Jurisdiction: civil
Date: 2008-10-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати договір купівлі-продажу будинку від 06 травня 1992 р. дійсним та визнати за ним право власності на жилий будинок з господарськими спорудами та забудовами, розташованого по вулиці [ADDRESS] . Мотивуючи свої вимоги, позивач вказує, що 08 травня 1992 року на підставі наказу радгоспу «Партизан» йому було передано проданий спірний будинок. Факт здійснення правочину підверджується актом від 06 травня 1992 року та платіжним дорученням [NUMBER] від [INFO] року про перерахування коштів за будинок на рахунок радгоспу. Договір в письмовій формі не укладався та нотаріально не посвідчувався, як того вимагає закон, в зв’язку з правовою необізнаністю в даному питанню. Позивач повністю сплатив продавцеві обумовлену суму, який після отримання від позивача грошей передав йому будинок, в якому позивач на даний час проживає. З моменту укладення договору сторони виконали всі його умови, позивач сьогодні володіє та користується цим майном. Однак він не має змоги розпорядитись своїм нерухомим майном, оскільки сторонами при укладенні договору не була дотримана письмова нотаріальна форма посвідчення. Відповідач позов визнає. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст.174 цього ж Кодексу. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд при наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що дійсно між позивачем та радгоспом «Партизан» відбулася угода купівлі-продажу, згідно якої останній передав позивачу належний йому будинок, а позивач сплатив обумовлену суму грошей. Договір купівлі-продажу не укладався в письмовій формі та не посвідчувався нотаріально. Позивач як власник будинку має намір розпорядитись ним, однак зробити цього не має можливості з тих причин, що державна нотаріальна контора не визнає за ним права приватної власності на це майно. Відповідно до ст.224 ЦК України /в редакції 1960 р./ за договором купівлі-продажу продавець зобов”язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов”язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст.47 ЦК України /в редакції 1960 р./, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Суд вважає, що в даному випадку відбулася угода купівлі-продажу, житло передано позивачеві, який повністю розрахувався за нього. Крім того, суд вважає, що при укладенні договору купівлі-продажу дійсно було допущено порушення цивільного законодавства, однак незаконність набуття позивачем в такий спосіб цього нерухомого майна ніким не оспорювалось і не встановлена у судовому порядку, що у відповідності до ч.2 ст.328 ЦК України є підставою для набуття ним права власності на будинок. Таким чином, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved