Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-19 00:00:00

[PERSON] мотивував позов тим, що з лютого 2005 року по 04.09.2006 року він працював на посаді контролера-касира госпрозрахункового підрозділу по справлянню збору за паркування автотранспорту Вінницького шляхового управління по ремонту і утриманню міських шляхів та споруд на них. З січня 2006 року він не отримував заробітну плату, яка була нижчою за встановлений законом неоподатковуваний мінімум доходів громадян, тому при звільненні 04.09.2006 року сума боргу по заробітній платі становила 3128 грн., виходячи з мінімальної заробітної плати, яка з січня 2006 року по червень 2006 року включно встановлена Законом в розмірі 350 грн., а в липні-серпні 2006 року - 375 грн. При звільненні 04.09.2006 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, відповідач не провів з ним розрахунок по заробітній платі, та, в порушення вимог ст. 44 КЗпП України, не виплатив вихідну допомогу в розмірі трьохмісячного середнього заробітку, що становить 1125 грн. (з розрахунку середнього заробітку - 375 грн.). Крім того, оскільки відповідачем було порушено вимоги ст. 116 КЗпП України, позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, в розмірі 12 094 грн. станом на листопад 2008 року, 6 000 грн. у відшкодування завданої неправомірними діями відповідача моральної шкоди та 2500 грн. витрат на правову допомогу. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю відповідно до викладених обставин, просив стягнути з відповідача загальну суму - 24 847 грн., яка складається з боргу по зарплаті 3128 грн., вихідної допомоги 1125 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку 12094 грн., моральної шкоди 6000 грн., витрат на правову допомогу 2500 грн. і додатково пояснив, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав внаслідок невиплати заробітної плати з 2006 року, що принизило його людську гідність і примусило відмовляти собі і дітям в придбанні необхідних речей і продуктів харчування, підтриманні стосунків з друзями і близькими через відсутність коштів, заощадженні грошей, тобто змінити звичайний, нормальний спосіб життя. [PERSON] оцінив моральну шкоду в 6 000 грн. яку просив стягнути з відповідача, також пояснив, що поніс витрати на правову допомогу в розмірі 2500 грн., що підтверджується відповідним договором і розпискою. Представник відповідача Олійник Д.А. позов визнав частково, на суму 12 816 грн., суду пояснив, що позивач працював контролером-касиром госпрозрахункового підрозділу по справлянню збору за паркування автотранспорту Вінницького шляхового управління по ремонту і утриманню міських шляхів та споруд на них з 01.02.2005 року до 04.09.2006 року. Звільнений на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Згодом даний підрозділ був ліквідований, тому за борги по заробітній платі відповідає Вінницьке міське комунальне підприємство - управління по ремонту і утриманню міських шляхів та споруд на них. Дійсно з січня 2006 року по 04.09.2006 року йому не була виплачена заробітна плата, але в розмірі 2603,02 грн., а не 3128 грн., як вказує позивач. [PERSON] при підготовці розрахунку допустив помилки, оскільки не врахував, що заробітна плата нараховувалась в розмірі мінімальної, встановленої Законом, а після всіх відрахувань до державного бюджету дійсно виплачувалась в меншому розмірі. В зв`язку з цим і середній заробіток, згідно довідки головного бухгалтера підприємства, становить 345,58 грн., тому вихідна допомога також становить 345,58 грн., згідно вимог ст. 44 КЗпП України. Щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, представник відповідача просив врахувати, що за 26 місяців (з вересня 2006 року по листопад 2008 року) дана сума становитиме 8985,08 грн., але з цієї суми підлягають відрахуванню виплати у державні фонди на загальну суму 1617,33 грн., тому просив суд задовольнити позов щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку в розмірі 7367,76 грн. Витрати, понесені позивачем на правову допомогу, визнав повністю, в розмірі 2500 грн. В задоволенні позову про стягнення моральної шкоди просив відмовити, оскільки позивачем не надано доказів, що з вини підприємства йому завдана моральна шкода, до відповідача з питань виплати заборгованості по заробітній платі він не звертався, крім того, з 2006 року [PERSON] мав можливість працевлаштуватись і забезпечувати сім`ю. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Правовідносини, що виникли між сторонами, є трудовими, тому при вирішенні спору суд застосовує норми КЗпП України. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу, де вказано, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь в справі, не підлягають доказуванню. На підставі наказу № 3 від 01.02.2005 року і наказу № 12 від 04.09.2006 року, оглянутої в судовому засіданні трудової книжки, судом встановлено, що [PERSON] працював на посаді контролера-касира госпрозрахункового підрозділу по справлянню збору за паркування автотранспорту Вінницького шляхового управління по ремонту і утриманню міських шляхів та споруд на них з 01.02.2005 року по 04.09.2006 року. З пояснень представника відповідача вбачається, що за наказом Вінницького міського голови госпрозрахунковий підрозділ був ліквідований, тому відповідає за позовом перейменоване Вінницьке міське комунальне підприємство - управління по ремонту і утриманню міських шляхів та споруд на них. З січня 2006 року позивачу [PERSON] не була виплачена заробітна плата, розмір якої, відповідно до розрахунково-платіжних відомостей, наданих відповідачем і завірених печаткою підприємства, становив: за період з січня 2006 року по травень 2006 року включно 350 грн., до виплати - 318, 11 грн. у червні 2006 року до виплати - 334,07 грн., а за період з липня 2006 року по серпень 2006 року заробітна плата - 375 грн., до виплати - 339,20 грн. (а.с. 44-51). Таким чином, заборгованість відповідача по заробітній платі становить 2603,02 грн., згідно наданих відомостей і розрахунку (а.с. 44-51, 55). Ксерокопію довідки без дати і без печатки підприємства про розмір заборгованості по заробітній платі, яку надав позивач і на яку посилається при нарахуванні загальної заборгованості (а.с. 4), суд не бере до уваги, оскільки вона не є допустимим доказом (ст. 59 ЦПК України). Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього кодексу, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ст. 117 КЗпП України). Відповідно до довідки, наданої головним бухгалтером ВМКП-Управління по ремонту і утриманню міських шляхів та споруд на них, середньомісячний заробіток позивача [PERSON] становив 345,58 грн. (а.с. 58). Таким чином, оскільки з вини підприємства позивачу не була виплачена заробітна плата у встановлені Законом строки, і представник відповідача визнав правомірність вимог позивача щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за 26 місяців (з вересня 2006 року по листопад 2008 року 345,58·26=8985,08 грн.) та надав відповідний розрахунок (а.с. 56), суд вважає необхідним стягнути суму в розмірі 7367,76 грн. на користь позивача з врахуванням того, що для виплати даної суми підприємство відраховує до державних фондів 1617,33 грн. (8985,08-1617,33 = 7367,76 грн.). Розрахунок позивача розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на суму 12 094 грн., виходячи з поступового підвищення мінімального розміру заробітної плати суд вважає помилковим і таким, що не відповідає вимогам ст. 117 КЗпП України та Постанові КМУ № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 1 ст. 40 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь [PERSON] 345,58 грн. вихідної допомоги. Вирішуючи позовну вимогу [PERSON] про стягнення з відповідача моральної шкоди суд керується нормами ст. 237-1 КЗпП України і враховує, що невиплатою заробітної плати і затриманням розрахунку при звільненні, відповідач порушив законні права [PERSON] і це призвело до моральних страждань позивача і прикладанні додаткових зусиль для організації свого життя і матеріального забезпечення сім`ї. Виходячи з характеру порушення і глибини душевних страждань [PERSON], враховуючи те, що він не був позбавлений можливості влаштуватись на іншу роботу і фактично отримував заробіток, неофіційно працюючи на будівництві, враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд вважає, що з відповідача слід стягнути 500 грн. на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди. Також з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума витрат на правову допомогу в розмірі 2500 грн., що підтверджена документально та визнана представником відповідача в судовому засіданні (ст. 88 ЦПК України). Оскільки позивач при подачі позову до суду звільнений від сплати судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial