Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-12 00:00:00

Малокопанівська сільська рада Голопристанського району Херсонської області звернулася з позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, пов'язаної з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу. В судовому засіданні представник позивача, Веретеніна Світлана Іванівна підтримала позовні вимоги і пояснила, що відповідач, займаючи у 2003 році посаду Малокопанівського сільського голови, 26.09.2003 року видав розпорядження за №82 про звільнення начальника пункту охорони громадського порядку [PERSON] з посади, відповідно до ст.43-1 КЗпП України. Рішенням колегії судової палати в цивільних справах апеляційного суду Херсонської області від 14 квітня 2004 року, розпорядження сільського голови про звільнення гр.[PERSON] було визнано незаконним, останню поновлено на роботі з одночасним стягненням на її користь 1134 грн. 12 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до зазначеного рішення суду, [PERSON] було сплачено 1110 грн. 20 коп. Крім того, у зв'язку з проведенням вказаного відшкодування, сільська рада перерахувала до Державних цільових фондів 636 грн. 46 коп. нарахувань на заробітну плату, податків і внесків із заробітної плати та 51 грн. сплаченого державного мита. Сума нарахованої [PERSON] заробітної плати за червень 2004 року була також завищена на 140 грн. 82 коп., що підтвердженого актом №10-17/13 від 19.05.2006 року, складеним контрольно-ревізійним відділом в Голопристанському районі. Посилаючись на вищевказаний акт ревізії, представник позивача просить стягнути з [PERSON] на користь Малокопанівської сільської ради 1604 грн.74 коп. відшкодування шкоди, завданої в результаті проведення відповідних виплат за рішенням суду незаконно звільненій гр.[PERSON] Пояснюючи причину пропуску однорічного строку звернення до суду, представник позивача зазначила, що позивач помилково вважав, що на справи цієї категорії поширюється загальний трьохрічний строк позовної давності. Відповідач [PERSON], позовні вимоги не визнав, зазначивши, що позивачем пропущений строк позовної давності, встановлений ч.3 ст.233 КЗпП України. Крім того, він не згоден з рішенням апеляційного суду Херсонської області про поновлення [PERSON] на роботі. Однак, оскаржити його не мав можливості, так як на розгляд справи не запрошувався. З посади сільського голови звільнився 18.11.2003 року, тому, до невірного нарахування [PERSON] заробітної плати по відомості за червень 2004 року не має ніякого відношення. Заслухавши пояснення представника позивача та пояснення відповідача, проаналізувавши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову за наступних підстав. Згідно п.7 ст.134 КЗпП України, службова особа, винна в незаконному звільнені або переведені працівника на іншу роботу несе повну матеріальну відповідальність. На підставі ч.3 ст.136 КЗпП України, покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до суду. Відповідно до ч.3 ст.233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Згідно з матеріалами цивільної справи, [PERSON] була поновлена на роботі рішенням апеляційного суду Херсонської області 14.04.2004 року. Оплата часу вимушеного прогулу їй була здійснена 4.06.2004 року за видатковим ордером №65. Тоді-ж були проведені нарахування на заробітну плату, податки і внески із заробітної плати та 51 грн. сплаченого державного мита. Таким чином, враховуючи, що позивачем, без поважних причин пропущений строк звернення до суду, в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити на підставі ч.4 ст.267 ЦК України.

Outcome: approved