Jurisdiction: civil
Date: 2008-10-06 00:00:00

У лютому 2008 року [PERSON] у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина [PERSON] і [PERSON] заявили позов про визнання недійсним в частині покупця договору купівлі-продажу трикімнатної квартири [ADDRESS], укладеного 20 грудня 1996 р., та визнання за ними права власності на 1/3 частину даної квартири за кожним. В обґрунтування заявлених вимог позивачі посилались на те, що зазначена квартира куплена на кошти, виручені від продажу двокімнатної квартири [ADDRESS], що належала позивачам у рівних частках на праві приватної власності, але відповідач, оформляючи купівлю квартири у м. Чернігові, зазначив покупцем лише себе, порушивши таким чином права позивачки [PERSON] та двох, на той час неповнолітніх дітей. Позивачі посилались на порушення укладенням такої угоди ст.ст. 143, 144 КпШС України і на ст. 48 ЦК України (1963 р.). Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 липня 2008 року позовні вимоги задоволені частково. Договір купівлі продажу визнано недійсним, за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] визнане право власності на 1/3 частину квартири за кожним. В решті позовних вимог відмовлено. Задовольняючи вимоги позивачів частково, суд послався на те, що спірна квартира придбана за гроші від продажу квартири у м. Городні і , відповідно до вимог ст.ст. 59, 78, 143 та 144 КпШС України, дітям мало бути придбане майно, чого зроблено не було. Відмовляючи у позові про визнання права власності на частину квартири за [PERSON], суд послався на відсутність правових підстав для задоволення цієї вимоги та на пропуск позивачкою строку позовної давності. В апеляційній скарзі позивачки [PERSON] і [PERSON] просять скасувати рішення місцевого суду в частині відмови у позові про визнання права власності на 1/3 частину квартири за [PERSON], вважаючи рішення суду в цій частині таким, що не відповідає фактичним обставинам і доказам по справі, порушує вимоги сімейного законодавства, ст. 76 ЦК України (1963 року) та роз'ясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. Позивачка вважає неправильним висновок суду про пропуск строку позовної давності і наполягає, що про порушення свого права вона дізналась лише у серпні 2005 року. Крім того, апелянт вказує, що навіть у випадку доведеності пропуску нею строку позовної давності, вона не втратила права на частину спільного майна подружжя, а визнавши право власності на 1/3 частину квартири за відповідачем суд позбавив її права на частку спільного майна подружжя. Відповідач [PERSON] в апеляційній скарзі просить скасувати рішення місцевого суду і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Апелянт вважає, що висновок суду про придбання спірної квартири за гроші, виручені від продажу квартири у м. Городні є необґрунтованим, оскільки позивач ніяким чином цього факту не довела. На думку відповідача, суд безпідставно не взяв до уваги наявні у матеріалах справи документи про дозвіл на продаж квартири у м. Городні, а також різницю у ринковій вартості квартир в обласному центрі і районному. Відповідач також посилається на те, що жоден закон не зобов'язує батьків придбавати майно у спільну з дітьми власність. Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивачів задоволена бути не може, а апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, із скасуванням рішення суду та ухваленням нового рішення на підставі п.п. 2, 3, 4 ст. 309 ЦПК України. Задовольняючи вимоги про визнання недійсним договору купівлі продажу квартири, суд послався на те, що спірна квартири придбана за гроші, виручені від продажу власності позивачів у м. Городні, і на порушення відповідачем вимог ст.ст. 59, 78, 143 та 144 КпШС України. Такі висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам і не ґрунтуються на наявних доказах. Висновок суду про придбання квартири у м. Чернігові за кошти від продажу квартири у м. Городні належними і допустимими доказами не підтверджений, він зроблений лише на підставі пояснень представників позивачів та доводів позовної заяви. Посилання суду на короткий проміжок часу між укладенням угод купівлі-продажу не можна визнати достатнім обґрунтування висновку про джерело коштів на придбання житлового приміщення. Наявність дозволу органу опіки і піклування на продаж належної [PERSON] і [PERSON] власності у м. Гродні свідчить про те, що на час надання такого дозволу права дітей були забезпечені, оскільки позивачка [PERSON] цим дозволом була зобов'язана використати кошти, вилучені від продажу, на свій розсуд. Жодних зобов'язань про купівлю майна для дітей на сторони не покладено ні законом, ні даним дозволом, а тому застосування судом норм ст.ст. 59, 78, 143 та 144 КпШС України є невірним. Названі норми регулюють права та обов'язки батьків щодо виховання дітей та правовідносини щодо розпорядження майном дітей. По справі не доведено, що при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири мало місце розпорядження майном дітей. Таким чином, судом не встановлено порушень закону, внаслідок якого угода може бути визнана недійсною в частині покупця. Відповідно до ч.2 ст. 23 КпШС України, яка була чинною на час укладення договору, що оспорюється, при укладенні угод одним із подружжя вважається, що він діє зі згоди іншого подружжя. Письмова згода вимагалась згідно з даною нормою шлюбного законодавства лише на відчуження спільного майна, яке вимагало нотаріального посвідчення. Тому посилання позивачки на те, що їй не було відомо про купівлю квартири на ім'я відповідача є необґрунтованим. Доводи позивачів щодо позбавлення позивачки [PERSON] права на частку у спільному майні подружжя не можуть бути підставою для задоволення її апеляційної скарги, оскільки позов про визнання за нею права власності на частку у спільному майні подружжя не заявлявся і вона не позбавлена можливості такий позов заявити.

Outcome: approved