Jurisdiction: civil
Date: 2008-09-29 00:00:00

У серпні 2008 року позивачка звернулася до суду із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], що був посвідчений приватним нотаріусом Колесніченко М.Г. В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що договір укладений нею внаслідок обману та погроз з боку відповідачки, яка грошей за будинок не дала і вигнала її на вулицю, після чого вона вимушена була звертатися в різні державні органи, міліцію. Посилаючись на вказані обставини просила задовольнити заявлені вимоги на підставі ст.ст. 203, 230, 231 ЦК України. В судовому засіданні представник позивачки адвокат [PERSON]. позов уточнив, просив визнати оспорюваний договір недійсним з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, зазначаючи, що грошову суму обумовлену договором позивачка не отримала і це свідчить про вчинення обману з боку відповідачки. Остання позов не визнала і суду пояснила, що в той час проживала в с. Князівка Путивльського району у власному будинку, а працювала в м. Путивль. В зв'язку з роботою намагалася придбати житло і переїхати до міста. Від людей узнала про відповідачку, яка збиралася їхати до будинку пристарілих а будинок віддати, як вона казала, в добрі руки. Будинок був в занедбаному стані, але в місці, яке їй сподобалося. Позивачка взагалі хотіла свій будинок подарувати, але вона настояла на його продажу. З Російської Федерації приїхав її син та дав грошей для купівлі будинку, а за гроші отримані від продажу свого будинку в селі вона планували зробити ремонт. Гроші за будинок передали у нотаріальній конторі в присутності нотаріуса. Жодних заперечень позивачка не виказувала. Після оформлення договору купівлі-продажу вона робила в будинку ремонт, а позивачка проживала в ньому. Потім поїхала до будинку пристарілих. Представник відповідачки адвокат [PERSON]. наголошував на тому, що письмовими доказами підтверджено ті обставини, що сторони досягли згоди щодо всіх умов продажу будинку і він виконаний обома сторонами, а твердження позивачки про безгрошовість угоди не ґрунтуються на належних і допустимих доказах, тому в позові їй слід відмовити. Третя особа Колесніченко М.Г. проти позову заперечував та суду пояснив, що посвідчував укладений сторонами договір купівлі-продажу житлового будинку. При вчиненні цих нотаріальних дій жодних сумнівів щодо вільного волевиявлення учасників на вчинення цієї угоди у нього не виникло. Коли спитав, чому будинок продається за ціну меншу за його оцінку, позивачка повідомила йому, що гроші потрібні їй лише на похорон, оскільки вона збирається до будинку пристарілих. В його присутності сторони розрахувалися і претензій друг до друга вони не мали. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та інші надані сторонами та витребувані судом за їх клопотання письмові докази, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Стаття 655 ЦК України передбачає, що за договором купівлі-продажу одна сторона(продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні(покупцеві), а покупець зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Установлено судом, що 22.01.2007 року сторони в письмовій формі уклали договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Путивльського районного нотаріального округу Колесніченко М.Г. в реєстрі за № 127 від цього ж числа(а.с 40). З тексту цього договору видно, що сторонами він підписаний, вони домовилися щодо всіх істотних його умов, якими є предмет та ціна, визначивши, що продаж будинку, який належав позивачці(продавцю) на підставі рішення Путивльського районного суду Сумської області від 15.03.1973 року, вчинений за 5 тис. грн., які сплачені продавцю при підписанні цього договору. За приписами ст. 230 ЦК України тільки у разі доведеності факту обману(тобто винних дій сторони в угоді) і безпосереднього впливу цього обману на волевиявлення іншої сторони укласти оспорювану угоду на зазначених в ній умовах, така угода може бути визнана недійсною на цій підставі. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 12 постанови від 28 квітня 1978 р. №3 “Про судову практику в справах про визнання угод недійсними”, під обманом слід розуміти свідоме(умисне) повідомлення або замовчування стороною угоди неправдивих фактів щодо предмета угоди чи інших суттєвих обставин, у результаті якого інша сторона угоди уклала невигідну для себе угоду. Недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених ст. 27 ЦПК засобами доказування, якщо інше не передбачено законом. Однак ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків, крім випадків кримінальнокараних діянь(п.п ”а” п. 13 постанови). На порушення вимог ст. 60 ЦПК України доказів того, що цей договір є наслідком карного злочину вчиненого відповідачкою або інших її винних дій як сторони в угоді купівлі-продажу, які могли бути підставою для визнання цього договору недійсним, позивачкою не надано, при тому, що таких обставин не встановлено і в судовому засіданні. Свідок [PERSON].- на той час сусідка [PERSON]. - суду показала, що остання розповідала, що у вересні поїде доживати віку до будинку пристарілих, а в її будинку буде проживати відповідачка. Про будь-які протиправні дії останньої відносно неї не повідомляла. Про такі наміри позивачки засвідчила і свідок [PERSON]. Як вбачається з наявних у справі довідок(а.с 20,31) [PERSON]. направлено по путівці до будинку-інтернату для громадян похилого віку в смт. Свема Ямпільського району Сумської області, де вона і проживає на цей час, на підставі її особистої заяви. Таким чином, з огляду на підстави заявленого позову - статтю 230 ЦК України - суд дійшов висновку про те, що останній є необґрунтованим і тому задоволенню не підлягає, оскільки переконливих доказів на підтвердження своїх вимог позивачка суду не надала. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed