Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом про визнання договору недійсним та стягнення моральної шкоди посилаючись на те, що з 11 листопада 2000 року вона перебуває у шлюбі із [PERSON] 09 лютого 2008 року до них додому завітав державний виконавець для проведення опису і арешту майна, яке знаходиться в їх квартирі за адресою: [ADDRESS], в якій також проживає малолітня донька сторін. Від державного виконавця позивачка дізналась, що 18 липня 2006 року [PERSON] уклав із [PERSON] договір позики , згідно з яким позичив у нього грошові кошти в сумі 195 000 грн. строком до 18 липня 2009 року зі сплатою 10% річних. Через порушення, на думку [PERSON], [PERSON] умов договору позики, [PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова із позовом до [PERSON] про дострокове розірвання договору і стягнення заборгованості. За клопотанням [PERSON] суд вжив заходи забезпечення позову та наклав арешт на майно [PERSON], в тому числі і на майно, що є їх спільною сумісною власністю. Враховуючи, що позивачка не давала згоди на укладання чоловіком договору позики від 18.07.2006 року, вона просила визнати договір недійсним. Крім того, внаслідок укладання відповідачами договору позики, позивачці було завдано моральну шкоду, оскільки несподіваний візит у вихідний день державного виконавця та інших осіб, фактично проведення обшуку та опис усього цінного майна, справив на позивачку вкрай гнітюче враження. З дня опису майна позивачка постійно перебуває у стресовому стані, хвилюється з приводу можливості відібрання в них майна для покриття заборгованості, через що у позивачки почалися головні болі, погіршився сон, вона стала дратівливою. У зв»язку із чим позивачка просила стягнути з відповідача [PERSON] моральну шкоду в сумі 40 000 грн. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] повністю підтримав позовні вимоги, заявлені позивачкою, проти задоволення зустрічного позову заперечував, оскільки отримані [PERSON] за спірним договором позики кошти в інтересах сім»ї використані не були і [PERSON]. не надав судові жодного доказу на підтвердження цього факту. Спірним є питання щодо фінансової привабливості договору позики від 18.07.2006 року, оскільки згідно кредитного договору, укладеного між [PERSON] з АТ «Кредит Банк» на придбання житла , останнім відшкодовується 9% за вищевказаним кредитом. Крім того, [PERSON] не було враховано, що на період укладання договору позики позивачка працювала та отримувала заробітну плату, [PERSON] є директором ТОВ «Контакт-Сервіс-Україна» і також отримує заробітну плату. Крім того, представник позивача зазначив, що не підлягають задоволенню вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди, оскільки [PERSON] скористалась своїм правом, наданим діючим законодавством, пред'явивши позов про захист своїх порушених прав і визнання договору позики недійсним. На теперішній час заходи забезпечення позову є чинними, у задоволенні позову позивачці не відмовлено. Також представник позивача просив відмовити у задоволенні зустрічного позову в частині відшкодування збитків, оскільки [PERSON] не надано судові доказів того, що ним понесені витрати на утримання належного йому будинку, в тому числі на його охорону та сплату електроенергії. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти задоволення основного позову не заперечував, у задоволенні зустрічних позовних вимоги просив відмовити, посилаючись на те, що ст. 65 ч.2 СК України встановлена презумпція, яка надає право дружині оспорити в судовому порядку договір позики, оскільки правові наслідки укладання договору позики порушують права та інтереси [PERSON] Крім того, представник відповідача зазначив, що договір позики, укладений з [PERSON] з фінансової точки зору не є кращим для [PERSON], оскільки відповідно до кредитних договорів [PERSON] протягом 3 років повинен був сплатити відсотки за кредитом у розмірі приблизно 400 доларів США, а за договором позики від 18.07.2006 року - 7 тис. грн. Також представник відповідача зазначив, що грошові кошти у [PERSON] не позичав, а отримав від останнього залишки товару від спільної підприємницької діяльності, цей товар до цього часу знаходиться на складі, не реалізований, тому ні на потреби сім»ї, ні на інші потреби ніякі кошти взагалі не були використані у зв»язку із їх неотриманням. Відповідач за основним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON]. проти задоволення позову [PERSON] заперечував, свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі та пояснив судові, що неодноразово надавав матеріальну допомогу [PERSON] , в тому числі і на придбання квартири. [PERSON] не завжди своєчасно віддав грошові кошти, і коли він знову попросив зайняти йому гроші для себе та виробничої діяльності, то написав розписку від 18 липня 2006 року, згідно якої зобов'язався повернути позичені гроші до 2009 року. Надалі [PERSON] не виконував взяті на себе обов'язки по поверненню позичених грошових коштів, у зв'язку із чим [PERSON]. звернувся до суду із позовом про дострокове розірвання договору позики. Вважає, що згідно діючого законодавства перед укладанням договору позики не був зобов»язаний перевіряти наявність згоди позивачки [PERSON], тому ніякими своїми діями не спричиняв позивачці моральної шкоди. Але внаслідок дій [PERSON] щодо звернення до суду та накладення арешту на належний позивачу за зустрічним позовом житловий будинок йому було завдано моральної шкоди та збитків, оскільки з грудня 2007 року [PERSON]. активно займався продажем будинку, мав потенційних покупців. Крім того, позивач поніс витрати по охороні будинку та його утриманню, у нього виникли проблеми із покупцями. Представник відповідача за основним позовом [PERSON] - [PERSON]проти задоволення основного позову заперечував, зустрічний позов підтримав у повному обсязі та додатково пояснив судові, що опис спільного майна подружжя [PERSON] здійснювався державним виконавцем у межах своїх повноважень без яких-небудь порушень. Крім того, опис майна здійснювався на виконання ухвали суди, яка набрала законної сили. Тому при описі та арешті майна позиваці не могло бути завдано моральної шкоди з боку [PERSON] Крім того, представник відповідача пояснив, що посилання позивачки при оспоренні правочину тільки на ст. 65 СК України не може бути прийнято до уваги, оскільки позивачка не послалася на підстави визнання цього договору недійсним, які передбачені ст. 203 ЦК України. Представник відповідача за основним позовом [PERSON] - [PERSON] - проти задоволення основного позову заперечувала, зустрічний позов підтримала та надала судові аналогічні пояснення. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, перевіривши матеріали справи, вважає основний позов таким, що підлягає частковому задоволенню, зустрічний позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено у судовому засіданні 18 липня 2006 року між [PERSON] - позикодавцем , та [PERSON]- позичальником, було укладено договір позики, згідно якого позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти в сумі 195 000 грн. строком до 18 липня 2009 року. [PERSON] був зобов'язаний повертати позику поетапно кожного місяця рівними частками з урахуванням сплати відсотків. Також [PERSON] зобов»язався сплатити [PERSON]відсоток в розмірі 0,833 % від суми неповернутої позики за кожний календарний місяць користування позикою - визначається як 10% річних від суми неповернутої позики. У разі порушення [PERSON] строку повного повернення всієї суми позики, він зобов»язується сплачувати [PERSON], крім процентів, пеню в розмірі рівній сумі процентів, пеня та проценти повинні сплачуватися кожний календарний місяць до повного повернення позики / а. с. 9/. У зв'язку із неналежним виконанням на думку [PERSON] умов договору з боку [PERSON], [PERSON]. звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова із позовом про дострокове розірвання договору позики та стягнення заборгованості за цим договором, та одночасно подав заяву про забезпечення позову. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2008 року було накладено арешт на майно та грошові кошти [PERSON], в тому числі і на спільну власність подружжя: грошові кошти в сумі 240 217 грн, автомобіль ВАЗ-21124, автомобіль Шевроле Лачетті, автомобіль Хюндай Туссон, на квартиру [ADDRESS], гараж - бокс [NUMBER], розташований по вул. Чугуївській № 56 у м. Харкові / а. с. 10/. Відповідно до ухвали суду 09 лютого 2008 року державний виконавець відділу державної виконавчої служби Червонозаводського району Харківського міського управління юстиції наклав арешт на таке майно: телевізор Панасонік, ДВД-програвач Піонер, супутниковий тюнер, системний блок, монітор Самсунг, підсилювач, пилосос Самсунг , морозильну камеру, мікрохвильову піч, обігрівач, диван, ліжко, стінку, комод, трикімнатну квартиру з євроремонтом в ідеальному стані, гараж [NUMBER], всього майна на загальну суму 541 900 грн. / а. с. 7-8/. Крім того, 08 лютого 2008 року на підставі ухвали суду було накладено арешт на майно [PERSON], розташоване за адресою: [ADDRESS], а саме: монітор, системний блок, факс, принтер, модем, стільці, столи, тумби, мікрохвильову піч, крісло, автомобіль Хюндай Туссон, ноутбук, а всього майна на загальну суму 132 670 грн. / а. с. 177/. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13 березня 2008 року позов [PERSON] було задоволено, розірвано договір позики, укладений між ним та [PERSON] 18 липня 2006 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму простроченого грошового зобов»язання / позики та процентів/ в сумі в розмірі 146 010 грн., залишок позики в розмірі 97 500 грн., а всього 243 510 грн., також з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто судові витрати. Рішення суду набуло законної сили / а. с. 184-187, 106-109/. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку / доходу/. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 2 ст. 65 СК України передбачає, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Судом встановлено, що [PERSON], як дружина [PERSON], не надавала згоди на укладання її чоловіком договору позики з [PERSON] 18 липня 2006 року. Але не дивлячись на це, при провадження опису та арешту майна та грошових коштів [PERSON] було накладено арешт і на набуте останнім у шлюбі майно, яке є спільною власністю подружжя, а саме трикімнатну квартиру, розташовану у [ADDRESS], автомобіль Хюндай Туссон, гараж, право власності на який зареєстровано за позивачкою [PERSON], а також інше майно, яке знаходилося у вищезазначений квартирі, в якій крім [PERSON], [PERSON] проживає їх малолітня донька [PERSON], 2005 року народження. Тому суд приходить до висновку , що укладання договору позики та стягнення грошових коштів за цим договором за рахунок майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності, є порушенням особистих майнових прав та інтересів [PERSON] У зв'язку із чим суд приходить до висновку про необхідність визнання недійсним договору позики, укладеного 18 липня 2006 року [PERSON] та [PERSON] Згідно ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім»ї. Обов»язковою умовою визнання договору укладеним в інтересах сім»ї є той факт, що майно, одержане за договором, повинно бути використане в інтересах сім»ї. Так, у судовому засіданні позивач за зустрічним позовом [PERSON]. послався на те, що отримані внаслідок укладання договору позики грошові кошти [PERSON] , зі слів останнього, мав намір витратити гроші на закупівлю обладнання та спеціальної техніки, для придбання трикімнатної квартири, автомобілю. Але з наданих судові копій кредитних договорів вбачається, що [PERSON] 21 червня 2005 року уклав кредитний договір з АТ «Кредит Банк Україна», згідно якого отримав в кредит грошові кошти в сумі 23 500 доларів США на строк до 01 червня 2015 року для придбання житлового приміщення. В цей же день було укладено договір іпотеки, згідно якого його предметом стала трикімнатна квартира [ADDRESS]/ а. с. 111-115/. 01 липня 2005 року [PERSON] уклав договір із Харківським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків у розмірі 9% / а. с. 97/. 05 квітня 2005 року [PERSON] укладено кредитний договір із ЗАТ «Перший Український міжнародний банк», згідно якого [PERSON] надано кредит в сумі 14 361 долар США строком до 05 квітня 2014 року для придбання автомобілю Хюндай Туссон. Також 05 квітня 2005 року між тими ж сторонами укладено договір застави, згідно якого вищезазначений автомобіль передано в заставу банку / а. с. 116-124/. Таким чином, [PERSON] уклав кредитні договори з банківськими установами, згідно яких отримав грошові кошти для придбання певного майна. Доказів того, що ці договори [PERSON] не виконуються, а також того, що грошові кошти, отримані внаслідок укладання договору із [PERSON] від 18 липня 2006 року, були використані [PERSON] на сплату сум за кредитними договорами, суду не надано. Крім того, суд вважає, що позивачем за зустрічним позовом не надано судові доказів того, що отримані за договором позики [PERSON] грошові кошти були використані останнім в інтересах сім»ї. Суд також не може прийняти до уваги присилання позивача за зустрічним позовом [PERSON] на те, що умови договору позики від 18 липня 2006 року були суттєво кращими для [PERSON] з фінансової точки зори в порівнянні з кредитними договорами, оскільки діюче законодавство не ставить визнання договору укладеним в інтересах сім»ї в залежність від вигідності або невигідності умов, на яких вказаний договір укладено. Необхідною умовою для цього закон визначає лише те, щоб одержане за договором майно було використане на потреби родини. Крім того, суд не може погодитися із висновками позивача за зустрічним позовом [PERSON] про те, що [PERSON] на момент укладання договору був єдиним утримувачем своєї сім»ї, оскільки згідно наданої судові довідки ТОВ «Інсат-Харків» [PERSON] працювала на підприємстві до 28 листопада 2007 року та була звільнена у зв'язку із ліквідацією підприємства / а. с. 101/. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання договору позики від 18 липня 2006 року таким, що укладений [PERSON] в інтересах своєї сім»ї задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов»язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про недійсність договору позики від 18 липня 2006 року, суд вважає за необхідне зобов»язати [PERSON] повернути [PERSON]отримані ним грошові кошти за вищезазначеним договором в сумі 195 000 грн. Стаття 1166 ч.1 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновими правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Частина 2 ст. 59 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 978 ЦК України за договором охорони охоронець, який є суб'єктом підприємницької діяльності, зобов'язується забезпечити недоторканість особи чи майна, які охороняються. Володілець такого майна або особа, яку охороняють, зобов'язані виконувати передбачені договором правила особистої та майнової безпеки і щомісячно сплачувати охоронцю встановлену плату. В судовому засіданні свідок пояснив судові [PERSON] пояснив судові, що є охоронцем будинку [ADDRESS]. За охорону будинку [PERSON]. сплачує йому по 40 грн. щодобово. Але при цьому [PERSON] не надано судові доказів щодо підтвердження існування договору охорони, укладеного між ним та охоронцем, свідоцтва про реєстрацію охоронця в якості суб'єкта підприємницької діяльності, ліцензії охоронця на здійснення вказаної діяльності відповідно до п. 43 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності». Крім