Jurisdiction: civil
Date: 2008-10-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що у зв'язку з встановленням стійкої втрати професійної працездатності внаслідок отримання професійного захворювання на виробництві йому проводяться щомісячні виплати страхового відшкодування Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань України в м.Першотравенську. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що висновком МСЕК від 25 квітня 2002р. йому встановлено 60% стійкої втрати професійної працездатності у зв'язку з виробничою травмою. Йому, як застрахованій особі, відповідач нарахував та став сплачувати страхову виплату щомісячно з розрахунку 60% втрати працездатності від втраченого ним заробітку. Згідно ч.2 ст. 29 Закону №1105 ФССНВУ зобов'язаний щорічно з 1 березня запроваджувати перерахунок щомісячних страхових виплат у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати у галузях національної економіки за даними центрального органу виконавчої влади з питань статистики. Відповідач же запроваджував перерахування щомісячних страхових виплат на підставі коефіцієнтів зростання реальної середньої заробітної плати у галузях національної економіки та видавав з цього приводу постанови правління ФССНВУ: від 14 березня 2002р. №15 про перерахування з 1 березня 2002 року на коефіцієнт 1,193; від 14 березня 2003р. №03 про перерахування з 1 березня 2003 року на коефіцієнт 1,182: від 15 березня 2004р. №17 про перерахування з 1 березня 2004 року на коефіцієнт 1,152: від 28 лютого 2005р. №03 про перерахування з 1 березня 2005 року на коефіцієнт 1,238; від 06 березня 2006р. №03 про перерахування з 1 березня 2005 року на коефіцієнт 1,203; У зв'язку з цим його щомісячні страхові виплати збільшувались таким чином: з 16 травня 2002р.- 720,60 грн.; з 22 травня 2002р. - 859,68 грн.; з 01 березня 2003р. - 1016,14 грн.; з 01 березня 2004р.- 1170,59 грн.; з 01 березня 2005р.- 1449,19 грн.; з 01 березня 2006р.- 1743,38 грн.. Вважає, що перерахунок був проведений з порушенням діючого законодавства України, так як згідно постанови Київського апеляційного господарчого суду від 08 червня 2004р. та від 14 червня 2005р. було встановлено, що перерахунок сум щомісячних страхових виплат при зростанні у попередньому календарному році середнього заробітку повинен був проводитися за коефіцієнтом росту саме заробітку, а не реального, як це зробив відповідач, та подана органу виконавчої влади з питань статистики, а не самого Фонду так як згідно ч. 2 ст. 29 Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" - «перерахування сум щомісячних страхових виплат провадиться у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної виплати у галузях національної економіки за даними центрального органу виконавчої влади з питань статистики. Таке перерахування провадиться з березня наступного року.» За даними Державного Комітету Статистики України, ці коефіцієнти є значно вищими, чим ті, що застосовані відповідачем для перерахунку йому щомісячних страхових виплат і становлять: у 2002р.- 1,352; у 2003р.- 1,210; у 2004р.-1,228; у 2005р.-1,275; у 2006р.- 1,367. Таким чином застосування відповідачем коефіцієнта, реального середнього заробітку у 2002р.- 1,193; у 2003 році - 1,182, у 2004 році - 1,152, у 2005 році - 1,238, у 2006 - 1,203 є необгрунтованим та незаконним. Крім того, Київським апеляційним господарським судом від 08 червня 2004 року та від 14 червня 2005 року Постанови правління Фонду «Про перерахунок сум щомісячних страхових виплат потерпілим (членам їх сімей)»визнані як такі, що не відповідають ч. 2 ст. 29 Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" та вони визнані не дійсними. Ухвалою Вищого Адміністративного Суду України від 09 вересня 2006 року касаційну скаргу управління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України на постанову Київського апеляційного господарського суду від 14 червня 2005 року залишено без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 14 червня 2005 року залишено без змін. У зв'язку з чим його страхові виплати повинні були збільшуватися у відповідності до ч. 2 ст. 29 вищезазначеного Закону, а не у відповідності до постанов правління Фонду, таким чином: з 16 травня 2002р. - 486,72 грн.; з 22червня 2002р. - 974,25 грн.; з 01 березня 2003р. - 1178,84 грн.; з 01 березня 2004р. - 1447,62 грн.; з 01 березня 2005р. - 1845,71 грн.; з 01 березня 2006р. - 2523,09 грн.. Відповідач, виконуючи перерахунки з порушенням ч.2 ст.29 Закону 1105 значно занизив йому розмір щомісячних страхових виплат за період 16 травня 2002 р. до теперішнього часу. Згідно з доданими розрахунком йому не донараховані такі суми: з 16 травня 2002р. - 886,09 грн.; з 01 березня 2003р. - 1855,97 грн.; з 01січня 2004р.