overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-26 00:00:00

до суду з позовною заявою про визнання права власності на домоволодіння, що знаходиться в с[ADDRESS] звернулась [PERSON] до Біликівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області. У судовому засіданні позивачкою позовні вимоги підтримані. Просить визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в с[ADDRESS]. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча належним чином відповідач повідомлений про час і місце судового розгляду цивільної справи. При цьому, відповідачем до суду подана заява про визнання позовних вимог, а також клопотання про розгляд цивільної справи у відсутності представника відповідача. В ході судового розгляду встановлено,[INFO] року померла мати позивачки [PERSON], а [INFO] року помер батько позивачки [PERSON] Після їх смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок з надвірними будівлями, розташований в [ADDRESS] Вказане домоволодіння станом на 15.04.1991 року відноситься до категорії колгоспних дворів, у встановленому порядку не реєструвалося. Ще за життя батько позивачки[PERSON]. розпорядився своїм майном склавши заповіт 29 липня 2002 року в якому заповідав все своє майно яке буде належати йому на день смерті. Позивачка прийняла спадщину, однак не може оформити право власності на дане домоволодіння в зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Спадкоємцем за заповітом є позивачка. Інші спадкоємці, які мають право на обов'язкову частку у спадковому майні відсутні. Вислухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає необхідним позов задовольнити, оскільки достовірно встановлено, що [PERSON] як спадкоємець за заповітом, вступивши в управління спадковим майном, має право на набуття у власність житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в с[ADDRESS]. Дослідивши усі докази, суд відповідно до ст.130 ЦК України з'ясував можливість врегулювання спору до судового розгляду, так як відповідач визнав позов, і вважає за необхідне задовольнити позов відповідно до ст.174 ч.4 ЦПК України, яка передбачає, що у разі визнання позову відповідачем суд, за наявності для того підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-26 00:00:00

до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадкового майна звернулась [PERSON]до Пархимівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області. Позовні вимоги позивачки обґрунтувала тим, що після смерті матері відкрилась спадщина, однак позивачка не звернулась своєчасно із заявою про прийняття спадщини з поважних причин. В судове засідання позивачка не з”явилась, надавши суду заяву в якій просить визначити їй додатковий строк для подачі заяви до нотаріальної контори про прийняття спадкового майна. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча належним чином відповідач повідомлений про час і місце судового розгляду цивільної справи. При цьому, відповідачем до суду подана заява про визнання позовних вимог, а також клопотання про розгляд цивільної справи у відсутності представника відповідача В ході судового засідання встановлено, [INFO] року померла мати позивачки [PERSON] Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить &frac12; частина житлового будинку з надвірними будівлями розташований в[ADDRESS], та право на земельну частку (пай) у землі яка перебуває у колективній власності колишнього КСП «Жовтень» розміром 3,09 га згідно сертифікату ЧН № 0075829. Позивачка не звернулася у встановлений законом строк для прийняття спадщини, оскільки не знала про зміни в законодавстві і вступивши в управління спадковим майном вважала цього достатнім для вступу у спадщину та не знала про зміни в законодавстві. Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, так як [PERSON]з поважних причин пропустила строк для прийняття спадщини. Тому, суд вважає необхідним визначити позивачці додатковий строк три місяці для подання нею заяви про прийняття спадщини. Дослідивши усі докази, суд відповідно до ст.130 ЦК України з'ясував можливість врегулювання спору до судового розгляду, так як відповідач визнав позов, і вважає за необхідне задовольнити позов відповідно до ст.174 ч.4 ЦПК України, яка передбачає, що у разі визнання позову відповідачем суд, за наявності для того підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-26 00:00:00

до суду з позовною заявою про визнання права власності на домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] звернулись [PERSON], [PERSON] до Карпилівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області. У судове засідання позивачі не з”явились надавши суду заяву в якій просять слухати справу в їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Просять визнати за ними право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча належним чином відповідач повідомлений про час і місце судового розгляду цивільної справи. При цьому, відповідачем до суду подана заява про визнання позовних вимог, а також клопотання про розгляд цивільної справи у відсутності представника відповідача. В ході судового розгляду встановлено, [INFO] року помер батько позивачів [PERSON], а [INFO] року померла мати позивачів [PERSON] Після їх смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок з надвірними будівлями, розташований в [ADDRESS] Вказане домоволодіння станом на 1.07.1990 року відноситься до категорії колгоспних дворів до складу якого входили [PERSON]., [PERSON]. Тому тільки вони вдвох мають право на дане домоволодіння в рівних частках. Позивачі прийняли спадщину, однак не можуть оформити право власності на дане домоволодіння в зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Спадкоємцями за законом є позивачі. Інші спадкоємці, які мають право на обов'язкову частку у спадковому майні відсутні. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає необхідним позов задовольнити, оскільки достовірно встановлено, що [PERSON], [PERSON] як спадкоємець за законом, вступивши в управління спадковим майном, має право на набуття у власність житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в с[ADDRESS] Дослідивши усі докази, суд відповідно до ст.130 ЦК України з'ясував можливість врегулювання спору до судового розгляду, так як відповідач визнав позов, і вважає за необхідне задовольнити позов відповідно до ст.174 ч.4 ЦПК України, яка передбачає, що у разі визнання позову відповідачем суд, за наявності для того підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-26 00:00:00

[PERSON]звернулася до суду із позовною заявою про стягнення аліментів на неповнолітню дитину з [PERSON]. В судовому засіданні позивач[PERSON] позовні вимоги підтримала та пояснила, що з відповідачем вони проживають в зареєстрованому шлюбі з 12.05.1990 р. Від спільного проживання [INFO]. народився син [PERSON], який знаходиться на утриманні позивачки і надалі буде проживати із нею. Батьком дитини є відповідач. На даний час вони з відповідачем проживають окремо. [PERSON]. в добровільному порядку не надає матеріальної допомоги на утримання і виховання своєї дитини. [PERSON]. просить суд стягнути на свою користь з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 25 % всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на місяць для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви і до досягнення повноліття дитиною та стягнути 100 грн понесених витрат за надання правової допомоги. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, в судове засідання не з”явився, причини неявки суду не повідомив, заяви про слухання справи у його відсутність не надав. Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши сторони, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи із слідуючого. [INFO] у [PERSON]. та [PERSON]. народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 08.07.1993 року, виданим Кожанською сільською радою Оратівського району Вінницької області. Відповідно до довідки виконкому Кожанської сілської ради № 589 від 25.07.08 р. на утриманні [PERSON] . знаходиться син [PERSON], [INFO] народження. Ст.180 СК України передбачає, що батьки зобов»язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 182 СК України суд при визначенні розміру аліментів, враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. На підставі ст.ст.180, 182 СК України,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-26 00:00:00

Заявниця звернулась до суду з заявою, в обгрутування якої вказує, що [PERSON]. є її рідним братом, їхні батьки померли раніше, з близьких рідних нікого не залишилось, з дружиною брат шлюб розірвав, має трирічного сина, та бабусю віком 78 років. Рішенням Свердловського міського суду від 26.05.2008 року [PERSON]. визнаний непрацездатним, він не може понімати значення своїх дій, потребує сторонньої допомоги, не може правильно розпоряджатися призначеною пенсію. УТСЗН м.Свердловська, згодне на призначення заявниці опікуном над [PERSON]. У зв'язку з чим заявниця просить суд призначити її опікуном над недієздатним [PERSON]. В судовому засіданні заявниця підтримала заву, наполягає на її задоволенні. Зацікавлена особа, в особі представника УТСЗН м.Свердловська не заперечує проти задоволення заяви, та вважає підлягаючою задоволення. Вислухавши заявницю, зацікавлену особу, дослідивши матеріали справи, суд вважає подання підлягає задоволенню, по наступним підставам. Згідно з ст. 60 ЦК України, суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною. Судом встановлено, що [PERSON]. рішенням Свердловського міського суду Луганської області визнаний недієздатним, (а.с.13), який є рідним братом [PERSON]. (а.с.9-11), близьких рідних не має, шлюб з дружиною розірвав, батьки померли, має трирічного сина та бабусю якої 78 років, у зв'язку з чим, недієздатний [PERSON]. потребує постійний сторонній догляд, та потребує встановлення опіки. В матеріалах справи мається акт обстеження житлово-побутових умов кандидата у опікуни [PERSON]., з виводів якого убачається, що у сім'ї є необхідні умови для мешкання недієздатного [PERSON]. В зв'язку з викладеним, суд вважає за необхідне призначити [PERSON]. опікуном над недієздатним [PERSON]. На підставі ст.ст. 243, 244, 247, 249 СК України ст.60 ЦК України, 367 ЦПК України,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-26 00:00:00

[PERSON]. звернувся до суду з позовом до [PERSON]., стверджуючи, що відповідачка, яка була зареєстрована в спірній квартирі №6, розташованій за адресою: [ADDRESS], в грудні 2004 року знялася з реєстрації та виїхала на постійне проживання до м.Севастополя АР Крим, де має право власності на частку іншої квартири, по якій в січні 2005 року зареєструвалася. Позивач стверджував, що в жовтні 2007 року відповідачка без його згоди вселилася в спірну квартиру та зареєструвалася. Позивач також стверджував, що позивачка, виїхавши на постійне проживання із спірної квартири, втратила право користування нею, просив визнати позивачку такою, що втратила це право. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги. Представниця відповідачки [PERSON] - [PERSON], вона ж третя особа, - проти позову заперечувала, стверджуючи, що відповідачка в грудні 2004 року виїхала до м.Севастополя АР Крим тимчасово, на період навчання, а тому не втратила права користування спірною квартирою. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON]., [PERSON] та [PERSON]. проживають та зареєстровані в спірній квартирі №6, розташованій за адресою: [ADDRESS] (а.с.13). 29 грудня 2004 року [PERSON]. знялася з реєстрації по вказаній квартирі та виїхала до м.Севастополя АР Крим на період навчання на денному відділенні факультету Львівської національної академії мистецтв м.Севастополя. 05 жовтня 2007 року [PERSON]., після закінчення навчання, повернулася до м.Іллічівська Одеської області, вселилася в спірну квартиру та зареєструвалася (а.с.13). Висновки суду щодо тимчасового виїзду відповідачки із спірної квартири підтверджуються довідкою учбового закладу (а.с.58) , дипломом бакалавра (а.с.46), висновком Іллічівського МВ ГУВМС України Одеської області за матеріалами розгляду заяви [PERSON]. (а.с.48). Згідно ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Згідно ст.107 ЖК України наймач або члени його сім'ї у випадку вибуття на постійне проживання в іншій населений пункт або в інше житлове приміщення втрачають право користуватися житловим приміщенням, в якому вони проживали. При таких обставинах, враховуючи, що відповідачка була відсутня в спірній квартирі тимчасово у зв'язку з навчанням, вона не втратила право користування спірною квартирою. Доводи позивача про те, що відповідачка має право власності на частку квартири в м.Севастополі АР Крим (а.с.44), не спростовує висновків суду. При прийнятті рішення судом також враховано, що спірна квартира надавалася [PERSON]. на склад сім'ї з двох осіб, в тому числі і на відповідачку (а.с.12). При таких обставинах позовні вимоги є необґрунтованими.

Outcome: dismissed
Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона з 1986 року працювала у відповідача на посаді інженера служби охорони праці. Звільнена 07.03.2007р. згідно ст.38 КзпП України. Протягом останніх десяти років на підприємстві у зв’язку з відсутністю сировини, відключенням електроенергії та з інших виробничих причин мали місце простої. Відповідач не провів оплату часу простою позивачу на суму 3667грн. за період з 2003 року по 07.03.2007 рік. Просить суд стягнути з відповідача на свою користь оплату часу простою у сумі 3667грн. та індексацію оплати простою і суми компенсації заборгованих грошових коштів. На стадії попереднього слухання справи позивач уточнила позовні вимоги, просила стягнути оплату часу простою відповідно до довідки, наданої представником відповідача. Представник відповідача у попередньому судовому засіданні позов визнав. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 34 КЗпП України, простой - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою, або іншими обставинами, під простоєм розуміється вимушене призупинення роботи. Таким чином, відпустку з ініціативи адміністрації, як вказав представник відповідача, слід вважати простоєм. Згідно ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду на момент простою. Відповідно до ст. 12 Закону України „Про оплату праці” норми оплати праці за час простою, який мав місце не з вини працівника встановлюються Кодексом законів про працю України, норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою статті 12 та Кодексом законів про працю України є мінімальними державними гарантіями. Судом встановлено, що позивачка перебуває у трудових відносинах з відповідачем з 18.11.1986 року, звільнена 07.03.2007 року (наказ №41К). На протязі останніх років на підприємстві мали місце простої, які не оплачені позивачу з 2003р. по 07.03.2007 рік. Згідно розрахунку наданого відповідачем, сума заборгованості за оплату часу простою за 2005-2007 роки становлять 2999,68грн., яку суд вважає можливим стягнути з відповідача. Оскільки справляння і сплата податку з громадян є обов’язком роботодавця та працівника, вище розрахована сума зазначена без утримання прибуткового податку та інших обов’язкових платежів .

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона з 1962 року працювала у відповідача на посаді ремонтника технологічної оснастки 2-го разряду ткацького виробництва. Звільнена 15.07.2008р. згідно ст.38 КЗпП Укаїни. Протягом останніх десяти років на підприємстві у зв’язку з відсутністю сировини, відключенням електроенергії та з інших виробничих причин мали місце простої. Відповідач не провів оплату часу простою позивачу на суму 3667грн. за період з 2007 року по 14.07.2008р. Просить суд стягнути з відповідача на свою користь оплату часу простою у сумі 3667грн. та індексацію оплати простою і суми компенсації заборгованих грошових коштів. На стадії попереднього слухання справи позивач уточнила позовні вимоги, просила стягнути оплату часу простою відповідно до довідки, наданої представником відповідача. Представник відповідача у попередньому судовому засіданні позов визнав. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 34 КЗпП України, простой - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою, або іншими обставинами, під простоєм розуміється вимушене призупинення роботи. Таким чином, відпустку з ініціативи адміністрації, як вказав представник відповідача, слід вважати простоєм. Згідно ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду на момент простою. Відповідно до ст. 12 Закону України „Про оплату праці” норми оплати праці за час простою, який мав місце не з вини працівника встановлюються Кодексом законів про працю України, норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою статті 12 та Кодексом законів про працю України є мінімальними державними гарантіями. Судом встановлено, що позивачка перебуває у трудових відносинах з відповідачем з 03.04.1962 року, звільнена 15.07.2008 року. З 2007 року на підприємстві мали місце простої. Згідно розрахунку наданого відповідачем, сума заборгованості за оплату часу простою за 2007-2008 роки становлять 4657,83грн., яку суд вважає можливим стягнути з відповідача. Оскільки справляння і сплата податку з громадян є обов’язком роботодавця та працівника, вище розрахована сума зазначена без утримання прибуткового податку та інших обов’язкових платежів .

