Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-27 00:00:00

В уточнених в ході судового засідання своїх позивних вимогах до відповідача [PERSON] позивачка [PERSON] просить розподілити та визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS], як об'єкту спільної сумісної власності придбаного ними в період сумісного проживання однією сім'єю, як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу та розподілу майна подружжя набутого в період шлюбу. Мотивуючи свої позовні вимоги позивачка [PERSON] пояснила, що з жовтня 1998 року по травень 2002 року, вона проживала з відповідачем однією сім'єю, як жінка і чоловік без реєстрації шлюбу. В цей період, [INFO], у них народився син [PERSON], який постійно проживав разом з ними. Тоді ж, 23 вересня 2000 року, відповідач [PERSON] на свої особисті кошти придбав за 12500 грн., ( що в еквіваленті відповідало на той період 5000 тис. доларів США) і оформив на своє ім'я трикімнатну квартиру [ADDRESS], яку вони відремонтували на сумісні кошти, витративши на це кожний приблизно по півтори тисячі доларів США, куди вони вселилися в грудні 2000 року, де продовжували проживати однією сім'єю . Угоди про ремонт та умови придбання і володіння вказаної квартири вони між собою не укладали. Вона вважає, що квартира, яку придбав відповідач на свої кошти належить їм обом, як чоловіку і жінці, постільки тоді відповідач запевняв її, що купує квартиру для сім'ї. Зароблену нею заробітну плату вони витрачали на потреби їхньої сім'ї. Сам відповідач в цей період ніде не працював 28 травня 2002 року, вони офіційно зареєстрували шлюб . Після цього, ними було придбано на сумісні кошти слідуюче майно вартість якого вони погодили між собою: - морозильну камеру вартістю 1300 грн., - телевізор „Фенікс” вартістю 1200 грн., - м'який куточок вартістю 700 грн., - спальний гарнітур вартістю 500 грн., - диван вартістю 300 грн., - меблевий гарнітур в прихожу вартістю 300 грн., - газову плиту вартістю 100 грн. Крім цього, ними було побудовано на спільні кошти металевий торговий кіоск вартістю 15000 грн. та гараж вартістю 10000 грн. Як вказує позивач, всього ними було придбано спільно нажитого майна на загальну суму 29 400 грн., яке вона просить розподілити між нею та відповідачем таким чином. Залишити за нею слідуюче майно: - телевізор „Фенікс” вартістю 1200 грн., - м'який куточок вартістю 700 грн., - меблевий гарнітур в прихожу вартістю 300 грн., - гараж вартістю 10000 грн., всього на суму 12200 грн. Залишити за відповідачем слідуюче майно; - металевий торговий кіоск вартістю 15000 грн., - морозильну камеру вартістю 1300 грн., - спальний гарнітур вартістю 500 грн., - диван вартістю 300 грн., - газову плиту вартістю 100 грн., всього на суму 17200 грн., та стягнути з відповідача на її користь різницю у вартості майна 2500 грн., а також просить стягнути з відповідача судові витрати по справі пов'язані зі сплатою судового збору та інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в сумі 366 грн. та надання юридичної допомоги в сумі 350 грн. Що стосується ствердження відповідача про те, що на будівництво гаража і торгового кіоску, він взяв в борг 25000 грн. у своєї сестри [PERSON], то це не відповідає дійсності , постільки дане питання він з нею не погоджував і при отриманні ним грошей вона не була присутня. А надані відповідачем розписки є підробкою і тому просить суд не брати їх до уваги при розподілі майна. Фактично на будівництво гаража і торгового кіоску вони використовували наявні у них сумісні кошти і її особисті кошти отриманні нею за продаж будинку, який нею був придбаний до шлюбу з відповідачем . Відповідач [PERSON] не визнав позовні вимоги позивачки щодо визнання за нею Ѕ частини квартири [ADDRESS], постільки вона не являється предметом спільної сумісної власності подружжя, які проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу і пояснив, що квартиру, він придбав на свої особисто зароблені ним ще до знайомства з відповідачкою кошти. До цього вони спілкувалися з позивачкою, як коханці і мали статеві стосунки, але однією сім'єю не проживали. В цей період позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі зі своїм першим чоловіком з яким фактично не проживала. Тоді ж, у неї [INFO] і народився їхній син [PERSON]. Але ніяких намірів одружитися з позивачкою у нього тоді не було. Він дійсно часто бував у неї в гостях, коли вона працювала і проживала в місті Одеса, де залишався ночувати, але спільного господарства з нею не вів. У своїх батьків і в її батьків з нею разом не проживав, як чоловік і жінка. Вона з дитиною ніколи не проживала у його батьків. Сумісно вони почали проживати з грудня 2000 року, тобто тільки після того, як він придбав і відремонтував за свої кошти вказану квартиру. Тому, вважає, що дана квартира не підлягає розподілу. Що стосується гаража і торгового вагончику, вартість яких вони погодили між собою, то вказані об'єкти нерухомості вони побудували в період шлюбу на кошти в сумі 25 000 тис. грн., які він взяв в борг у своєї сестри і тому, просить цей борг врахувати при розподілі майна подружжя. Інше вказане позивачкою майно вони придбали на сумісні кошти теж в період шлюбу і погодили його вартість на даний час. Тому, він не заперечує проти того, щоб воно було розподілене на тих умовах, які пропонує позивачка. Свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що неодноразово бували в гостях у позивачки і відповідача в 1998 році, коли ті мешкали разом в місті Одесі і бачили, що вони проживали однією сім'єю, як чоловік і жінка, так як ті вели спільне господарство . Свідок [PERSON] пояснила, що працюючи поряд з будинком батьків відповідача бачила, як там деякий час проживала зі своєю маленькою дитиною позивачка , де сушила випраний одяг дитини. Свідок [PERSON] пояснив, що позивачка являється його донькою. Йому відомо, що вона з 1998 року до реєстрації шлюбу з відповідачем проживала з ним однією сім'єю , як чоловік і жінка. В цей період у них народився син. В той час відповідач перебував у тривалому відрядження за кордоном. Після народження сина донька з дитиною деякий час проживала у батьків відповідача та у нього, де також певний час проживав і відповідач . В 2000 році позивачка і відповідач придбали трикімнатну квартиру, яку він, як батько допомагав їм ремонтувати, особисто працював там і надавав будівельні матеріали . Заслухавши пояснення позивача та відповідача, допитаних в суді свідків, вивчивши матеріали справи, суд встановив, слідуючі факти . Так, позивачка [PERSON] і відповідач [PERSON] дійсно в період з жовтня 1999 року по травень 2002 року проживали однією сім'єю, як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу в місті Одеса, потім у батьків позивачки і відповідача та в квартирі [ADDRESS], і в цей період [INFO] у них народився син [PERSON] (свідоцтво про народження сина [NUMBER] виданого Врадіївським відділом РАЦС 10.05.2000 року, свідчення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]). Тоді ж , 23 вересня 2000 року відповідач з відома позивачки, на свої особисті кошти зароблені ним до виникнення шлюбних відносин з позивачкою придбав за 12500 грн. вказану спірну трикімнатну квартиру[ADDRESS], яку оформив на своє ім'я , як особисту власність ( договір купівлі-продажу №595 від 23 вересня 2000 року зареєстрований Вознесенською універсальною товарно-сировиною біржею). Факт придбання цієї спірної квартири позивачем на свої особисті кошти позивачка не заперечує. Вказана квартира була відремонтована зусиллями і на кошти позивачки та відповідача на ремонт якої було витрачено, як стверджують сторони приблизно три тисячі доларів США . При цьому, між позивачкою і відповідачем не було домовленості про умови та спільні витрати на ремонт квартири. В період сумісного проживання з відповідачем однією сім'єю позивачка формально перебувала в зареєстрованому шлюбі з громадянином [PERSON], який був розірваний 10 травня 2000 року (свідоцтво про розірвання шлюбу від 12.07.2007 року видане Врадіївським відділом РАЦС , актовий запис №15) . 