Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-26 00:00:00

18 лютого 1999 року комунальне підприємство житлово-комунального господарства Деснянського району м.Чернігова звернулось до суду з цим позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач [PERSON] з листопада 1997 року був відсутній без поважних причин у квартирі [ADDRESS]. Будучи засудженим за скоєний злочин, у зазначене житлове приміщення [PERSON] не повернувся з місць позбавлення волі після відбутого покарання, та був знову засуджений і на час звернення позивача до суду знову перебував у місцях позбавлення волі. Відповідач не сплачував за житлово-комунальні послуги, внаслідок чого утворилась заборгованість, а тому позивач на підставі ст.ст.71,72 ЖК України просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житлом. Справа судами розглядалась неодноразово. Рішенням Деснянського районного суду м.Черніова від 30 липня 2001 року [PERSON] було визнано таким, що втратив право користування жилою площею у спірній квартирі на підставі ст.ст.71,72 ЖК України. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати зазначене рішення суду першої інстанції, оскільки вважає його незаконним. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали даної цивільної справи та кримінальної справи № 1-84/99 по обвинуваченню [PERSON]у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.229-6 КК України, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Задовольняючи позовні вимоги комунального підприємства, суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS]з березня 1998 року без поважних причин, не повернувся до зазначеної квартири після звільнення з місць позбавлення волі, а тому втратив право користування цим житлом. Проте з такими висновками оскаржуваного рішення не погоджується апеляційний суд, оскільки вони зроблені за неповно з”ясованих обставин справи та без належної оцінки всіх наявних у справі доказів. Зокрема, з дослідженої апеляційним судом кримінальної справи № 1-84/99 по обвинуваченню [PERSON] у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.229-6 КК України, вбачається, що вироком Деснянського районного суду м.Чернігова від 28 січня 1999 року та ухвалою судової колегії у кримінальних справах Чернігівського обласного суду від 18 лютого 1999 року встановлено, що після звільнення 16 вересня 1998 року від відбування покарання за попереднім вироком, [PERSON] проживав у спірній квартирі до 11 листопада 1998 року, коли по обвинуваченню у скоєнні злочину був знову взятий під варту та утримувався у Чернігівському СІЗО на підставі постанови про застосування запобіжного заходу від 11.11.1998 року. Матеріали зазначеної кримінальної справи та наявні в ній докази підтверджують факт проживання [PERSON] у спірній квартирі до 11 листопада 1998 року. Ці обставини, встановлені в порядку кримінального судочинства та вироком суду, є преюдиціальними при вирішенні даного спору і спростовують доводи позивача, у тому числі і акт від 05 березня 1999 року. До 16 вересня 1998 року позивач не звертався до суду з позовом про визнання [PERSON] втратившим право на житло, а отже визнавав право [PERSON] на жилу площу у спірній квартирі. Твердження позивача про те, що [PERSON] був виписаний із квартири [ADDRESS]у травні 1998 року, не могли бути підставою для визнання відповідача втратившим право користування житлом, оскільки зазначена виписка відповідача із спірної квартири є незаконною і проведена всупереч вимогам Житлового кодексу України. Відповідно до ст.71 ЖК України, редакція якої була чинною на час звернення позивача до суду, за членом сім”ї наймача у разі його відсутності жиле приміщення зберігається протягом 6 місяців, а у разі взяття під варту - жиле приміщення зберігається понад 6 місяців протягом усього часу перебування під слідством та судом. Апеляційним судом з дослідженої кримінальної справи встановлено, що відповідно до ухвали судової колегії в кримінальних справах Чернігівського обласного суду від 18 лютого 1999 року, вирок Деснянського районного суду м.Чернігова від 28 січня 1999 року набув законної сили з 18 лютого 1999 року. Отже, позивач звернувся до суду з вимогою про визнання [PERSON] втратившим право на житло ще під час перебування [PERSON] під слідством та судом і до сплину строку, встановленого ст.71 ЖК України, який закінчувався лише через шість місяців після набрання вироком Деснянського районного суду від 28.01.99. законної сили - тобто 19.08.99. Крім того, відповідно до п.7 ст.71 ЖК України в редакції, чинній з 08.04.2000 року (газета „Урядовий кур”єр № 65 від 08.04.2000р.), станом на 30 липня 2001 року, коли було ухвалене оскаржуване рішення суду першої інстанції, житлове приміщення за особою, взятою під варту, зберігається понад 6 місяців протягом усього часу перебування під вартою та відбування покарання. За таких обставин суд не мав законних підстав для задоволення позову комунального підприємства про визнання [PERSON] втратившим право користування житлом. Відповідно до ст.213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд з"ясовує наявність обставин, якими обгрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявність інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи, а також доказів на їх підтвердження; правовідносин, які випливають із встановлених обставин; правових норм, які регулюють ці правовідносини. В порушення зазначених вимог процесуального закону, судом першої інстанції неправильно встановлені правовідносини, які існували між сторонами і їм дана невірна юридична оцінка; рішення суду суперечить дійсним обставинам справи та неправильно застосовано норми ст.71 ЖК України -без врахування дії у часі змін щодо осіб, які перебувають під слідством, судом та під вартою. Відповідно до ст.309 ЦПК України оскаржуване рішення підлягає скасуванню з постановленням нового рішення, яким позивачеві необхідно відмовити у задоволенні вимоги про визнання [PERSON]таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.

Outcome: dismissed