- 3095,65 грн.; з 01 січня 2005р. - 4519,29 грн.; з 01 березня 2006р. - 8590,15 грн.; з 01січня 2007р. - 1559,42 грн.. Всього щомісячних страхових виплат не донараховано на суму 20 506,58 грн. Щомісячна страхова виплата повинна складати 2523,09 грн. Крім того, відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 р. №2050-Ш із змінами, внесеними 16 січня 2003 р. № 431-IV та Порядком, затвердженим постановою КМУ від 21 лютого 2001 р. №159, відповідач повинен йому виплатити компенсацію втрати частини доходів, яка складає, згідно доданого розрахунку 3285,04 грн. Просить суд стягнути з відповідача на його користь 20506,58 грн., не донарахованих щомісячних страхових виплат за період з 16 травня 2002р. по 31 лютого 2007р., стягнути компенсацію за несвоєчасну виплату страхових сум у розмірі 3285,04 грн. та зобов'язати відповідача виплачувати йому з 01 березня 2007р. щомісячно 2523,09 грн. до наступного перерахунку. В судових засіданнях позивач та його представник [PERSON]. підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала в повному обсязі і пояснила, що вважає заявлені позовні вимоги не законними та не обґрунтованими. Відповідач вважає, що згідно зі статтею 15 Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності" страхування від нещасного випадку безпосередньо здійснює Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, який є юридичною особою з дня реєстрації його статуту у спеціально уповноваженому центральному органі виконавчої влади та знаходиться в місті Києві. Статут Фонду соціального страхування від нещасних випадків був зареєстрований Міністерством юстиції України 22 серпня 2000 року. Абзацом першим частини першої статті 92 Цивільного Кодексу України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Органами, через які Фонд соціального страхування від нещасних випадків здійснює покладені на нього права та обов'язки щодо соціального страхування від нещасних випадків на виробництві, відповідно до частини 2 статті 16 Закону, є його правління та виконавча дирекція. Частиною 7 статті 17 Закону передбачено, що Правління Фонду соціального страхування еід нещасних випадків направляє та контролює діяльність Виконавчої дирекції Фонду і її робочих органів та затверджує нормативні документи, які регламентують внутрішню діяльність Фонду. При цьому, рішення правління Фонду є обов'язковим для виконання. Згідно статті 18 Закону, Виконавча дирекція є постійно діючим виконавчим органом правління Фонду, йому підзвітна, проводить свою діяльність від імені Фонду в межах і в порядку, які визначені його Статутом, організує і забезпечує виконання рішень правління Фонду. Управління та відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків є лише робочими органами виконавчої дирекції Фонду і не наділені повноваженнями щодо вирішення проблемних питань, які належить вирішувати на централізованому рівні лише органами Фонду, які здійснюють безпосереднє управління ним. Таким чином, відділення Фонду не може бути відповідачем по цій справі, оскільки перерахунок з 01.03.2002 року, з 01.03.2003 року, з 01.03.2004 року, з 01.03.2005 року, та з 01.03.2006 року щомісячних страхових виплат позивачеві, проводилися згідно до статті 29 Закону та у відповідності з «Порядком призначення і здійснення страхових виплат потерпілим (членам їх сімей)», затвердженим Постановою правління Фонду від 31.01.2002 року №7, та з «Порядком призначення та здійснення страхових виплат застрахованим особам (членам їх сімей)» затвердженим Постановою правління Фонду від 22.12.2005 року №83, якими визначено, що коефіцієнт росту страхових виплат встановлюється правлінням Фонду. Тобто, зазначені перерахунки щомісячних страхових виплат позивачеві проводилися у відповідності з Постановами правління Фонду від 14.03.2002 року № 15 (коефіцієнт 1,193), від 04.03.2003 року № З (коефіцієнт 1,182), від 24.02.2004 року №5 (коефіцієнт 1,152), від 28.02.2005 року №3 (коефіцієнт 1,238), від 06.03.2006 року №3 (коефіцієнт 1,203) та від 28.02.2007 року № 9 (коефіцієнт 1,183) відповідно, які не скасовано та жодним іншим нормативно-правовим актом не врегульовано порядок перерахування сум щомісячних страхових виплат, його механізм та не визнано на який саме коефіцієнт повинні перераховуватися вказані суми. Посилання позивача на рішення Київського Апеляційного господарського суду від 14.06.2005 року по справі № 13/792 за позов Громадської організації " Товариство інвалідів праці" державної холдингової компанії " Павлоградвугілля", яке залишено Вищим адміністративним України без змін ухвалою від 06.09.2006 року, постанови правління Фонду № 15 від 14.03.2002 року; № 3 від 04.03.2003 року про перерахування потерпілим щомісячних страхових виплат з 01 березня 2002 року та 2003 років на коефіцієнти зростання середньої реальної заробітної плати в галузях національної економіки України визнані недійсними, як такі що не відповідають вимогам ст. 29 Закону та прийняті правлінням Фонду з перевищенням своїх повноважень . Представник позивача та суд застосовують вищезгадане рішення до постанов прийнятих в 2004, 2005, 2006, 2007 році про перерахунок щомісячних страхових виплат, хоча дані постанови ніяким судом не відмінені та не визнані не законними. У відповідності до частини другої статті 29 Закону перерахування сум щомісячних страхових сум провадиться також у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати у галузях національної економіки за даними центрального органу виконавчої влади з питань статистики. Таке перерахування провадиться з 1 березня наступного року. Отже, частина друга статті 29 Закону лише визначає підставу (зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати в галузях національної економіки), із настанням якої виникає обов'язок Фонду соціального страхування від нещасних випадків перерахувати суми щомісячних страхових виплат. При цьому Закон не визначає, на який саме коефіцієнт і на коефіцієнт лі повинні перераховуватися суми щомісячних страхових виплат. Також ця норма не передбачає механізму проведення такого перерахунку, а визначає право потерпілих та членів їх сімей на підвищення щомісячних страхових виплат. Позивач зазначив, що при перерахуванні страхових виплат потерпілим відділенню Фонду необхідно керуватися даними Держкомстату, які запропоновані представник позивача кожного року. В листах Держкомстату щорічно надається так званий „коефіцієнт зростання середньомісячної заробітної плати": за 2001р. - коефіцієнт 1,352; за 2002р. - коефіцієнт 1,210; за 2003р. - коефіцієнт 1,228; за 2004р. - коефіцієнт 1,275; за 2005р. - коефіцієнт 1,367; за 2006р. - коефіцієнт 1,292. Вся справа в тому, що коефіцієнт зростання середньої заробітної плати має види, а саме: - коефіцієнт зростання середньомісячної номінальної заробітної плати - коефіцієнт зростання середньомісячної реальної заробітної плати. Тобто чистого коефіцієнту середньої заробітної плати не існує. Тому в даному випадку створюється суттєва різниця між коефіцієнтами зростання реальної середньомісячної заробітної плати, котрі встановлені постановами Правлінням Фонду СНВ, а саме: - від 14 березня 2002 р. № 15 - коефіцієнт 1,193; від 04.03.2003 р. № 3 - коефіцієнт 1,182; від 24.02.2004 р. №5 - коефіцієнт 1,152; від 28.02.2005 р. № 3 - коефіцієнт 1,238; від 06.03.2006 р. №3 - коефіцієнт 1,203; від 28.02.2007 р.№ 9 - коефіцієнт 1,183. Та коефіцієнтами зростання номінальної заробітної плати, котрі надсилає Держкомстат позивачам і визначає ці показники як „коефіцієнт зростання середньої заробітної плати": за2001р. - коефіцієнт 1,352; за2002р. - коефіцієнт 1,210; за 2003р. - коефіцієнт 1,228; за 2004р. - коефіцієнт 1,275; за 2005р. - коефіцієнт 1,367; за 2006р. - коефіцієнт 1,292. При застосуванні коефіцієнтів зростання середньої реальної заробітної плати відповідності Правління Фонду керується Наказом Держкомстату від 07.06.2002 року № 219 індекс реальної заробітної плати враховує вплив зміни цін і характеризує зміну купівельної спроможності номінальної заробітної плати, тобто характеризує рівень інфляції, подорожчання вартості життя. Оскільки за змістом частина 2 статті 29 Закону передбачає перерахунок щомісячних страхових виплат у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати в галузях національної економіки, тобто з подорожчанням вартості життя, інфляційними процесами, то вважаємо, що проведення перерахунку щомісячних страхових виплат на коефіцієнт росту реальної заробітної плати, є обґрунтоване, відповідає вимогам законодавства та не порушує прав і інтересів позивача Застосування вищезазначених коефіцієнтів пов'язане ще з тим, що відповідно до підпункту л) пункту 1 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про прибутковий податок з громадян" суми, одержувані працівниками на відшкодування шкоди, заподіяної їм трудовим каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ними трудових обов'язків до сукупного оподатковуваного доходу, одержаного громадянином в період , за який здійснюється оподаткування, не включається. Також, згідно з підпунктом 4.3.1 пункту 4.3 статті 4 Закону України „Про податок з доходів з фізичних осіб", який введено в дію з 01.01.2004 року, до складу загального місячного або річного оподаткованого доходу платника податку не включається сума страхових виплат, яка отримується платником податку з бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування згідно із законом. Тому при перерахуванні сум щомісячних страхових виплат потерпілим (членам їх сімей) застосовується коефіцієнт зростання середньомісячної реальної заробітної плати у галузях національної економіки. Таким чином, відділення при проведенні позивачеві перерахунків щомісячних страхових виплат на коефіцієнт зростання реальної заробітної плати в галузях національної економіки діяло в межах його повноважень, прописаних ст.