Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-14 00:00:00

в травні 2008 року позивач звернувся до суду с позовом про поновленні на роботі на посаді директора Спеціалізованого санаторію ім.М.О. Семашко, мотивуючи свої вимоги тим, що наказом №285-к від 20.05.2008 року його було звільнено с посади директора санаторію на підставі ст.41 ч. 1 КЗпП. Даний наказ вважає незаконним з наступних підстав. У період з 12.05.2008 р. по 23.05.2008 року він знаходився на стаціонарному лікуванні у зв'язку із чим наказ про звільнення суперечить нормам діючого законодавства. Згідно наказу він був звільнений за грубе порушення своїх трудових обов'язків, котре виразилося в невиконанні позивачем п. 2 наказу Міністерства праці від 24.04.2008 року №226 «О наслідках перевірки», а також оформлення відпустки без узгодження з Міністерством. З даними порушеннями він не згоден оскільки п. 2 наказу містить вказівки відносно триваючих заходів. Однак даний наказ надійшов до пансіонату лише 05.05.2008 року. 9-11 травня були святковими. 12.05.2008 року його було госпіталізовано, у лікарню де він пробув до 23.05.2008 року. Відповідно до листа Міністерства праці від 25.01.2008 року узгоджуються тільки відпустки керівників центральних та місцевих органів виконавчої влади к котрим санаторій не відноситься. Відповідно до п.1.1 Положення про спеціалізований санаторій ім. М.О. Семашко даний санаторій є спеціалізованим санаторно-курортним закладом для лікування неактивного туберкулезу органів дихання у зв'язку із чим не узгодження відпустки не є грубим порушення трудових обов'язків. Крім того в порушення норм діючого законодавства від нього не відібрали пояснення з приводу даних порушень. В наслідок незаконного звільнення йому було завдано моральної шкоди, яка виразилася в постійних хвилюваннях з цього приводу. В наслідок нервово стресу його було госпіталізовано з виразковою хворобою, де він пробув з 27.05.2008 по 12.06.2008 року. На цей час він змушений проходити амбулаторне лікування. Даним звільненням було порушено його нормальний життєвий уклад, та зв'язки. Він був змушений прикладати додаткових зусиль для організації свого життя, витрачати час на звернення до суду та консультації з юристами. На підставі викладеного просив суд: 1. визнати недійсним наказ Міністерства праці та соціальної політики України від 20.05.2008 року №285 «Про звільнення [PERSON]». Поновити [PERSON] на роботі на посаді директора Спеціалізованого санаторію ім. М.О. Семашко; 2. стягнути з Міністерства праці та соціальної політики України на його користь моральну шкоду в суму 25000 грн. В ході судового засідання позивач свої вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволені по мотивах викладених в позовній заяві і доповненнях до неї. Додатково просив суд скасувати наказ Міністерства праці та соціальної політики України про його звільнення від 2.07.2008р. оскільки в ході розгляду справи в суді відповідач змінив дату його звільнення. Представник відповідача с позовом не погодився пояснив, що згідно наказу від 24.03.2008 року №153 було проведено перевірку Санаторію, щодо ефективності використання коштів на оздоровлення ветеранів війни, дотримання трудового законодавства і усунення порушень та недоліків, виявлених попередніми перевірками. В наслідок проведеної перевірки було прийнято наказ Мінпраці від 24.04.2008 року №226, яким санаторію було доручено вжити невідкладних заходів, щодо усунення недоліків і про вжиті заходи докласти у Міністерство до 14.05.2008 року. 09.04.2008 року позивач видає наказ по санаторію про свою відпустку строком на 15 діб в котрому передає свої обов'язки заступнику, при цьому позбавив свого заступника права підпису на документах, пов'язаних із перевірками. Також дає доручення бухгалтерії про нарахування відповідних виплат до відпустки. Однак вказана відпустка в порушення умов контракту не була погоджена з Міністерством, яке отримало її по факсу 13.03.2008 року. З 14.05.2008 року Міністерство намагалося отримати інформацію про стан справ, однак відповіді ніхто не давав, посилаючись на відпустки керівництва. У зв'язку із грубим порушенням своїх трудових обов'язків, які виразилися в порушенні п. 2 наказу №226, а також неналежному оформленні відпустки позивача було звільнено відповідно до ст.41 ч.1 КЗпП. Копію наказу була в той же день надіслана до санаторію факсом. 21.05.2008 року Міністерство отримало повідомлення позивача про те, що він знаходиться на лікарняному з 12.05.2008 року. При винесені наказу про звільнення відповідач не мав інформації про те, що позивач в цей час знаходиться на лікарняному. Однак позивач неодноразово порушував діюче законодавство, що призвело до негативних наслідків в роботі санаторію, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Як встановлено в ході судового засідання між сторонами склались правовідносини, які витікають з дотримання вимог законодавства при звільненні, що регулюється КЗпП України. 5.03.2003р. між Держкомітетом України у справах ветеранів і [PERSON] був укладений контракт згідно якого [PERSON] призначений на посаду директора санаторію ім. Семашко М.О. м. Сімеїз на термін з 5.03.03р. по 5.03.04р.(котрий був подовжений у 2005р. до 1.01.2010р.) (а.с.69). Наказом Міністра праці та соціальної політики України №285-к від 20.05.2008р. за грубе поручення трудових обов'язків , що виявилося у невиконанні п.2 наказу Мінпраці від 24.04.08г. №226 «Про результати перевірки», а також оформлення щорічної відпустки без погодження з Міністерством праці та соціальної політики України [PERSON] був звільнений з посади директора Спеціалізованого санаторію ім..Семашко М.О. згідно з п.1 ст.41 КЗпП України (а.с.5). В березні 2008 року групою Мінпраці проведена перевірка діяльності санаторію згідно з якою був винесений наказ Міністра праці та соціальної політики України №226 від 24.04.08р. де були виявлені порушення у вигляді: не вирішення питання щодо власності та обліку на балансі санаторію корпусів №7 та №8, з яких корпус №7 на 70 ліжко-місць, експлуатується санаторієм для розміщення відпочиваючих. Із 8 корпусів придатні до експлуатації лише три. План ліжко-місць не виконується. Не вжити відповідні заході по введенню в експлуатацію корпусу №5 на 75 ліжко-місць, що призвело за завищеного планування бюджетних асигнувань на утримання санаторію. Виявлені недоліки і в плануванні медикаментів, а також на витрати на продукти харчування. Не виконується план заїзду в 1 кварталі 2008р. що призвело до завантаженості санаторію лише на 86%. Протягом 2005-2007р.р. керівництвом санаторію не вжито належних заходів щодо відновлення лікувально-діагностичної бази для забезпечення санаторно-курортним лікуванням хворих, розширення переліку лікувально-діагностичних процедур відпочиваючим. Закуплене обладнання на 70,0 тис.грн. не функціонує. В зв'язку із цим директор санаторію [PERSON] був зобов'язаний вжити невідкладно заходів щодо усунення порушень, виявлених перевіркою та притягнути винних до відповідальності; відновити лікувально-діагностичну базу для забезпечення санаторно-курортним лікуванням хворих з неактивним туберкульозом органів дихання(3-7 клінічних груп) та хронічних неспецифічних захворювань органів дихання; забезпечити надання лікувальних послуг відповідно до встановлених вимог законодавства. (а.с.41-43) Копія цього наказу надійшла в санаторій 5.05.2008 року (а.с.9-11) Посадові обов'язки директора санаторію визначені в п.4.7 Положення про санаторій відповідно до якого директор здійснює керівництво санаторієм, організовує діяльність структурних підрозділів, створює необхідні умови для санаторно-курортного лікування та контролює забезпечення умов для повноцінного активного і культурного відпочинку та надання необхідної медичної допомоги, ефективного використання лікувально-діагностичної бази і т.п. (а.с.15-16) Стаття 41 ч.1 КЗпП України передбачає розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у разі одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу)... Згідно п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 ( зі змінами, внесеними постановами від 01.04.1994р. №4, від 26.10.1995р. №18 та від 25.05.1998 р. №15), вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку ним завдано (могло бути завдано) шкоду. Судом встановлено, що позивача було звільнено за грубе порушення трудових обов'язків, що проявилося у невиконанні п. 2 наказу Мінпраці від 24.04.2008 року №226 «Про результати перевірки», а також оформлення щорічної відпустки без погодження з Міністерством праці та соціальної політики України. Як випливає з матеріалів справи з 12.05.2008 року по 23.05.2008 року [PERSON] знаходився на лікарняному. (а.