415 гривень. В судовому засіданні представник позивача уточнила розмір позовних вимог, з підстав, вказаних в позовній заяві, просила суд стягнути з відповідача на користь позивача оплату часу простою за 2001-2002 роки та 2006-2008 роки у сумі 8298,26 гривень. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково в межах строку позовної давності, просив суд застосувати до позовних вимог строк позовної давності три роки, і стягнути з відповідача на користь позивача лише оплату простою, який мав місце за останні три роки. Заслухавши сторони, розглянувши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 12 Закону України „Про оплату праці” норми оплати праці за час простою, який мав місце не з вини працівника встановлюються Кодексом законів про працю України, норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою статті 12 та Кодексом законів про працю України є мінімальними державними гарантіями. Згідно ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмежень будь-яким строком. Судом встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 1975 року. На підприємстві мали місце простої з 2001 року. Простої на ВАТ „Херсонський бавовняний комбінат” виникали не з вини працівників, і тому суд приходить до висновку, що оплата часу простою позивачу повинна здійснюватися в розмірі 2/3 тарифної ставки (окладу) встановленого працівникові на час виникнення простою. Згідно копії трудової книжки позивача відповідач її звільнив 30.07.2008 року. Суд вважає, що вимоги представника відповідача про застосування до позовних вимог [PERSON] позовної давності не підлягають задоволенню, при цьому суд керується положеннями ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Таким чином, на підставі наведених позивачем розрахунків за час простою не з вини працівника за період з серпня 2001 року по грудень 2002 року, а також з січня 2006 року по липень 2008 року з відповідача на користь позивача, суд вважає за необхідне стягнути суму в розмірі 8298,26 гривень. Оскільки справляння і сплата податку з громадян є обов’язком роботодавця та працівника, вище розрахована сума зазначена без утримання прибуткового податку та інших обов’язкових платежів.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відкритого акціонерного товариства „Херсонський бавовняний комбінат” про стягнення оплати часу простою, посилаючись на те, що вона працювала у відповідача. Протягом останніх десяти років на підприємстві мали місце простої. Відповідач не провів оплату часу простою позивачу на суму 3667 гривень. У зв'язку з цим вона просить суд стягнути з відповідача на свою користь оплату часу простою у сумі 3667 гривень. В судовому засіданні представник позивача уточнила розмір позовних вимог, з підстав, вказаних в позовній заяві, просила суд стягнути з відповідача на користь позивача оплату часу простою за 2001-2008 роки у сумі 5519,39 гривень. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково в межах строку позовної давності, просив суд застосувати до позовних вимог строк позовної давності три роки, і стягнути з відповідача на користь позивача лише оплату простою, який мав місце за останні три роки. Заслухавши сторони, розглянувши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 12 Закону України „Про оплату праці” норми оплати праці за час простою, який мав місце не з вини працівника встановлюються Кодексом законів про працю України, норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою статті 12 та Кодексом законів про працю України є мінімальними державними гарантіями. Згідно ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмежень будь-яким строком. Судом встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 1965 року. На підприємстві мали місце простої з 2001 року. Простої на ВАТ „Херсонський бавовняний комбінат” виникали не з вини працівників, і тому суд приходить до висновку, що оплата часу простою позивачу повинна здійснюватися в розмірі 2/3 тарифної ставки (окладу) встановленого працівникові на час виникнення простою. Згідно копії трудової книжки позивача відповідач її звільнив 17.07.2008 року. Суд вважає, що вимоги представника відповідача про застосування до позовних вимог [PERSON] позовної давності не підлягають задоволенню, при цьому суд керується положеннями ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Таким чином, на підставі наведених позивачем розрахунків за час простою не з вини працівника за період з листопада 2001 року по липень 2008 року з відповідача на користь позивача, суд вважає за необхідне стягнути суму в розмірі 5519,39 гривень. Оскільки справляння і сплата податку з громадян є обов’язком роботодавця та працівника, вище розрахована сума зазначена без утримання прибуткового податку та інших обов’язкових платежів.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відкритого акціонерного товариства „Херсонський бавовняний комбінат” про стягнення оплати часу простою, посилаючись на те, що вона працювала у відповідача. Протягом останніх десяти років на підприємстві мали місце простої. Відповідач не провів оплату часу простою позивачу на суму 6117 гривень. У зв'язку з цим вона просить суд стягнути з відповідача на свою користь оплату часу простою у сумі 6117 гривень. В судовому засіданні представник позивача уточнила розмір позовних вимог, з підстав, вказаних в позовній заяві, просила суд стягнути з відповідача на користь позивача оплату часу простою за 2007-2008 роки у сумі 6220,86 гривень. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково в межах строку позовної давності, просив суд застосувати до позовних вимог строк позовної давності три роки, і стягнути з відповідача на користь позивача лише оплату простою, який мав місце за останні три роки. Заслухавши сторони, розглянувши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 12 Закону України „Про оплату праці” норми оплати праці за час простою, який мав місце не з вини працівника встановлюються Кодексом законів про працю України, норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою статті 12 та Кодексом законів про працю України є мінімальними державними гарантіями. Згідно ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмежень будь-яким строком. Судом встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 1973 року. На підприємстві мали місце простої з 2001 року. Простої на ВАТ „Херсонський бавовняний комбінат” виникали не з вини працівників, і тому суд приходить до висновку, що оплата часу простою позивачу повинна здійснюватися в розмірі 2/3 тарифної ставки (окладу) встановленого працівникові на час виникнення простою. Згідно копії трудової книжки позивача відповідач її звільнив 15.07.2008 року. Суд вважає, що вимоги представника відповідача про застосування до позовних вимог [PERSON] позовної давності не підлягають задоволенню, при цьому суд керується положеннями ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Таким чином, на підставі наведених позивачем розрахунків за час простою не з вини працівника за період з січня 2007 року по липень 2008 року з відповідача на користь позивача, суд вважає за необхідне стягнути суму в розмірі 6220,86 гривень. Оскільки справляння і сплата податку з громадян є обов’язком роботодавця та працівника, вище розрахована сума зазначена без утримання прибуткового податку та інших обов’язкових платежів.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-17 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що він з відповідачкою зареєстрував шлюб [INFO] року в виконкомі Юрківської сільської раді, актовий запис [NUMBER] . Від даного шлюбу мають дочку [PERSON] [INFO] року народження. Спільне життя в подружжя не склалось, дружина залишила сім*ю та проживає окремо. Наміру зберегти шлюб подружжя не бажає. В зв'язку з цим позивач просить шлюб розірвати. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав і на розірванні шлюбу наполіг. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги визнала. Заслухавши сторін та ознайомившись з матеріалами справи, суд встановив: Згідно свідоцтва про укладення шлюбу, сторони зареєстрували шлюб в [INFO] року в виконкомі Юрківської сільської раді, актовий запис [NUMBER] . Як встановив суд, відповідачка після укладення шлюбу, паспорт в відділенні громадянства еміграції і реєстрації фізичних осіб Тульчинського РВ УМВС у Вінницькій області не міняла, а тому має дошлюбне прізвище - Андрушко. Згідно копій свідоцтв про народження від даного шлюбу мають дочку [PERSON] - [INFO] року народження . Спільне життя не склалось. Фактичні взаємини сторін не відображають їхнього прагнення щодо збереження шлюбу та сім'ї. Причиною розірвання шлюбу є різні погляди на життя. Сім'я розпалась і подальше її збереження неможливе. За таких обставин суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Правовідносини, що виникли між сторонами регламентуються ст. ст. 110-112 СК України. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідачки, слід стягнути судовий збір в дохід держави, в сумі 8,50 грн. При реєстрації розірвання шлюбу, із сторін в прибуток держави, слід стягнути солідарно 17 грн. судового збору . На підставі викладеного,

Outcome: approved