Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вимогами до [PERSON] про визнання права власності на 5/8 частин будинку з надвірними спорудами, розташованого в [ADDRESS]. Зазначала, що в період шлюбу з [PERSON], який помер [INFO], ними був збудований спірний будинок. Їй як дружині померлого належала Ѕ частка у цьому будинку. Вона прийняла спадщину, оскільки проживала і проживає в цьому будинку і фактично вступила в управління майном. Також вона має право на обов”язкову частку у спадковому майні як непрацездатна особа, тому просила визнати за нею право власності на 5/8 частин спірного будинку, оскільки [PERSON], який є відповідачем у справі, оспорює її право власності на будинок і чинить перешкоди у користуванні ним. В ході розгляду справи позивачка збільшила позовні вимоги і просила визнати недійсною її заяву від 11 квітня 2003 року, посвідчену Другою державною нотаріальною конторою м.Чернігова, про відмову від отримання свідоцтва про право власності на спадщину на підставі ст. 535 ЦК України та свідоцтва про право власності на підставі ст.22 КпШС України. Посилалась на те, що дана заява посвідчена з порушенням вимог окремих норм Закону України „Про нотаріат” та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки нотаріус не роз”яснив їй зміст заяви та наслідки її посвідчення. Таким чином, на момент посвідчення заяви вона не усвідомлювала її зміст та бажала настання інших наслідків, оскільки вважала, що вступає в спадщину. Відповідно до положень ст.ст.229,230 ЦК України заява може бути визнана недійсною. Виходячи з зазначеного просила визнати недійсним і свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 8 серпня 2003 року, видане на ім”я відповідача. Рішенням суду в задоволенні вимог [PERSON] відмовлено. Суд зазначив, що на підтвердження того факту, що на момент посвідчення заяви вона не усвідомлювала її змісту, позивачкою не надано доказів. Не вбачається такого з показань свідка [PERSON] Не підтверджено доказами посилання позивачки на введення її в оману під час підписання заяви. Також суд відмовив в задоволенні вимог позивачки, пославшись на пропуск строку позовної давності та строку прийняття спадщини. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 23 липня 2008 року та ухвалити нове рішення у справі. Посилається на те, що оскаржуване рішення не можна вважати законним, оскільки обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог, вона мала намір підтвердити показами свідків та власними поясненнями, але суд допитав лише одного свідка і його поясненням не дав належної оцінки, а в задоволенні клопотання про допит другого свідка суд необґрунтовано відмовив. Тому апелянт стверджує, що висновки суду не відповідають обставинам справи і це є підставою для скасування рішення суду. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню в частині відмови у визнанні недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на 5/8 частин домоволодіння, з частковим задоволенням цих вимог, виходячи з наступного. По справі встановлені такі обставини. 19 квітня 2001 року [PERSON] склав заповіт на належне йому майно на ім”я сина [PERSON](а.с.55). [INFO] він помер(а.с.47).Спірний будинок зареєстрований за померлим (а.с.49).Спадкоємцями за законом є: дружина померлого- позивачка по справі [PERSON], та його діти - син - відповідач по справі [PERSON] та донька - третя особа [PERSON] На час відкриття спадщини спірний будинок був об”єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і спадщина відкрилась тільки на Ѕ частину домоволодіння, що належала спадкодавцю [PERSON]. [PERSON] прийняла спадщину, оскільки і на час її відкриття, і на даний час проживає в цьому будинку. 11 квітня 2003 року позивачка та відповідач звернулися до нотаріальної контори: [PERSON] з заявою про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.46) та [PERSON] - з заявою про відмову від одержання свідоцтва про право на спадщину на підставі ст.535 ЦК України та свідоцтва про право власності на підставі ст.22 КпШС України (а.с.45 зв.). 08 серпня 2003 року відповідач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на весь будинок по [ADDRESS]. Як вбачається із тексту заяви від 11 квітня 2003 року, позивачка відмовилась від одержання саме правовстановлюючих документів, а не від отримання обов”язкової частки у спадщині та від права власності на належну їй Ѕ частину домоволодіння. За таких обставин, заява від 11 квітня 2003 року, яка є одностороннім правочином, не породжує ніяких правових наслідків для позбавлення [PERSON] права на належні їй частку у спадковому майні, а також у майні, належному на праві спільної сумісної власності подружжя. Тому дана заява вірно не визнана судом першої інстанції недійсною. Позивачка в силу ст. 535 ЦК України в ред.1963 року як непрацездатна дружина спадкоємця за наявності заповіту має право на обов”язкову частку в спадщині та відповідно до ст.22 КпШС України як пережила дружина - на Ѕ частину спірного будинку. Видачею свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08 серпня 2003 року на ім”я [PERSON] на весь будинок, порушені права позивачки на отримання обов”язкової частки у спадщині і право власності на належну їй Ѕ частку в спільному сумісному майні подружжя. І оскільки при видачі оспорюваного свідоцтва нотаріус керувалась саме заявою [PERSON] від 11 квітня 2003 року, яка не породжує юридично значимих наслідків, та враховуючи, що відмова від обов”язкової частки у спадщині могла бути вчинена лише шляхом письмової відмови від одержання спадщини та відмова від права власності у спільному сумісному майні подружжя не може бути здійснена у спосіб, як це вчинила позивачка, а саме шляхом подачі до нотаріальної контори заяви про відмову від отримання свідоцтва про право власності, а лише шляхом розпорядження власником своїм майном, чого позивачка не вчиняла, тому таке свідоцтво є таким, що видано всупереч вимогам закону. За [PERSON] належить визнати право власності на Ѕ частину домоволодіння як за пережилою дружиною та на 1/9 обов”язкову частку в спадковому майні як на непрацездатну дружину (1/2: 3 =1/6 *2/3=1/9), всього на 11/18 частин домоволодіння ( Ѕ + 1/9=11/18). Оскільки за позивачкою визнано право власності на 11/18 частин домоволодіння, то, відповідно, і свідоцтво про право власності на спадщину має бути визнано частково недійсним в цій частині, з визнанням за [PERSON] права власності в порядку спадкування за заповітом на 7/18 частин спірного будинку. Висновок суду першої інстанції про пропуск позивачкою строку на прийняття спадщини є невірним, оскільки апеляційним судом встановлено, що [PERSON] фактично прийняла спадщину, вступивши в управління і володіння спадковим майном, бо проживала на час смерті спадкодавця в цьому будинку і проживає на даний час, не змінюючи своє місце проживання. Не узгоджується з вимогами ЦК України висновок суду першої інстанції і про пропуск [PERSON] строку позовної давності, оскільки згідно п.7 Прикінцевих та перехідних положень чинного ЦК України, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред”явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Тобто, в даній справі 3-річний строк позовної давності за ЦК України в ред. 1963 року не сплив до набрання чинності діючим ЦК України і тому правила чинного ЦК поширюються на спірні правовідносини, а з матеріалів справи вбачається, що учасники судового розгляду не заявляли вимог про застосування позовної давності, тому висновок суду першої інстанції про сплив строку позовної давності є невірним. Відповідно до положень ст.88 ЦПК України належить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 60 грн. в рахунок повернення сплачених витрат на інформаційно- технічне забезпечення розгляду справи.

Outcome: partial