28 травня 2002 року позивачка і відповідач не припиняючи своїх шлюбних відносин, офіційно зареєстрували шлюб (свідоцтво про шлюб [NUMBER], видане Врадіївським відділом РАЦС). Після реєстрації шлюбу позивачка і відповідач на спільні кошти придбали вказане в позивній заяві майно та побудували за місцем свого проживання в дворі будинку де знаходиться вказана спірна квартира,[ADDRESS] гараж та торговий кіоск для здійснення підприємницької діяльності відповідачем. Всього за період перебування в зареєстрованому шлюбі позивачка і відповідач придбали майно на спільні кошти на загальну суму 38344 грн., в тому числі: морозильну камеру вартістю 1300 грн., телевізор „Фенікс” вартістю 1200 грн., м'який куточок вартістю 700 грн., спальний гарнітур вартістю 500 грн., диван вартістю 300 грн., меблевий гарнітур в прихожу вартістю 300 грн., плиту вартістю 100 грн. вартість якого була визначена ними самими. Вартість гаража, згідно оцінки МБТІ складає 18944 грн. Вартість торгового кіоску для здійснення підприємницької діяльності відповідачем, за погодженням сторін визначена ними в сумі 15000 тис. грн. Вказане майно знаходиться за місцем проживання відповідача. З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами суд вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Так, позивачка, обґрунтовуючи свої вимоги та ставлячи питання про розподіл і визнання за нею права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , як об'єкта спільної сумісної власності придбаного в період сумісного проживання однією сім'єю, як чоловік і жінка, без реєстрації шлюбу, посилається на вимоги ст. 74 Сімейного кодексу, який набрав чинності 11 січня 2003 року. Як встановлено судом, позивачка дійсно з жовтня 1998 року по травень 2002 року проживала однією сім'єю з відповідачем, як чоловік і жінка, без реєстрації шлюбу і в цей період 23.09.2000 року, відповідач на свої особисті кошти, заощаджені ним до моменту виникнення фактичних шлюбних відносин між ними, придбав і зареєстрував на своє ім'я, як особисту власність, вказану спірну квартиру, що не заперечує і підтвердила в судовому засіданні позивачка. Зі змісту ст. 74 СК України, який набрав чинності в січні 2003 року, вбачається, що „якщо жінка та чоловік, проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними” і на це майно поширюється положення глави 8 цього кодексу. Встановлені судом факти вказують на те, що відносини між позивачкою і відповідачем, щодо придбання квартири, виникли до набрання чинності Сімейного кодексу України на положення якого посилається позивач. Згідно п.6 перехідних положень даного кодексу цей кодекс регулює відносини, які виникли, починаючи з дня набрання ним чинності, тобто з січня 2003 року . А це означає, що він не має зворотної сили та не може поширюватися на відносини, які виникли до цього моменту. Відповідно до положень ЦК 1969 року фактичні подружні стосунки без реєстрації шлюбу, незалежно від їх тривалості не тягнуть за собою спільності майна. Не можуть бути застосовані до цих відносини і норми ст. 19 Закону України „Про власність” від 07.02.1991 року, якою встановлено право сумісної власності на майно набуте спільною працею чи коштами членів сім'ї, постільки відповідач на придбання квартири витратив свої особисті кошти. В ст. 24 Постанови Пленуму Верховного суду №11 від 21.12.2007 року, визначено порядок розподілу майна , де зазначено, „що не належить до спільної сумісної власності майно одного із подружжя, набуте особою до шлюбу, .. набуте за час шлюбу, але за кошти, які належать одному з подружжя особисто,….”