ст. 15,16,17,18 Закону, та у відповідності з вимогами діючого законодавства, а оскаржувані судові рішення постановлені з порушенням ст. 29 Закону та статті 213 ЦПК України. По аналогічній справі за позовом потерпілих ДХК «Павлоградвугілля» до Фонду соціального страхування про визнання незаконними постанови Фонду соціального страхування від 14.03.2002 року №15 (перша Постанова Правління Фонду в якій зазначено коефіцієнт для перерахунку - 1,193), як такої, що не відповідає вимогам ст.. 29 Закону та стягнення недосплачених коштів Верховний Суд України 15 травня 2006 року розглянув та відхилив касаційну скаргу представника позивачів «Павлоградвугілля» на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 2 жовтня 2003 року, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено, та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2004 року, якою рішення місцевого суду залишено без змін. Статтею 46 Конституції України та статтею 3 Закону № 1105 передбачено, що держава гарантує усім застрахованим громадянам забезпечення прав у страхуванні від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання. Статтею 46 Конституції України та статтею 3 Закону № 1105 передбачено, що держава гарантує усім застрахованим громадянам забезпечення прав у страхуванні від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання. У відповідності до статті 5 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14.01.1998 року № 16/98 (надалі Основи) одними з основних принципів здійснення загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян України є законодавче визнаний умов і порядку здійснення загальнообов'язкового державного соціального страхування та цільового використання коштів загальнообов'язкового державного соціального страхування. Тобто, Фонд у своїй діяльності реалізує державну політику у сфері соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання. При виконанні неправомірних судових рішень, якими задовольняються такого роду позови і стягнуто з відділення ВД Фонду ССНВ України в м. Першотравенську недонарахованих щомісячних страхових виплат, при цьому безпідставно застосувавши інші коефіцієнти ніж встановлено Постановами правління Фонду, які не скасовано, та за відсутність будь-якого нормативно-правового акту, яким було би визначено ці нові коефіцієнти, та виконанням аналогічних рішень, сплачуючи суми страхових виплат, які перевищують розміри цих виплат встановлених законодавством, державі в особі робочих органів Фонду ССНВ України наноситься матеріальна шкода, що тягне за собою скорочення фінансування витрат по відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди потерпілим на виробництві і членам їх сімей, неможливість проведення у повному обсязі профілактичних заходів, спрямованих на усунення шкідливих і небезпечних факторів, запобігання нещасним випадкам на виробництві, професійним захворюванням та іншим випадкам загрози здоров'ю застрахованих, викликаним умовами праці, а також реалізації державної політики у сфері страхування від нещасних випадків на виробництві. Що стосується компенсації щомісячних страхових виплат , то вважаємо дану вимогу не законною в зв'язку з тим, що вини відділення в неоднозначному тлумаченні судами норм Закону немає. Таким чином, безпідставне стягнення грошових коштів з Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України створює загрозу інтересам держави у сфері соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, внаслідок чого створюються передумови для порушення фінансового законодавства України, що посягає на економічну безпеку України, як держави. Просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд вважає, що в задоволенні позовних вимог позивача необхідно відмовити з наступних підстав: Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону № 1105-ХІV від 23 вересня 1999 року страхування від нещасного випадку здійснює Фонд соціального страхування від нещасних випадків - некомерційна самоврядна організація, що діє на підставі статуту, який затверджується її правлінням. Частиною 2 ст. 16 Закону № 1105-ХІV від 23 вересня 1999 року передбачено, що безпосереднє управління Фондом соціального страхування від нещасних випадків здійснюють його правління та виконавча дирекція. Згідно зі ст. 17 Закону № 1105-ХІV від 23 вересня 1999 року правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків, зокрема, спрямовує і контролює діяльність виконавчої дирекції Фонду та її робочих органів; затверджує Інструкцію про порядок перерахування, обліку та витрачання страхових коштів, погоджену з Національним банком України і спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, інші нормативні документи, що регламентують внутрішню діяльність Фонду. Рішення правління Фонду, прийняте в межах його компетенції, є обов'язковим для виконання всіма страхувальниками та застрахованими. Частиною 2 ст. 29 Закону № 1105-ХІV від 23 вересня 1999 року передбачено, що перерахування сум щомісячних страхових виплат провадиться також у разі зростання в попередньому календарному році середньої заробітної плати в галузях національної економіки за даними центрального органу виконавчої влади з питань статистики. Таке перерахування провадиться з 1 березня наступного року. При цьому визначена раніше сума щомісячної страхової виплати зменшенню не підлягає. Згідно з пп. 4.4.2. - 4.4.4. Порядку призначення та здійснення страхових виплат потерпілим (членам їх сімей), узгодженого з Міністерством праці та соціальної політики України й затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 31 січня 2002 року № 7, (діючого на час виникнення спірних відносин) при проведенні перерахування щомісячних страхових виплат з 1 березня кожного року середньомісячна заробітна плата підлягає коригуванню. При цьому відкоригована середньомісячна заробітна плата не може перевищувати встановлену на дату настання права на перерахування максимальну величину (граничну суму) заробітної плати (доходу), з якої сплачуються страхові внески до Фонду. Перерахування щомісячних страхових виплат проводиться з урахуванням вимог абз. 3 ч. 1 ст. 34 базового Закону № 1105-XIV від 23 вересня 1999 року - у разі, коли потерпілому одночасно із щомісячною страховою виплатою призначено пенсію по інвалідності у зв'язку з одним і тим самим нещасним випадком або професійним захворюванням, їх сума не повинна перевищувати середньомісячний заробіток, який потерпілий мав до ушкодження здоров'я. Сума перерахованої щомісячної страхової виплати та пенсії по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання (станом на 1 березня відповідного року) обмежується відкоригованим середньомісячним заробітком потерпілого. При перерахуванні щомісячних страхових виплат з 1 березня для коригування середньомісячної заробітної плати застосовується коефіцієнт, на який перераховуються щомісячні страхові виплати потерпілим (членам їх сімей за рішенням правління Фонду. Аналогічна норма міститься й у новій редакції Порядку призначення та здійснення страхових виплат застрахованим особам (членам їх сімей затвердженого постановою Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 27 квітня 2007 року № 24, згідно з пп. 3.4.4., 3.8.2. якого розмір щомісячної страхової виплати встановлюється з урахуванням коефіцієнтів перерахування, які встановлюються правлінням Фонду щороку з 1 березня; перерахування розміру щомісячної страхової виплати проводиться виходячи з відкоригованої заробітної плати на коефіцієнт підвищення страхових виплат, затверджений правлінням Фонду соціального страхування від нещасних випадків. Вказаний Порядок призначення та здійснення страхових виплат застрахованим особам /членам їх сімей/ затверджено відповідно до Закону України № 1105-ХІV від 23.09.1999 р., до якого внесено зміни Законом України від 23.02.2007 р. № 717-V, що набрав чинності 20.03.2007 р., відповідно до якого п. 7 ч. 7 ст. 17 Закону України № 1105-ХІV від 23.09.1999 р. доповнено абзацом дванадцятим, яким визначено повноваження правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків щодо затвердження Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем проводилось перерахування щомісячних страхових виплат позивачу у відповідності з постановами правління Фонду від 14.03.2002 р. №15 на коефіцієнт 1,193, від 14.03.2003 р. №3 на коефіцієнт 1,182, від 15.03.2004 р. №5 на коефіцієнт 1,152, від 28.02.2005 р. №3 на коефіцієнт 1,238, від 06.03.2006 р. №3 на коефіцієнт 1,203, від 28.02.2007 р. №9 на коефіцієнт 1,183 які було встановлено на підставі даних Державного комітету статистики України про зростання у попередньому календарному році середнього розміру заробітної плати у галузях національної економіки, що узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 29 Закону. Таким чином, рішення правління Фонду щодо встановлення коефіцієнтів зростання середньої заробітної плати затверджено у межах своєї компетенції і вони були обов'язковим для виконання підлеглими підрозділами. У зв'язку з чим вважаю, що застосування відповідачем коефіцієнтів реальної заробітної плати було правильним, тому позивачу необхідно відмовити в задоволенні його позовних вимог. Обговорюючи питання про оплату державного мита по даній справі суд приходить до висновку, що дані витрати необхідно віднести за рахунок держави, оскільки сторони по справі відповідно до Декрету Кабінету Міністрів „Про державне мито” звільнені від такої сплати. На підставі викладеного,

Outcome: approved