Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-13 00:00:00

У вересні 2008 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить постановити рішення, яким зобов'язати відповідачів спростувати та опублікувати у запланованому найближчому випуску газети «Республика Крым» з моменту набрання рішенням суду законної сили текст спростування недостовірної інформації щодо нього, поширеної в інтерв'ю: «[PERSON]: [PERSON] - плохой милиционер, но хороший пиарщик», опублікованому у газеті «Республика Крым» № 27 від 31.07.08, наступного змісту: - «[PERSON] достаточно часто позволяет себе для выяснения личных отношений использовать служебное положение» (абз. 2 діалогу); - «Ситуацию с гибелью [PERSON] и [PERSON] министр внутренних дел не просто спровоцировал, он был причиной случившегося... Практически его руками эти люди были убиты» (абз. 5 діалогу); - натяки щодо причетності [PERSON]. до зникнення [PERSON] (абз. 2 діалогу); - «Министр внутренних дел - преступник...» (останній абзац діалогу); - «[PERSON] же стелился тогда по полной программе» (абз. 7 діалогу); - «Они ушли из-за самодурства... [PERSON]» (абз. 9 діалогу); - висловлювання про те, що внаслідок діяльності [PERSON]. на посаді міністра внутрішніх справ «преступления не расследуются, улики скрываются» (абз. 15 діалогу); Крім того, позивач просить стягнути з [PERSON]. 100 000 грн. завданої йому приниженням честі, гідності й ділової репутації шляхом поширення неправдивих відомостей моральної шкоди. У судовому засіданні представник позивача [PERSON]., підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позові та у письмових поясненнях, поданих ним до суду. Відповідач [PERSON]., повідомлений вчасно і належним чином про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився та не повідомив суд про причини неявки. Відповідач, Редакція газети «Республика Крым», повідомлена вчасно і належним чином про час і місце розгляду справи, до судового засідання представника не направила та не повідомила суд про причини неявки. Суд, вислухавши пояснення представника позивача,оголосивши та дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. У судовому засіданні встановлено, що 31.07.08 у двадцять сьомому номері газети «Республика Крым» опубліковано інтерв'ю народного депутата України [PERSON]. кореспонденту інтернет-видавництва «DailyUA» під заголовком: «[PERSON]: «[PERSON] - плохой милиционер, но хороший пиарщик». У зазначеній публікації міститься, зокрема, оспорювана інформація, яка на думку позивача є неправдивою, образливою, наклепницькою і такою, що принижує його честь, гідність і ділову репутацію. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу для своїх вимог та заперечень. Суд бере до уваги доводи позивача, що висловлювання: «[PERSON] достаточно часто позволяет себе для выяснения личных отношений использовать служебное положение» (абз. 2 діалогу) є інформацією, яка містить фактичні дані про використання Позивачем службового становища для з'ясування особистих відносин, усупереч інтересам служби і за межами його компетенції. У той же час [PERSON]. та редакція газети «Республика Крым» не надали суду жодних доказів, які б свідчили про факти використання позивачем в особистих інтересах службового становища чи неналежного ставлення до них, зокрема, доказів засудження позивача обвинувальними вироками суду чи звільнення його від кримінальної відповідальності за нереабілітуючих підстав, постановлення щодо нього інших судових рішень, які б свідчили про зловживання службовим становищем, постанов у справах про вчинення корупційних діянь або у справах про вчинення адміністративних правопорушень, не пов'язаних з корупцією, доказів притягнення [PERSON]. до дисциплінарної відповідальності та будь-яких інших доказів. Зокрема, згідно з ч. 1 ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Висловлювання [PERSON].: «Ситуацию с гибелью [PERSON] и [PERSON] министр внутренних дел не просто спровоцировал, он был причиной случившегося… Практически его руками эти люди были убиты» (абз. 5 діалогу) є фактами, якими повідомляється про вчинення Міністром внутрішніх справ дій, які сприяли загибелі покійних міністра внутрішніх справ та міністра транспорту. До того ж у цій інформації зазначається про факт вбивства вказаних осіб і про причетність до злочину позивача. Разом з тим відповідачами не подано доказів достовірності такої інформації, у тому числі щодо скоєння вбивств [PERSON] і [PERSON]. Також відповідачами не доведено, що внаслідок діяльності [PERSON]. на посаді Міністра внутрішніх справ України «преступления не расследуются, улики скрываются» (абз. 14 діалогу); що «Министр внутренних дел - преступник...» (останній абзац діалогу). Відповідачами не надано доказів достовірності інформації щодо причетності [PERSON]. до зникнення [PERSON] (абз. 2 діалогу) та не доведено, що [PERSON] зник за кордоном після того, як його викликав на допит [PERSON]. Відповідачами взагалі не подано доказів, що [PERSON] викликався на допит [PERSON] і які б свідчили про його виїзд за кордон. Обґрунтованими, на думку суду, є доводи позивача, що висловлювання [PERSON]., опубліковані у газеті «Республика Крым» (№ 27 від 31.07.08) є наклепницькими та образливими, отже, такими, що принижують честь, гідність і ділову репутацію позивача, порушують його права у цій сфері, встановлені статтями 297, 299 ЦК України. Наклепом є, зокрема, неправдиве твердження Відповідача 1: «[PERSON] достаточно часто позволяет себе для выяснения личных отношений использовать служебное положение» (абз. 2 діалогу); «Ситуацию с гибелью [PERSON] и [PERSON] министр внутренних дел не просто спровоцировал, он был причиной случившегося... Практически его руками эти люди были убиты» (абз. 5 діалогу); «Министр внутренних дел - преступник…»(останній абзац діалогу). Образливими висловлюваннями є, зокрема: «[PERSON] же стелился тогда по полной программе» ( абз. 7 діалогу); висловлювання про «самодурство» [PERSON]. (абз. 9 діалогу). Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 28.09.90 «Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій» під наклепом слід розуміти повідомлення винним невизначеній кількості осіб або хоча б одній людині завідомо неправдивих вигадок про начебто вчинений потерпілим протиправний чи аморальний вчинок або інших відомостей, що ганьблять потерпілого. Завідомо неправдивим визнається очевидний для винного факт невідповідності відомостей дійсності. На відміну від наклепу при образі винний принижує честь і гідність потерпілого шляхом висловлювання нецензурних чи брутальних слів, вчиненням непристойних або насильницьких дій (жесту та ін.) чи дає непристойну оцінку особистим якостям чи поведінці потерпілого в формі, яка різко суперечить прийнятому спілкуванню між людьми. Суд вважає, що зазначеними вище висловлюваннями, які не відповідають дійсності, відповідачі поширили про позивача вигадки про начебто вчинені [PERSON] зловживання службовим становищем, вчинки, що виходили за межі його повноважень, тобто протиправні й водночас аморальні вчинки. Іншими наведеними висловлюваннями відповідачами дано непристойну оцінку особистим якостям та поведінці потерпілого у формі, яка різко суперечить прийнятому спілкуванню між людьми («самодурство», «стелился»). Таким чином, ці висловлювання є наклепницькими та образливими. Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушені внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно з ч. 3 цієї статті негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. При цьому згідно з п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 28.09.90 «Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій» відповідач повинен довести, що поширені ним відомості відповідають дійсності. На позивача покладається обов'язок довести лише факт поширення відомостей, які його ганьблять, особою, до якої пред'явлений позов. У п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 28.09.90 «Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій» зазначається, що при розгляді цивільних справ про захист честі та гідності суди повинні з'ясувати, чи поширені відомості, про спростування яких пред'явлений позов, порочать вони честь, гідність або ділову репутацію позивача та чи відповідають дійсності. Під поширенням відомостей слід розуміти, зокрема, опублікування їх у пресі. Спірні відомості про позивача, опубліковані у газеті «Республіка Крим», є публічно оголошеними відомостями про події та явища, що відбуваються у державі та суспільстві, отже, є інформацією у розумінні ст. 1 Закону України «Про інформацію» від 02.10.92. Суд приходить до висновку, що позивачем належними й допустимими доказами доведено факт поширення зазначеної інформації, оскільки остання опублікована у газеті «Республіка Крим», яка відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу)» від 16.11.92 належить до преси, адже є періодичним виданням, яке виходять під постійною назвою, з періодичністю один і більше номерів (випусків) протягом року на підставі свідоцтва про державну реєстрацію. Вказане відповідачами не спростоване. Поширена інформація - негативна і така, що не відповідає дійсності, тобто є недостовірною, адже Відповідачі жодними доказами не довели її достовірність, негативним чином впливає на громадську думку щодо позивача, є образливою за своїм змістом, принижує його честь, гідність і ділову репутацію, порушує його права на повагу до честі і гідності, передбачені статтями 3, 28 Конституції України, які відповідно до ч. 1 ст. 270, глави 22 ЦК України належать до особистих немайнових прав. Так, відповідно до ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно з ч. 1 ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. У відповідності зі ст. 270 ЦК України фізична особа має право на повагу до гідності та честі та інші особисті немайнові права. Згідно зі ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. У відповідності зі ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Стаття 34 Конституції України, стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.50, ратифікованої Законом України від 17.07.97, закріплюють право людини на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. У той же час зазначені статті передбачають можливість обмеження цього права законом, зокрема, для захисту репутації чи прав інших людей. Серед принципів інформаційних відносин стаття 5 Закону України «Про інформацію» від 02.10.92 визначає об'єктивність, вірогідність інформації; її повноту і точність, законність використання, поширення та зберігання. Відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону України «Про інформацію» від 02.10.92 інформація не може бути використана для посягання на права і свободи людини. У ч. 2 ст. 3 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу)» від 16.11.92 вказується, що забороняється використання друкованих засобів масової інформації для посягання на честь і гідність громадян. Суд приходить до висновку, що реалізація права на свободу думки і слова у формі поширення щодо позивача неправдивих, образливих і наклепницьких відомостей, які ганьблять його, з порушенням принципів інформаційних відносин, та особистих немайнових прав громадянина є зловживанням правом з боку відповідачів у розумінні ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушенням ч. 2 ст. 10 цієї Конвенції, конституційних прав позивача на повагу до гідності та честі. Отже, у відповідності до ч. 1 ст. 277 ЦК України позивач має право на відповідь, а також на спростування спірної інформації. Спростування такої інформації згідно з ч. 4 ст. 277 ЦК України повинне здійснюватися особою, яка її поширила. Відповідно до ч. 6 цієї статті фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (ч. 7 ст. 277 Цивільного кодексу України). Відповідно до абз. 2 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 28.09.90 «Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій», якщо позов пред'явлено про спростування відомостей, опублікованих у пресі або поширених іншими засобами масової інформації (по радіо, телебаченню), як відповідачі притягаються автор та відповідний орган масової інформації (редакція, агентство, інший орган, що здійснив випуск інформації). За змістом ст. 277 ЦК України, роз'яснень п. 3 та абз. 2 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 28.09.90 «Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій» поширювачами неправдивої інформації, опублікованої в пресі, є автор та орган засобу інформації, що здійснив її випуск. Кожен з цих осіб несе обов'язок щодо її спростування. Таким чином, обов'язок щодо спростування таких відомостей їх поширювачами настає незалежно від походження таких відомостей та наявності вини поширювачів. Це випливає з ч. 1 та абз. 3 ч. 6 ст. 277 ЦК України. Відповідно до ч. 1 - 4 ст. 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» від 16.11.92 громадяни, юридичні особи і державні органи, а також їх законні представники мають право вимагати від редакції друкованого засобу масової інформації опублікування ним спростування поширених про них відомостей, що не відповідають дійсності або принижують їх честь та гідність (ч. 1). Якщо редакція не має доказів того, що опубліковані нею відомості відповідають дійсності, вона зобов'язана на вимогу заявника опублікувати спростування їх у запланованому найближчому випуску друкованого засобу масової інформації або опублікувати його за власною ініціативою (ч. 2). Спростування повинно бути набрано тим же шрифтом і поміщено під заголовком "Спростування" на тому ж місці шпальти, де містилося повідомлення, яке спростовується (ч. 3). Обсяг спростування не може більше ніж удвічі перевищувати обсяг спростовуваного фрагменту опублікованого повідомлення або матеріалу. Забороняється вимагати, щоб спростування було меншим, ніж половина стандартної сторінки машинописного тексту (ч. 4). Зазначене обґрунтовує правомірність вимог позивача до [PERSON]., редакції газети «Республика Крым» як до поширювачів неправдивої негативної інформації з приводу спростування поширених щодо позивача неправдивих і таких, що принижують честь і гідність відомостей та визначає встановлений законом спосіб, у який має спростовуватися неправдива інформація, поширена у друкованому засобі масової інформації. Згідно з ч. 3 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе, а також право на відшкодування моральної шкоди, завданої поширенням недостовірної інформації. Відповідно до ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» від 02.10.92 ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У абзаці 4 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» вказується на те, що критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження, критичні рецензії творів не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Однак якщо при цьому допускаються образа чи порушення інших захищених законом прав особи (розголошення без її згоди конфіденційної інформації, втручання в приватне життя тощо), то це може тягти за собою відшкодування моральної шкоди. Суд бере до уваги доводи позивача, що спірна інформація не має ознак оціночних суджень, викладена стверджувально, містить відомості про конкретні факти, зокрема, про факти службових зловживань позивача, його причетності до вбивств [PERSON] і [PERSON], зникнення [PERSON]. Крім того, спірна інформація є образливою і наклепницькою. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1). Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2); у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п. 4 ч. 3). Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України підставами для відшкодування моральної шкоди є неправомірність діяння та наявність вини. У абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначається, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Таким чином, підставами для відшкодування моральної шкоди при поширенні відносно особи неправдивих відомостей, крім підстав для спростування неправдивої інформації, є: неправомірність діяння; заподіяння моральної шкоди особі поширенням відносно неї неправдивої інформації; причинний зв'язок між протиправним діянням і заподіяною моральною шкодою; вина заподіювача шкоди. Неправомірність діянь відповідачів полягає у порушенні: - ч. 1 ст. 277 ЦК України, адже відповідачами поширено відносно позивача неправдиву інформацію; - ст.ст. 3, 28 Конституції України, ч. 1, 2 ст. 297 Цивільного кодексу України, якими захищається право на повагу до гідності та честі; - ч. 2 ст. 273 ЦК, згідно з якою юридичні особи, їх працівники, окремі фізичні особи, професійні обов'язки яких стосуються особистих немайнових прав фізичної особи, зобов'язані утримуватися від дій, якими ці права можуть бути порушені; - ч. 3 ст. 273 ЦК України, згідно з якою діяльність фізичних та юридичних осіб не може порушувати особисті немайнові права; - принципів інформаційних відносин, зазначених у ст. 5 Закону України «Про інформацію» щодо об'єктивності, вірогідності, повноти і точності інформації, законності її використання і поширення; - вимог ст. 44 Закону України «Про інформацію» щодо необхідності додержання учасниками інформаційних відносин принципів інформаційних відносин, передбачених ст. 5 даного Закону; - ч. 1 ст. 46 Закону України «Про інформацію» щодо недопустимості використання інформації для посягання на права і свободи людини; - ч. 2 ст. 3 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу)» щодо заборони використання друкованих засобів масової інформації для посягання на честь і гідність громадян. Протиправність відповідачів у частині поширення відомостей, що не відповідають дійсності, ганьблять честь і гідність особи, також встановлена ст. 47 Закону України «Про інформацію», яка передбачає, зокрема, цивільно-правову відповідальність осіб, винних у вчиненні такого порушення. Неправомірність поширення неправдивої інформації встановлена також ст. 41 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу)», у частині першій якої зазначається, що редакції, засновники, видавці, розповсюджувачі, державні органи, організації та об'єднання громадян несуть відповідальність за порушення законодавства про друковані засоби масової інформації. Порушеннями законодавства про друковані засоби масової інформації згідно з ч. 2 ст. 41 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу)» є, зокрема, порушення, передбачені ст. 47 Закону України «Про інформацію», тобто, поширення, у тому числі, відомостей, що не відповідають дійсності, ганьблять честь і гідність особи. Відповідно до ст. 42 Закону України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні" на органи масової інформації, зокрема, редакцію, їх працівників і автора не може бути покладено обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди за публікацію чи поширення відомостей, які не відповідають дійсності, якщо вони, зокрема, є дослівним відтворенням матеріалів, опублікованих іншим друкованим засобом інформації (з посиланням на нього). На зазначене звертається увага і в абз. 3 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», де зазначається, що відповідно до ст. 42 Закону України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні" і ст. 48 Закону України "Про телебачення і радіомовлення", на органи масової інформації, їх працівників і автора не може бути покладено обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди за публікацію чи поширення відомостей, які не відповідають дійсності, якщо вони є дослівним відтворенням матеріалів, опублікованих іншим засобом інформації (з посиланням на нього). У той же час суд вважає, що у спірній публікації відсутнє належне посилання на інший засіб масової інформації, звідки відтворено негативну інформацію про [PERSON]., натомість зазначаються лише відомості про журналіста, якому було надане інтерв'ю [PERSON], зокрема вказується місце його роботи - «DailyUA». Зазначене, таким чином, не усуває протиправність і вину редакції газети «Республика Крым» в частині заподіяння моральної шкоди Позивачу. Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. У зв'язку з цим суд бере до уваги, що вимог про відшкодування моральної шкоди до редакції газети «Республика Крым» позивачем не заявлено. Суд погоджується з позивачем у тому, що протиправними діяннями відповідача [PERSON]. йому заподіяно моральну шкоду, яка відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України може полягати у приниженні честі, гідності, ділової репутації. Спірними висловлюваннями [PERSON]. принижено честь, гідність і ділову репутацію позивача, завдано втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань, переживань. Між протиправними діяннями [PERSON]. і заподіянням [PERSON] моральної шкоди існує причинний зв'язок. Так, безпосередньо поширенням неправдивих відомостей, їх публікацією, порушенням принципів інформаційних відносин з боку [PERSON]. принижено гідність, честь і ділову репутацію позивача, чим заподіяно йому моральних страждань. Поширення неправдивих відомостей щодо [PERSON]. було наслідком винних дій [PERSON]., який усвідомлював, що поширює неправдиву інформацію, надаючи інтерв'ю. Зокрема, [PERSON]., знаючи про виключну юрисдикцію суду чи інших визначених законодавством органів встановлювати вину особи у скоєнні правопорушень, фактично звинуватив позивача у їх вчиненні. Вказане, на думку суду, дає достатні підстави для задоволення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди відповідачем [PERSON] Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом, зокрема, залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до абз. 1 п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд погоджується з доводами позивача та його представника, що поширеними неправдивими відомостями позивачу завдано душевних страждань, певної шкоди престижу та діловій репутації. У той же час позивачем та його представником не надано достатніх доказів, які б свідчили про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди саме у розмірі ста тисяч гривень. Тому суд вважає, що характер, обсяг та глибина таких страждань, а також інших немайнових втрат, ступінь зниження престижу, ділової репутації дають підстави для відшкодування моральної шкоди лише у розмірі однієї тисячі гривень. Гарантії щодо судового захисту прав, свобод людини і громадянина закріплені у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.50, ст. 55 Конституції України. Право на судовий захист честі і гідності, у тому числі шляхом спростування поширеної недостовірної інформації випливає зі ст. 277 ЦК України. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів у відповідності з ч. 2 цієї статті є відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі, відшкодування моральної шкоди. Позивачем обрано способи захисту цивільних прав, передбачені законодавством, зокрема, статтями 16, 23, 277, 297, 299 ЦК України та іншими нормативно-правовими актами. На підставі викладеного,

Outcome: partial