Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-14 00:00:00

В квітні 2008 року [PERSON] звернувся до суду з заявою, в якій просив встановити факт його постійного проживання на території України з жовтня 1990 року по грудень 1992 року в тому числі на момент проголошення незалежності України, тобто на 24.08,1991р. Рішенням Новозаводського районного суду від 14 травня 2008 року заяву [PERSON] задоволено повністю. В апеляційній скарзі Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області просить рішення Новозаводського районного суду від 30.04.2008 р. скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на те, що суд порушив норми матеріального права. Зокрема вказував, що суд ухвалив рішення, що не відповідає обставинам справи, оскільки на думку апелянта, [PERSON] не довів факту постійного проживання на території України та на момент проголошення незалежності України був громадянином іншої держави, не надав доказів, що він не був засуджений за вчинення тяжкого злочину. Також апелянт надав до апеляційної скарги довідку, що, на його думку, спростовує свідчення [PERSON], та сам факт перебування [PERSON] в Україні на момент державонаступництва. В судовому засіданні представник УМВС України в Чернігівській області апеляційну скаргу підтримав, пославшись на обставини, викладені в апеляційній скарзі. Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, виходячи з положень ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Новозаводського районного суду від 30.04.2008 року скасуванню, з постановленням апеляційним судом нового рішення, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги. Проте, суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо дійде висновку, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального чи процесуального права, які є безумовною підставою для скасування рішення. Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, то згідно довідки Ведильцівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області від 10.04.2008р. (а.с. 8) [PERSON] проживав без реєстрації в с. Ведильці Чернігівського району з жовтня 1990р по грудень 1992 р. та відповідно до трудової книжки заявника (а.с. 9-10) працював в колгоспі „Червона зірка" механізатором, та помічником комбайнера. Суд першої інстанції, також, взявши до уваги свідчення [PERSON]прийшов до висновку про можливість на основі зазначених матеріалів справи визнати факт постійного проживання [PERSON] на території України в момент проголошення незалежності. Проте до таких висновків суд дійшов всупереч норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим рішення не можна визнати законним. По справі встановлено, що 21.04.2008 року [PERSON] звернувся до суду з заявою про встановлення факту проживання в Україні з жовтня 1990 р. по грудень 1992 року, маючи на меті встановити факт проживання на території України в момент проголошення незалежності України для набуття ним громадянства України. Відповідно до положень п. Ь) ч. 2 ст. 18 "Європейської конвенції про громадянство", приймаючи рішення про надання чи збереження громадянства кожна, держава-учасниця враховує, зокрема постійне місце проживання відповідної особи на час державонаступництва. Положення міжнародного права знаходять свій правовий механізм застосування у внутрішньодержавному законодавстві, а саме, згідно п.1 ст. З Закону України „Про громадянство України" громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України. Крім того в п. б) ч. 8 Указу Президента. України від 27.03.2001 р. „Питання організації виконання Закону України „Про громадянство України" для встановлення належності до громадянства України відповідно до п. 1 ст. З Закону України „Про громадянство України" особа, яка не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України в момент проголошення незалежності України, подає копію паспорта громадянина колишнього СРСР. Уразі відсутності такого паспорта подається довідка органу внутрішніх справ про те, що станом на 24.08,1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР. В порушення ч. 2 ст. 59 ЦПК України, яка встановлює, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, суд першої інстанції на основі довідки сільської ради, трудової книжки [PERSON] ухвалив рішення без наявного у справі документу, який підтверджує факт, що заявник був громадянином СРСР на момент проголошення незалежності України. Крім того, відповідно до ст. 4 Конституції України в Україні діє єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом. Зокрема в п. 1 ст. 2 Закону України „Про громадянство України" законодавство України про громадянство ґрунтується на принципі єдиного громадянства , на що суд першої інстанції не звернув уваги, визнавши факт проживання [PERSON] на території України в певний проміжок часу, для отримання ним громадянства України при одночасній наявності в нього громадянства Грузії (а.с.6). Оскільки з матеріалів справи вбачається ( паспорт громадянина Грузії - а.с. 6-7), що заявник на момент звернення до суду з приводу встановлення факту постійного проживання, на території України, з 15.09.2006 по 15.09.2016 рр. є громадянином Грузії, апеляційний суд приходить до висновку, що даний факт виключає можливість набуття [PERSON] громадянства України в порядку передбаченому п. 1. ст. З Закону України „Про громадянство України". Крім того, встановлення такого факту є неможливим і з тих причин, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б давали підстави для висновків про обґрунтованість заяви та доведеність тих обставин, яким заявник обґрунтовує вимоги. Відповідно до ст. 209 ч.1 п.3,4 ЦПК України, апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення, або змінює його у випадку невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи , а також у випадку порушення норм матеріального чи процесуального права. Оскільки, оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення судом апеляційної інстанції.

Outcome: partial