с.6) Проаналізувавши докази по справі, суд дійшов висновку, що порядок притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, передбачений ч.1 ст.149 КЗпП України, відповідачем був порушений: у позивача до накладення дисциплінарного стягнення не зажадали письмові пояснення. Проте, наказ Міністра праці та соціальної політики України № 285-к от 20.05.08р. про накладення дисциплінарного стягнення на позивача [PERSON] ні за формою, ні за змістом не відповідає вимогам законодавства України про працю. Згідно з частиною 1 ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з заходів стягнення, зокрема, звільнення. Відповідно до ч.3 ст.149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинні враховувати ступінь важкості вчиненого проступку та спричинену ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Із тексту наказу, що оскаржується, убачається, що зазначені вимоги закону виконані не були. Згідно з п.5.3 контракту від 12.05.06р. директор санаторію може бути звільнений з посади, а контракт розірвано з ініціативи Органу управління майном у разу: а) систематичного невиконання Директором без поважних причин обов'язків, покладених на нього цим контрактом; б) одноразового грубого порушення Директором законодавства чи обов'язків, передбачених контрактом, в наслідок чого для санаторію настали значні негативні наслідки (завдано збитків, виплачено штрафи і т.п.; в) невиконання санаторієм зобов'язань перед бюджетом та Пенсійним фондом щодо сплати податків, зборів та обов'язкових платежів, а також невиконання підприємством зобов'язань щодо невиплати заробітної плати працівникам; г) подання службовими особами органів державного нагляду за охороною праці систематичних поручень вимог чинного законодавства з питань охорони праці; д) неподання Органу управління майном квартальної та річної фінансової звітності. Такі самі мотиви звільнення Директора, а також і додаткові є в контракті від 5.03.03р. (а.с.69-72) В наказі про звільнення [PERSON] зазначено, що він був звільнений «за грубе порушення трудових обов'язків , що виявилося у невиконанні п.2 наказу Мінпраці від 24.04.08р. №226 «Про результати перевірки», а також оформлення щорічної відпуски без погодження з Міністром праці та соціальної політики України». Але які саме порушення цих норм Закону були допущені позивачем, із тексту наказу про притягнення його до дисциплінарної відповідальності не зрозуміло. Не зрозуміло і те яким чином можливо було за чотири робочих дні ( з 5-12.05.08р): вжити невідкладно заходів щодо усунення порушень, виявлених перевіркою та притягнути винних до відповідальності; відновити лікувально-діагностичну базу для забезпечення санаторно-курортним лікуванням хворих з неактивним туберкульозом органів дихання(3-7 клінічних груп) та хронічних неспецифічних захворювань органів дихання; забезпечити надання лікувальних послуг відповідно до встановлених вимог законодавства Які посадові обов'язки, названі вище, були порушені позивачем, із наказу також не убачається. Таким чином, наказ про накладення дисциплінарного стягнення не містить посилання на конкретні дії або бездіяльність з боку позивача. Крім того із самого тексту наказу не убачається, в чому саме мав прояв дисциплінарний проступок, яка була ступінь важкості вчинених дій, яка шкода спричинена цими діями, а також чи є в них провина позивача. Представник відповідача у судовому засіданні посилався на те, що порушення посадових обов'язків з боку позивача було виявлено під час перевірки діяльності санаторію, і саме на підставі висновків, що містилися у довідці за результатами перевірки, позивача було звільнено, а також він пішов у відпустку без погодження з Міністерством. Позивач проти таких доводів представника відповідача заперечував. Стверджував що він, як директор санаторію після отримання наказу почав перевірку з метою притягнути винних до відповідальності, також почав вживати заході для відновлення лікувальної бази і т.п., але ж з 12.05.08р. він захворів и не зміг вжити необхідних заходів. Більш того частина вказаних порушень не могла бути усунена в зв'язку з тим, що Міністерство практично відібрало гроші на відновлення лікувально-діагностичної бази(а.с.92). У відпустку він не пішов оскільки був на лікарняному, тому порушення у вигляді «оформлення щорічної відпуски без погодження з Міністром праці та соціальної політики України» не було тому що контракт з Міністром праці та соціальної політики від 12.05.06р (а.с.54-58) він не укладав і підпис під контрактом не його. Він підписав контракт з Державним комітетом України 5.03.03р. котрий був подовжений шляхом додаткової угоди до 1.01.2010р. (а.с.69-72) Суд вважає доводи, наведені представником відповідача щодо наявності провини [PERSON] необґрунтованими. В наказі про звільнення немає жодної вказівки про те що порушив позивач із вищенаведеного і яки наслідки цих порушень . Порушення позивачем п.2 наказу Мінпраці від 24.04.08р. суд вважає недоведеним в ході судового засідання, а тому до уваги не приймає, оскільки правових доводів про законність звільнення з мотивів передбаченості цих умов в контракті відповідачем приведено не було. Як слідує із пояснень позивача він не міг виконати п.2 наказу Мінпраці в терміни яки йому пропонували. Він був штучно поставленій в такі умови коли він і не зміг би його виконати. Більш того ніяких негативних наслідків невиконання п.2 наказу Мінпраці від 24.04.2008р. не було. Такі доводи позивача спростовані відповідачем не були. При звільненні відповідачем також був порушений порядок накладення дисциплінарного стягнення, передбачений ст.149 КЗпП України, який зобов'язує адміністрацію одержати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Судом встановлено, що дані пояснення від позивача витребувані не були як при винесені наказу № 285-к так і наказу №376-к. Дані обставини підтверджуються поясненнями позивача про те, що він в цей час знаходився на лікарняному, а після цього пояснень від нього ніхто не вимагав, а також поясненнями самого представника відповідача, згідно котрим при винесені наказу про звільнення відповідач не мав інформації про те, що позивач в цей час знаходиться на лікарняному, що свідчить про те, що ніяких спроб для додержання вимог законодавства в цій частині виконано не було саме тому ніякої інформації про позивача на час винесення наказу відповідач не мав. Вищевказане судом кладеться в обґрунтоване того що в ході судового засідання не встановлено порушення посадових обов'язків з боку позивача. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на обгрунтування своїх вимог і заперечень. Відповідно до даної норми позивачем доведені ті обставини, що він дисциплинарний проступок не скоював, а в невиконанні п.2 наказу Минпраці його провини немає. Таким чином даючи оцінку всім обставинам суд дійшов до висновку про те що відсутні докази провини позивача, як директору санаторію, оскільки немає відомостей про те чи були у позивача можливості матеріального і організаційного характеру для організації виконання п.2 наказу Мінпраці від 24.04.08р.. Доказів цьому не було надано стороною відповідача і в ході судового розгляду. Отже питання про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності було вирішено відповідачем з порушенням норм чинного законодавства, у зв'язку із чим накази підлягають визнанню неправомірними. На підставі викладеного суд вважає, що позивач підлягає поновленню на роботі з виплатою середнього заробітку з розрахунку 1419,1грн. в місяць з 26.05.2008р. по 15.08.08р. згідно позовних вимог. (2 міс.16 днів) (а.с.130) Суд також вважає за необхідне, на підставах ст.367 п.п.2,4 ЦПК України, припустити негайного виконання рішення в частині відновлення [PERSON] на посаді директора санаторію і оплати заробітку за один місяць(1419,1). Ст.237-1 КЗпП України встановлює, що «Відшкодування власником або уповноваженим їм органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя». Позивачем у судовому засіданні було доведено, що визнане судом незаконним звільнення порушило законні права позивача, які привели до моральних страждань [PERSON], втрати його нормальних життєвих зв'язків, зажадали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, у зв'язку із чим вимоги про стягнення моральної шкоди задовольняються, однак, суд вважає, що сума, витребувана позивачем за відшкодування моральної шкоди є завищеною і судом зменшується, крім того на думку суду захист порушеного права позивача шляхом визнання наказів неправомірними є також достатнім для задоволення завданих позивачеві моральних втрат пов'язаних з відновленням порушеного права. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.99р., нарахування і оплата прибуткового податку є відповідним обов'язком працедавця, у зв'язку з чим судом призначається сума до виплати без утримання податків. З урахуванням цієї обставини в резолютивній частині рішення повинна бути вказівка на те, що сума підлягаюча стягненню на користь позивача визначена без утримання прибуткового податку і інших обов'язкових платежів. Оплата витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи покладається на відповідача відповідно зі ст.81 ЦПК України в розмірі встановленому Постановою Кабінету Міністрів України №1258 від 21.12.2005р. Позивач не вимагав відшкодування йому судових витрат. Відповідно зі ст.ст.41 п.1,147,149,237-1 КЗпП України, п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 ( зі змінами, внесеними постановами від 01.04.1994р. №4, від 26.10.1995р. №18 та від 25.05.1998р. №15),

Outcome: approved