того, позивачем не надано судові доказів, які б підтверджували понесення ним витрат, пов»язаних із охороною будинку. Крім того, позивач за зустрічним позовом послався на той факт, що він поніс витрати на обслуговування будинку, а саме оплату електроенергії в період накладання арешту на будинок, які склали 414 грн. 12 коп. Але з наданих судові копій повідомлень АК «Харківобленерго» вбачається, що платником за користування електроенергією у будинку [ADDRESS] є [PERSON], а з копій квитанцій по оплаті за електроенергію вбачається, що грошові кошти внесено [PERSON] / а. с. 148-149/. При цьому позивач [PERSON]. не зазначив, яке відношення мають [PERSON] до понесених витрат на утримання будинку. У зв»язку із чим суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про відшкодування збитків, завданих забезпечення позову, в сумі в сумі 7 894 грн. 12 коп. задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЦПК України у разі скасування заходів забезпечення позову, набрання законної сили рішенням про відмову у задоволенні позову чи ухвалою про закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду особа, щодо якої вжито заходи забезпечення позову, має право на відшкодування збитків, завданих забезпеченням позову. У даному випадку суд приймає до уваги, що заходи забезпечення позову у вигляді накладання арешту на будинок, який належить [PERSON]судом не скасовано, судом допущено заміну виду забезпечення позову, судом не винесено рішення про відмову у позові [PERSON], тому позивач за зустрічним позовом [PERSON] не має права на відшкодування збитків. Відповідно до п. 3 Постанови № 4 Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров»я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв»язку із незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних явищ. У судовому засіданні встановлено, що в результаті укладання договору позики від 18.07.2006 року та наслідків виконання цього договору позивачці [PERSON] було спричинено моральну шкоду, оскільки опис усього цінного майна справив на неї вкрай гнітюче враження, вона постійно перебуває у стресовому стані, тому що хвилюється з приводу можливості відібрання в неї майна та порушення її права власності, внаслідок чого у позивачки погіршився сон, вона стала дратівливою, у неї погіршилися відносини з оточуючими. У зв'язку із чим суд вважає за можливе частково задовольнити позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди. При цьому суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають, входячи з наступного. У судовому засіданні [PERSON]. послався на те, що мав реальній намір продати належний йому житловий будинок [ADDRESS]. Для чого протягом кількох місяців розміщував рекламні оголошення у міських ЗМІ щодо продажу будинку, на інтернет-сайті розмістив оголошення про продаж будинку, залучив до процесу продажу агента /фахівця/ з продажу нерухомості, потенційними покупцями неодноразово здійснювався огляд будинку та проводилися активні перемовини з приводу продажу будинку. Але крім ксерокопії однієї сторінки газети «Прем»єр- дайджест» від 08 лютого 2008 року, в якій йдеться мова про продаж будинку по вул. Верхнєгиївській, без зазначення його точної адреси, інших доказів судові не надав. Так, допитана у якості свідка [PERSON] пояснила судові що, згідно усної домовленості надавала допомогу [PERSON]у продажу будинку по [ADDRESS], але вона не є фахівцем з продажу нерухомості, професійно цією діяльністю не займається, надавала допомогу позивачу з власного інтересу. Також ні свідок, по позивач [PERSON]. не зазначили покупців, які мали реальний намір придбати цей будинок. Крім того, [PERSON]. послався на те, що завдана йому моральна шкода полягала у порушенні нормальних життєвих зв'язків, приниженні його честі та гідності перед потенційними покупцями, погіршенні фінансового становища, ускладнення сімейних стосунків із дружиною, тощо. Але при цьому позивач не надав судові жодного доказу, який би доводив існування перелічених негативних немайнових наслідків для позивача. Також суд звертає увагу, що ст. 155 ч.1 ЦПК України не передбачено відшкодування моральної шкоди, завданої забезпеченням позову. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Позивач [PERSON]. послався на спричинення йому реальних збитків у вигляді неотриманого доходу від продажу будинку потенційному покупцеві у розмірі 1 262 500 грн., але при цьому не надав судові доказів понесення ним збитків та не надав судові розрахунку, виходячи з чого розмір збитків становить саме таку суму. Стаття 88 ч.1 ЦПК України передбачає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні заявлених [PERSON] вимог, не підлягають і задоволенню його вимоги про відшкодування судових витрат. Крім того, суд зазначає, що в рамках цивільного судочинства законом не передбачено вирішення питання щодо притягнення сторони до кримінальної відповідальності, оскільки законом передбачений інший порядок притягнення особи до кримінальної відповідальності. Також згідно діючого цивільно-процесуального законодавства сторони не попереджаються судом про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial