Jurisdiction: civil
Date: 2008-09-25 00:00:00

09.11.2007 року позивач звернулася з позовом в якому зазначила, що вона працювала у відповідача з 1975 року. Остання посада - оператор крутильного обладнання текстильного цеху „Анід”. Наказом № 1445К від 24.09.2007 року вона була звільнена з роботи за власним бажанням. Це звільнення позивач вважає незаконним, оскільки керівництво відповідача примусило її подати заяву, мотивуючи тим, що вона як інвалід 2 групи не може працювати на займаній посаді. Пропуск строку для звернення до суду пояснювала своєю нерішучістю і боязню, що її будуть переслідувати. Позивач просила поновити їй строк звернення до суду, поновити її на роботі оператором крутильного обладнання текстильного цеху „Анід” та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу від 25.09.2007 р. по день поновлення на роботі (а.с.36). 16.11.2007 р. позивач подала другу позовну заяву, в якій просила стягнути з відповідача на її користь 297,22 грн. - компенсації за затримку у виплаті заробітної плати з 26.09.2007 р. по 02.10.2007 р.; 212,32 грн. - середній заробіток за затримку у видачі трудової книжки з 26.09.2007 р. по 01.10.2007 р.; 1520,61 грн. - компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з червня 2006 р. по 26.09.2007 р.(а.с.1-2). Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.03.2008 р. цивільні справи за позовними вимогами позивача були об'єднані в одне провадження (а.с.33). Під час розгляду справи позивач уточнила свої вимоги і просила поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, компенсацію за затримку виплати заробітної плати та компенсацію за невикористану щорічну відпустку. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 серпня 2008 р. в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено на тій підставі, що позивачем не доведено факту тиску на неї з боку відповідача при написанні заяви про звільнення за власним бажанням. Крім того суд зазначив, що позивачем безпідставно пропущений строк звернення до суду. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено за безпідставністю вимог. В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду від 04.08.2008 року і ухвалити нове рішення про поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також стягнення компенсації за невикористану відпустку. [PERSON]вважає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Суд безпідставно не застосував ст.ст. 47,74,75, 116, 117 КЗпП України та ст.ст. 15,16 ЦК України. Апелянт посилається на те, що суд безпідставно відмовив їй у поновлені строку звернення до суду, оскільки фактично строк нею взагалі не пропущений, оскільки з наказом про звільнення відповідач її не ознайомлював. Крім того, з 17 по 28 жовтня 2008 року вона перебувала у тяжкому фізичному стані після операції і тому була позбавлена можливості займатися спором з відповідачем. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в певній частині з ухваленням нового рішення, виходячи з наступного: Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач [PERSON]працювала у відповідача - ВАТ „Чернігівське хімволокно” оператором крутильного обладнання текстильного цеху „Анід”. Наказом № 1445К від 24.09.2007 року вона була звільнена з роботи за власним бажанням з 26.09.2007 р. (а.с.46). Заява про звільнення подана [PERSON] 21.09.2007 р. (а.с.38). Відповідно до ст. 38 КЗпП працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, письмово попередивши про це власника або уповноважений ним орган за два тижні. Якщо після закінчення строку попередження про звільнення працівник не залишив роботу і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою. Він також не вправі звільнити працівника до закінчення строку попередження, якщо той цього не просить, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Як видно із заяви [PERSON] про звільнення з роботи за власним бажанням та наказу про її звільнення, вона була звільнена через п'ять днів після написання заяви, хоча позивач не зазначила будь-яких підстав, які надали б відповідачеві відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України право звільнити [PERSON] без дотримання двотижневого строку. Пояснення цієї обставини представник відповідача не надав. Як пояснила в судовому засіданні позивач, заява про звільнення була написана нею 21.09.2007 р. під диктовку, внаслідок психологічного тиску з боку її безпосереднього керівника. Останній наполягав на написанні нею заяви про звільнення за власним бажанням, погрожуючи звільнити її за прогули. Представник відповідача зазначену обставину не заперечував, проте розцінював це не як погрозу, а як надання інформації. Факт тиску підтвердили під час судового засідання в суді першої інстанції свідки [PERSON] та [PERSON] (носій аудиозапису від 08.07.2008 р.). Відповідно до п.п.12,18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів”, по справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Крім того, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. З боку відповідача не було підстав вважати відсутність на роботі позивача з березня по вересень 2007 року прогулом, оскільки прогулом є відсутність на роботі без поважних причин. Причиною ж відсутності позивача на робочому місті був консолідованим переломом шійки лівої стегнової кістки зі спицями, який позивач отримала внаслідок виробничої травним 04.11.2006 р. Видалення спиць було проведено тільки 17.10.2007 р.(а.с.72) Апеляційний суд вважає, що дії відповідача в цьому випадку можна вважати психологічним тиском, тому наказ про звільнення [PERSON] з роботи від № 1445К від 24.09.2007 року є таким, що не відповідає закону, зокрема статті 38 ч. 1 КЗпП України. Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про те, що надані відповідачем матеріали повністю підтверджують правомірність звільнення позивача за власним бажанням, тому апеляційний суд вважає позовні вимоги позивача в цій частині обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Наведені в рішенні суду першої інстанції доводи про те, що позивач пропустив строк звернення до суду без поважної причини, також є помилковими. Відповідно до ст. ст. 233, 234 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 КЗпП України, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. З матеріалів справи вбачається, що трудова книжка була отримана [PERSON] 01.10.2007 р. Зазначений факт підтвердили і позивач і відповідач (а.с.1, 13). Як зазначалося вище, позовна заява подана позивачем 09.11.2007 р. Тобто строк звернення до суду з позовом пропущений на 8 днів. Суд вважає, що той факт, що позивач перебувала на лікуванні з 17.10.2007 р., перенесла операцію з видалення спиць після консолідованого перелому шійки лівої стегнової кістки зі спицями з рекомендацією зняти шви через 10 днів (а.с.72), є поважною причиною для поновлення строку для звернення до суду. Таким чином строк звернення до суду позивачеві слід поновити як такий що пропущений з поважних причин. З листопада 2006 року по 01.03.2007 року позивач хворіла, про що свідчать довідки на а.с.15, 21,72 та копія листка непрацездатності на а.с.23. При вирішення питання про виплату заробітної плати, суд, на підставі ч.2 ст.235 КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 „Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати”, виходить з розміру середньомісячного заробітку, що зазначений у довідці на а.с.22, а саме за два повні відпрацьовані місяці, що передували звільненню - 1 295,53 грн. ((вересень 2006 р. -1199,14 грн. + жовтень 2006 р. - 1 348,74грн.) : 2 = 1273,94). Розглядаючи справу в межах заявлених вимог, стягненню підлягає сума 15 04950 грн. На користь держави з відповідача ВАТ „Чернігівське хімволокно” слід стягнути судовий збір 150,49 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи - 30 грн. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін. Розмір компенсації за невикористану відпустку відповідає вимогам постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 „Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати”. Доказів спростування розрахунку відповідача на а.с.22 позивачем не надано.

Outcome: partial