. Вказана постанова звертає увагу також і на те, що при поділі майна враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї . Виходячи з цього, суд вважає, що вимога позивачки щодо розподілу та визнання за нею права власності на Ѕ частину спірної квартири [ADDRESS] є не обґрунтована і тому не підлягає задоволенню. В судовому засіданні позивачка заявила, що не має наміру і не бажає ставити питання на розгляд суду по цій справі про її право на спільну долеву власність. В даному випадку на вказану квартиру, як майно придбане на кошти обох осіб. Розглядаючи вимогу позивачки відносно розподілу майна набутого нею з відповідачем після реєстрації шлюбу, суд вважає, що вказане позивачкою майно підлягає розподілу у відповідності зі ст. ст. 69-71 чинного Сімейного кодексу України . Вирішуючи питання про розподіл майна суд враховує те, що між сторонами немає спору щодо вартості підлягаючого розподілу майна, (крім гаража) яку вони самі визначили та оцінили на суму 29400 грн. Що стосується гаража, то його інвентаризаційна вартість згідно зведеного акту технічної інвентаризації Первомайського МБТІ від 07.08.2008 року становить 18944 грн. Таким чином, судом встановлено, що загальна вартість набутого позивачкою і відповідачем майна в період спільного проживання в зареєстрованому шлюбі, яке підлягає розподілу, складає 38344 грн. Згідно ст. 70 Сімейного кодексу України у разі розподілу майна , яке являється спільною сумісною власністю подружжя, їхні долі признаються рівними. Постільки загальна вартість спільного сумісного майна сторін становить 38344 грн., то доля кожного із них (1/2 частини) від цієї суми складає 19172 грн. В ході судового засідання позивач і відповідач не дійшли згоди про порядок і спосіб розподілу вказаного майна. Враховуючи інтереси позивача і відповідача, цільове призначення майна, його значимість для кожного із них, неподільність нерухомого майна та його вартість, а також те, що відповідач мав намір використовувати підлягаючий розподілу торговий вагончик для здійснення підприємницької діяльності, суд вважає доцільним, що зазначене майно слід розподілити слідуючим чином . Виділити позивачці [PERSON] у власність слідуюче майно на загальну суму 19244 грн; 1. будівлю гаража [ADDRESS] вартістю 18944 грн. 2. меблевий гарнітур в прихожу вартістю 300 грн. Виділити відповідачу [PERSON] у власність слідуюче майно на загальну суму 19100 грн. 1. торговий металевий кіоск по вулиці Героїв Врадіївщини, 120 смт Врадіївка Врадіївського району Миколаївської області, вартістю 15 000 грн. 2. телевізор „Фенікс” вартістю -1200 грн. 3. м'який куточок, вартістю -700 грн. 4. морозильну камеру, вартістю-1300 грн. 5. спальний гарнітур, вартістю-500 грн. 6. диван, вартістю -300 грн. 7. газову плиту, вартістю - 100 грн. Що стосується коштів в сумі 25000 грн., на позику яких у своєї сестри свідка [PERSON] відповідач надав дві розписки, і які за його ствердженням, він витратив на будівництво гаража і торгового вагончика, то суд не бере до уваги ці доводи і не враховує вказані відповідачем борги при розподілі майна, постільки в момент отримання цих коштів позивачка не була присутня та не знала про цей борг і не домовлялася з [PERSON] про таку угоду. Що не заперечує сама [PERSON] і відповідач, а сам він не надав суду переконливих доказів про використання ним боргу в інтересах сім'ї. Постільки розмір долі позивачки в розподіленому майні перевищує його вартість на 144 грн. то цю суму позивачка зобов'язалася виплатити відповідачеві грошовою компенсацією на вказану суму 144 грн. Розглядаючи вимоги позивачки стосовно стягнення з відповідача сплачених нею коштів на судові витрати по справі пов'язані зі сплатою судового збору та інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в сумі 366 грн. та надання юридичної допомоги в сумі 350 грн., суд вважає, що вони підлягають повному задоволенню постільки вказані витрати підтверджуються наданими позивачкою квитанціями, які приєднанні до матеріалів справи. Що стосується понесених позивачкою витрат на проведення хімічної експертизи по борговим розпискам в сумі 282 грн. то ці витрати не підлягають відшкодуванню, так як припущення позивачки про їх підробку не підтвердилися в судовому засіданні.

Outcome: partial