Jurisdiction: civil
Date: 2008-09-07 00:00:00

[PERSON]звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON]про визнання недійсним договору дарування квартири[ADDRESS], укладеного 28.11. 2006 року між [PERSON]та [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1-1302 та про визнання права користування цією квартирою, з визначенням частки в майні, що набуто під час проживання у зареєстрованому шлюбі. Вимоги позову щодо визнання недійсним договору дарування мотивовані тим, що позивач [PERSON]з 10.11. 1974 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], шлюб з яким не розірвано. У 2003 році [PERSON]приватизував квартиру [ADDRESS], а 28 .11. 2006 року між [PERSON]та [PERSON] укладено договір дарування, відповідно до умов якого [PERSON] обдарував [PERSON] спірною квартирою. Оскільки сторони в справі перебували у шлюбі, то спірна приватизована квартира, як на думку позивача, є їх загальною сумісною власністю і [PERSON]. не мав самостійно, без згоди подружжя, розпоряджатися квартирою. Відповідачі проти задоволення позову заперечують, мотивуючи їх тим, що спірна квартира, отримана у власність в порядку приватизації державного житлового фонду та не є сумісною власністю подружжя. Крім того, відповідачі зазначають, що квартиру приватизовано під час фактичного припинення шлюбу. Вимоги щодо визнання права користування спірною квартирою позивач обґрунтовує тим, що ніколи не втрачала право на її користування. Що стосується вимоги про зняття з реєстрації по спірній адресі, позивач зазначає, що отримала іншу квартиру не для себе особисто, а в якості додаткової житлової площі на сім'ю, і обидві квартири слід розглядати як єдину квартиру. Відповідачі проти заявлених позовних вимог заперечують. На підтвердження своїх заперечень, відповідачі посилаються не те, що квартиру [ADDRESS] було надано саме позивачці. Саме з метою заселення в цю квартиру позивачка знялась з реєстрації по квартирі[ADDRESS] та зареєструвалась в квартиру [ADDRESS]. Згодом позивачка приватизувала цю кімнату та розпорядилась нею на свій розсуд. Вислухавши пояснення [PERSON]. та її представника, представника [PERSON]. та [PERSON]., дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Як встановлено судом 10.11.1974 року в місті Єлгава Латвійської Республіки зареєстровано шлюб між [PERSON]та [PERSON]. До цього часу шлюб між подружжям не розірвано. 19 серпня 2003 року [PERSON]. отримав у власність квартиру [ADDRESS] шляхом приватизації в порядку, встановленому законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», про що Управлінням з питань майна комунальної власності Севастопольської міської державної адміністрації на підставі розпорядження №828/36 від 19.08.2003 року було видано свідоцтво про право власності на житло. Відповідно до загального правила статті 22 Кодексу про шлюб і сім'ю України майно, нажите подружжям під час шлюбу, є їх загальною спільною власністю. Суд вважає, що спірну квартиру не можна вважати спільною сумісною власністю подружжя, набутою у розумінні статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю за час шлюбу, оскільки правовий режим цієї квартири визначений у відповідності до закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», тобто у ході приватизації, як процесу передачі державного майна у власність громадян, які використовують його на умовах найму. Крім того, згідно ст. 24 Кодексу про шлюб і сім'ю України майно, отримане в дарунок одним з подружжя під час шлюбу, є його особистою власністю. Згідно ст. 243 Цивільного кодексу України, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, за договором дарування одна сторона безоплатно передає іншій стороні майно у власність. Відповідно до статті 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах і однокімнатних будинках на користь громадян. Відповідно до статей 3, 6 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється безкоштовно. Таким чином, приватизація державного житлового фонду - це безкоштовна передача квартир (будинків), кімнат у квартирах і однокімнатних будинках на користь громадян. Отже, приватизація, будучи безкоштовною передачею майна у власність громадян, є різновидом договору даруванням. Як наслідок зі сказаного, приватизована квартира належить на праві приватної власності особі, що її приватизувала і не є сумісною власністю подружжя. В пункті 5 Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року "Про судову практику по справах у позовах про захист права приватної власності", де сказано, що загальною спільною власністю чоловіків є будинок (квартира), кімнати в квартирах і одноквартирних будинках, передані при приватизації з державного житлового фонду по письмовій згоді членів родини наймача в їх загальну спільну власність. Таким чином, виходячи зі змісту ст.ст. 22, 24 Кодексу про шлюб та сім'ю, ст.ст. 1, 3, 6 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", приватизована квартира є роздільною власністю подружжя, а не сумісною. Отже позовні вимоги позивача щодо визнання недійсним договору дарування спірною квартири, укладеного 28 листопада 2006 року між [PERSON]та [PERSON], задоволенню не підлягають. В матеріалах справи знаходиться рішення Балаклавського районного суду від 27.03.2007 року, за позовом [PERSON]. до [PERSON]. про стягнення аліментів. Рішенням суду (суддя Шашкіна В.А.) позовні вимоги задоволені, з [PERSON]. на користь [PERSON]. стягнені аліменти в розмірі 180,00 грн на місяць. Це рішення оскаржене не було і набуло законної сили 09.04.2007 року. Зазначеним рішенням суду було встановлено факт, що з 2003 року сторони разом не проживають, загального господарства не ведуть, шлюбні відносини не підтримують, тобто не є однією родиною. Відповідно до статті 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, установлені судовим рішенням у цивільній, господарській чи адміністративній справі, що набрало законної сили, не доводяться при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті ж самі особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Отже, той факт, що з 2003 року [PERSON]. і [PERSON]. разом не мешкали, загального господарства не вели, шлюбні відносини не підтримували, тобто не були однією родиною, установлений рішенням суду, що набрало силу, і на підставі статті 61 Цивільного процесуального кодексу України має преюдиціальне значення ї не підлягає доказуванню. В матеріалах справи також міститься позовна заява від 11.06. 2007 року, підписана [PERSON]., з якою [PERSON]. звернулась до [PERSON] з позовом про розділ спільно нажитого майна. В цій позовній заяві позивач також вказує, що "з 2003 року ми з [PERSON]. проживаємо роздільно, тому що наші сімейні стосунки не склалися". Наведені докази спростовують доводи позивача про те, що шлюбно-сімейні стосунки між [PERSON]. і [PERSON]. існували в період приватизації квартири [ADDRESS] . Отже, на підставі наведених доказів суд дійшов висновку про відсутність шлюбних стосунків між [PERSON]. та [PERSON]. з 2003 року. Відповідно до частини 3 статті 28 Кодексу про шлюб і родину України суд може визнати майно, нажите кожним з подружжя під час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що квартиру [ADDRESS] в місті Севастополі приватизована [PERSON]. в той період, коли шлюбні стосунки між подружжям були фактично припинені, і на підставі частини 3 статті 28 КпШС України приватизована квартира була особистою власністю [PERSON]. Таким чином підстав до признання договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного 28.11. 2006 року між [PERSON] та [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1-1302 недійсним, у суду не має. Заявляючи вимогу про визнання права користування спірним житловим приміщенням, позивач затверджує, що зберегла право користування квартирою [ADDRESS], оскільки шлюбно-сімейні відносини існували в той період. На а.с. 13 знаходиться рішення Виконавчого комітету Інкерманської міської ради депутатів №04/26 від 24.04.2003 року «Про надання звільненої житлової площі». Відповідно до пункту 2 цього рішення [PERSON]. надано ізольовану однокімнатну упоряджену житлову квартиру[ADDRESS] на склад сім'ї з однієї людини. Отже суд, вивчивши зазначений документ, дійшов висновку, що немає підстав вважати, що надане позивачу житло і квартира[ADDRESS] є однією квартирою. Також не знайшло свого підтвердження твердження позивача про те, що квартира надавалась в тому числі на [PERSON]. Як випливає з матеріалів справи 24.04.2003 року [PERSON]. надане житло на родину з однієї людини: квартира [ADDRESS] (а\с 13), а з 2003 року [PERSON]. не проживала в квартирі [ADDRESS] в зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, а переїхала в квартиру [ADDRESS] . 06.05.2003 року [PERSON]. знялася з реєстраційного обліку по квартирі [ADDRESS] і встала на реєстраційний облік по новій адресі, що підтверджується а довідка №2010 від 08.07.2003 року (а.с. 15), виданою КП «Житлосервіс №14» Відповідно до статті 107 Житлового кодексу України у випадку вибуття члена родини на постійне проживання в інший населений чи пункт в інше житлове приміщення в тім же населеному пункті договір наймання житлового приміщення вважається розірваним із дня вибуття. Таким чином, суд вважає, що [PERSON]. втратила право користування квартирою [ADDRESS] на підставі статті 107 Житлового кодексу України в зв'язку розірванням договору наймання через вибуття в інше житлове приміщення і немає підстав для задоволення позовних вимог про визнання права користування квартирою [ADDRESS] . На підставі вище викладеного

Outcome: dismissed