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона з 1974 року працювала у відповідача на посаді тесемщика 3-го разряду прядільно-крутильного цеху. Звільнена 10.10.2006р. згідно ст.38 КЗпП Укаїни. Протягом останніх десяти років на підприємстві у зв’язку з відсутністю сировини, відключенням електроенергії та з інших виробничих причин мали місце простої. Відповідач не провів оплату часу простою позивачу на суму 3667грн. за період з серпня 2001 року по 10.10.2006р. Просить суд стягнути з відповідача на свою користь оплату часу простою у сумі 3667грн. та індексацію оплати простою і суми компенсації заборгованих грошових коштів. На стадії попереднього слухання справи позивач уточнила позовні вимоги, просила стягнути оплату часу простою відповідно до довідки, наданої представником відповідача. Представник відповідача у попередньому судовому засіданні позов визнав. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 34 КЗпП України, простой - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою, або іншими обставинами, під простоєм розуміється вимушене призупинення роботи. Таким чином, відпустку з ініціативи адміністрації, як вказав представник відповідача, слід вважати простоєм. Згідно ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду на момент простою. Відповідно до ст. 12 Закону України „Про оплату праці” норми оплати праці за час простою, який мав місце не з вини працівника встановлюються Кодексом законів про працю України, норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою статті 12 та Кодексом законів про працю України є мінімальними державними гарантіями. Судом встановлено, що позивачка перебуває у трудових відносинах з відповідачем з 17.06.1974 року, звільнена 10.10.2006 року (наказ №51К). З 2001 року на підприємстві мали місце простої. Згідно розрахунку наданого відповідачем, сума заборгованості за оплату часу простою за 2005-2006 роки становлять 1912,90грн., яку суд вважає можливим стягнути з відповідача. Оскільки справляння і сплата податку з громадян є обов’язком роботодавця та працівника, вище розрахована сума зазначена без утримання прибуткового податку та інших обов’язкових платежів .

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона з 1973 року працювала у відповідача на посаді ткача 5-го разряду 1-го ткацького виробництва. Звільнена 15.07.2008р. згідно ст.38 КЗпП Укаїни. Протягом останніх десяти років на підприємстві у зв’язку з відсутністю сировини, відключенням електроенергії та з інших виробничих причин мали місце простої. Відповідач не провів оплату часу простою позивачу на суму 3667грн. за період з 2003 року по 15.07.2008р. Просить суд стягнути з відповідача на свою користь оплату часу простою у сумі 3667грн. та індексацію оплати простою і суми компенсації заборгованих грошових коштів. На стадії попереднього слухання справи позивач уточнила позовні вимоги, просила стягнути оплату часу простою відповідно до довідки, наданої представником відповідача. Представник відповідача у попередньому судовому засіданні позов визнав. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 34 КЗпП України, простой - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою, або іншими обставинами, під простоєм розуміється вимушене призупинення роботи. Таким чином, відпустку з ініціативи адміністрації, як вказав представник відповідача, слід вважати простоєм. Згідно ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду на момент простою. Відповідно до ст. 12 Закону України „Про оплату праці” норми оплати праці за час простою, який мав місце не з вини працівника встановлюються Кодексом законів про працю України, норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою статті 12 та Кодексом законів про працю України є мінімальними державними гарантіями. Судом встановлено, що позивачка перебуває у трудових відносинах з відповідачем з 22.11.1973 року, звільнена 15.07.2008 року (наказ №178К). З 2003 року на підприємстві мали місце простої. Згідно розрахунку наданого відповідачем, сума заборгованості за оплату часу простою за 2007-2008 роки становлять 6797,64грн., яку суд вважає можливим стягнути з відповідача. Оскільки справляння і сплата податку з громадян є обов’язком роботодавця та працівника, вище розрахована сума зазначена без утримання прибуткового податку та інших обов’язкових платежів .

Outcome: approved