Jurisdiction: civil
Date: 2008-09-28 00:00:00

В травні 2008 року[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON]., в якому просила стягнути з [PERSON]. 6150 грн. за надання правової допомоги за час розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON]. про звернення стягнення на частку у майні, що є спільною частковою власністю. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 13 серпня 2007 року її позов до [PERSON]. було задоволено повністю. Згідно рішення апеляційного суду Чернігівської області від 09 листопада 2007 року, яке вже набрало законної сили, вищезазначене рішення суду першої інстанції змінено шляхом збільшення стягнутої суми до 21555 грн. 08 коп. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Позивачка вказує, що для підготовки та складання позовної заяви по тій справі, вона була вимушена звернутись за правовою допомогою, за що сплатила кошти в сумі 150 грн., що підтверджується відповідними квитанціями. Крім того, позивачка наголошує, що нею було укладено угоду про надання правової допомоги АОАК „Логос” під час розгляду вказаної справи як в суді першої інстанції, так і апеляційній інстанції, за що було сплачено 6000 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 68 від 22 червня 2007 року. Таким чином, на думку позивачки, у зв'язку з тим, що рішення апеляційного суду від 09 листопада 2007 року набрало законної сили, то відповідно до ст. ст. 79, 84 ЦПК України, вона має право на стягнення з відповідача витрат на правову допомогу. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 червня 2008 року позовні вимоги [PERSON] задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 6 150 грн. у відшкодування витрат на правову допомогу, 61 грн. 50 коп. в повернення судового збору та 30 грн. в повернення витрат на інформаційно-технічне забезпечення, всього 6 241 грн. 50 коп. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 червня 2008 року і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних [PERSON] посилаючись на те, що рішення суду є незаконним і таким, що суперечить закону. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд при винесенні рішення не застосував ст. ст. 84, 85 ЦПК України. Апелянт зазначає, що судом не було встановлено, в якості кого виступав по справі адвокат [PERSON]. Також, як вказує апелянт, судом не було встановлено, на що саме були спрямовані, прийняті по квитанціях кошти, адже допитаний в судовому засіданні [PERSON]. в якості свідка вказав, що витратив їх на пальне для поїздок до м. Чернігова та на надання правової допомоги. На думку апелянта, якщо [PERSON]. виступав в якості представника, то витрати на правову допомогу не мають відшкодовуватись. Також апелянт зазначає, що до суду не було надано необхідної інформації для прийняття такого рішення. Крім того, одним із доводів апеляційної скарги є те, що судом не застосовано Додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року про Граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави”, а саме те, що сума відшкодування не повинна перевищувати суму, що обчислюється виходячи з того, що особі відшкодовується 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи. А, як вказує апелянт, графік судових засідань у суді не досліджувався. Отже, апелянт вважає, що позивачка не надала суду достатніх доказів для задоволення її позову. В судовому засіданні[PERSON] просила відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення [PERSON] дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з наступних підстав. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] суд першої інстанції виходив з того, що судові витрати позивачкою підтверджено документально, а саме квитанціями до прибуткового касового ордеру від 21 червня 2008 року № 42 на суму 150 грн. та від 22 червня 2007 року № 68 на суму 6000 грн.(а.с. 20-21), а тому дані кошти необхідно стягнути на користь позивачки. Проте, з таким висновком апеляційний суд погодитись не може з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 79 ЦПК України до судових витрат серед іншого належать і витрати на правову допомогу. Як вбачається з матеріалів справи, суд при розгляді цивільної справи № 2-966/07 за позовом [PERSON] до [PERSON] про звернення на частку у майні, що є у спільній частковій власності шляхом переведення прав та обов”язків співвласника - боржника з проведенням відповідного перерахунку та визнання права власності на 1/2 частину квартири, вирішуючи питання про відшкодування судових витрат на користь позивачки, не вирішив питання про витрати на правову допомогу. Відповідно до ч.4 п.1 ст. 220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. У даному випадку[PERSON] звернулась до суду з окремим позовом, в якому просила стягнути на її користь витрати на правову допомогу, оскільки це питання не вирішувалось судом при вирішенні спору по суті. Але ЦПК України не передбачає такого порядку вирішення даного питання. Воно може бути вирішено в порядку ст. 220 ЦПК України. Таким чином, задовольняючи позовні вимоги [PERSON] суд допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed