Jurisdiction: civil
Date: 2008-09-25 00:00:00

В травні 2008 року виконавча дирекція Чернігівського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності звернулася з регресним позовом про стягнення з відповідача [PERSON] 702 грн. 68 коп. виплаченої допомоги по тимчасовій втраті працездатності працівниці ДП „Новгород-Сіверське лісове господарство” [PERSON]за травму невиробничого характеру. [PERSON]отримала вказану травму внаслідок заподіяння відповідачем їй ушкодження здоров”я 25 жовтня 2007 року, в зв”язку з чим вона перебувала на лікуванні з 25 жовтня по 23 листопада 2007 року і за цей період тимчасової непрацездатності позивачем виплачена вказана сума допомоги. Винним в заподіянні [PERSON] легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров”я визнаний відповідач [PERSON] відповідно до вироку Новгород-Сіверського районного суду від 18 грудня 2007 року. Оплата допомоги проведена ДП „Новгород-Сіверське лісове господарство” за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності відповідно до Законів України „Про розмір внесків на деякі види загальнообов”язкового державного страхування” від 11 січня 2001 року та „Про загальнобов”язкове державне соціальне страхування у зв”язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням” від 18 січня 2001 року, тому відповідно до ст.1191 ЦК України Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності має право зворотної вимоги про повернення виплачених сум допомоги з винних осіб. Рішенням Новгород-Сіверського районного суду в позові відмовлено з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров”я фізичній особі, зобов”язана відшкодувати потерпілому заробіток/ дохід/, втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду, тощо. Діями відповідача [PERSON] не було заподіяно будь-якої шкоди позивачу. Відповідно до ч. 2 ст. 1191 ЦК України позивач має право на відшкодування у регресному порядку коштів, витрачених на лікування потерпілої від злочину [PERSON]Але враховуючи, що позивачем таких коштів не було витрачено, суд відмовив в задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог. В апеляційній скарзі позивач просить вказане рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, мотивуючи неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права. В порушення вимог ч.1 ст. 61 ЦПК України суд безпідставно не прийняв визнання позову [PERSON] і, незважаючи на це, фактично змусив позивача доводи обґрунтованість позову, з порушенням вимог ст. 27 ЦПК України безмотивно відхилив письмові пояснення позивача, якими обґрунтовані ці вимоги. Судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема, ст.35 Закону України „Про загальнообов”язкове державне соціальне страхування у зв”язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням” від 18.01.2001 року, яка передбачає виплату застрахованій особі допомоги по тимчасовій непрацездатності, яка повністю або частково компенсує втрату заробітної плати / доходу/ при настанні страхового випадку. Настання страхового випадку з застрахованою особою [PERSON]підтверджено актом про нещасний випадок невиробничого характеру та листком непрацездатності. Вина в цьому страховому випадку відповідача [PERSON] підтверджена вироком Новгород-Сіверського районного суду від 18.12. 2007 року. Виплати по соціальному страхуванню, здійснені позивачем, є відшкодуванням шкоди, завданої ушкодженням здоров”я потерпілій, відповідно до ст. 1195 ЦК України. В порядку зворотної вимоги, передбаченої ст. 1191 ЦК України, ця шкода підлягає стягненню з відповідача. Відмова в стягненні цих виплат з посиланням на вирок суду є необґрунтованою, оскільки вироком суду не стягувався з засудженого [PERSON] втрачений потерпілою [PERSON]заробіток за період її лікування. Судом першої інстанції неправильно застосовано норму ч. 2 ст. 1191 ЦК України. Відмова в позові на тій підставі, що позивач не витратив коштів на лікування потерпілої від злочину особи, не відповідає суті позовних вимог та фактичним обставинам. Судом неправильно визначено, про яку шкоду заявлено вимоги. Фондом заявлено вимоги про стягнення допомоги, яка за рахунок коштів Фонду виплачена, як втрачений заробіток, і тому неправильно відмовлено з посиланням на ч. 2 ст. 1191 ЦК України. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги /регресу/ до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Як вбачається з вироку Новгород-Сіверського районного суду від 18.12.2007 року, з вини відповідача [PERSON] стався страховий випадок з [PERSON], яка є застрахованою ДП „Новгород-Сіверське лісове господарство” особою /л.с.11-13/. Згідно з роз”ясненням Пленуму Верховного Суду України в п. 8 постанови № 6 від 27 березня 1992 року „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди” з винної особи за регресною вимогою стягується сума майнових витрат, понесених на виконання зобов”язання по відшкодуванню шкоди...” Виконавчою дирекцією Чернігівського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності за період перебування її на лікарняному листку з 25 жовтня по 23 листопада 2007 року виплачена допомога в розмірі втраченого заробітку 702 грн. 68 коп. / л.с.6-10, 14-17/. Тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача. Висновки суду про те, що відповідно до ч. 2 ст. 1191 ЦК України, позивач, який є юридичною особою, має право зворотної вимоги до відповідача у розмірі коштів, витрачених на лікування потерпілої, але оскільки таких коштів не витратив, то в позові йому необхідно відмовити, не відповідають встановленим обставинам справи. Суд не звернув уваги не те, що предметом позову є допомога, виплачена застрахованій особі за період тимчасової втрати працездатності, в розмірі втраченого заробітку, а не кошти , витрачені на лікування потерпілої від злочину. Крім того, обґрунтованим є також посилання позивача на порушення судом вимог ч.1 ст. 61 ЦПК України. Як вбачається з журналу судового засідання та рішення суду першої інстанції, відповідач [PERSON] визнав позов, тому обставини, визнані сторонами, не підлягали доказуванню. Таким чином, позивачем заявлені обґрунтовані вимоги про стягнення з відповідача заподіяної шкоди. Відмова в задоволенні позову не відповідає встановленим обставинам справи, рішення суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням процесуального права. Відповідно до п.п.3,4 ст. 309 ЦПК України це є безумовними підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення. Тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Outcome: approved