Jurisdiction: civil
Date: 2008-11-11 00:00:00

Прокурор Бериславського району Херсонської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Бериславського ТМО до [PERSON] ., ВАТ «Бериславський елеватор», відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Бериславському районі Херсонської області про стягнення 1400,96 грн. шкоди, завданих Бериславському ТМО в результаті стаціонарного лікування [PERSON] , потерпілого по кримінальній справі по обвинуваченню [PERSON] . у вчиненні злочину, передбаченого ст. 271 ч. 1 КК України, провадження по якій 21.03.2008 року було закрите судом на підставі ст. 7 КПК України та ст. 48 КК України у зв’язку зі зміною обстановки. З посиланням на ст. 29 КПК України, ст. ст. 11, 16 ЦК України просила суд задовольнити позов. У судовому засіданні помічник прокурора Ільїна О. В. та представник Бериславського ТМО Бруяка Л. А. підтримали позовні вимоги, наполягали на їх задоволенні, з підстав, викладених у позові. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнав, вважаючи, що за лікування [PERSON] сам потерпілий і має сплачувати, оскільки саме через його протиправну поведінку (з’явлення на роботі у стані алкогольного сп’яніння та невиконання розпорядження керівника щодо відсторонення від роботи) і стався нещасний випадок на виробництві. Надав суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутність. У судове засідання представник відповідача (ВАТ «Бериславський елеватор») не з’явився, надав суду заяву про розгляд справи у відсутність представника ВАТ «Бериславський елеватор» та письмові заперечення на позов, які зводяться до наступного. Оскільки [PERSON] на момент отримання травми перебував у трудових відносинах з ВАТ «Бериславський елеватор», був застрахованою особою, товариством перераховувалися відповідні страхові внески до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, то у відповідності до ст. ст. 21, 25 Закону України «Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» всі види страхових виплат і соціальних послуг застрахованим, а також усі види профілактичних заходів провадяться Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України за рахунок його коштів. У судовому засіданні представник відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Бериславському районі Херсонської області [PERSON] позов не визнала, надала до суду письмові заперечення на позов, які зводяться до наступного. Між відділенням та Бериславським ТМО укладено договір від 10.01.2008 року, відповідно до якого, останнє повинно завчасно повідомляти Фонд про надходження на лікування застрахованої особи та складати відповідний акт про витрати на лікування такої особи, чого Бериславським ТМО не було зроблено. У зв’язку з чим просила відмовити у задоволенні позову до Фонду. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що у відповідності до постанови Бериславського районного суду Херсонської області від 21.02.2008 року кримінальну справу про обвинувачення [PERSON] . у вчиненні злочину, передбаченого ст. 271 ч. 1 КК України було закрито судом на підставі ст. 7 КПК України та ст. 48 КК України у зв’язку зі зміною обстановки (а. с. 3). У відповідності до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов’язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно зазначеної вище постанови [PERSON] на момент настання нещасного випадку працював старшим майстром Качкарівського ПХПП ВАТ «Бериславський елеватор», тобто перебував із ВАТ «Бериславський елеватор» у трудових відносинах. Потерпілий [PERSON] на момент настання нещасного випадку також перебував із ВАТ «Бериславський елеватор» у трудових відносинах, оскільки працював на Качкарівському ПХПП ВАТ «Бериславський елеватор» підсобним робітником, згідно трудового договору від 16.01.2007 року. Згідно тимчасового страхового свідоцтва ВАТ «Бериславський елеватор» зареєстровано у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Бериславському районі Херсонської області як страхувальник, сплачувало страхові внески за [PERSON] , що не оспорюється представником Фонду та підтверджується довідкою ВАТ «Бериславський елеватор». У судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив факт свого перебування на стаціонарному лікуванні в Бериславському ТМО в період з 22.02.2007 року по 10.03.2007 року, що підтверджується також листом Бериславського ТМО (а. с. 4). У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов’язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обов’язок по доказуванню обставин, викладених у позові лежить саме на позивачу. За ст. 11 ч. 1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Прокурор у позовній заяві не послався на норму права, на підставі якої він просить суд задовольнити позов, оскільки ст. 11, 16 ЦК України є загальними нормами права, ст. 29 КПК України застосовується виключно у кримінальному процесі, при розгляді кримінальної справи у суді, незважаючи на вимогу суду не уточнив своїх позовних вимог і з урахуванням принципу змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, суд проаналізувавши правове обґрунтування позову прокурора та давши йому правому оцінку, вважає, що заявлений на підставі ст. ст. 11, 16 ЦК України та ст. 29 КПК України позов прокурором задоволенню не підлягає. Крім того, прокурор як у позові не зазначив у чому саме полягають порушення прав чи інтересів держави, не змогла прокурор цього пояснити і в судовому засіданні. У відповідності до рішення Конституційного Суду україни від 08.04.1999 року по справі № 1-1/99 прокурор має право звертатися до суду в інтересах держави в особі саме органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не в особі підприємтсв, організацій чи установ, незалежно від їх підпорядкування та форми власності. За статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином, прокурор не уповноважений чинним законодавством України заявляти позови в інтересах держави в особі державних підприємтсв, організацій чи установ, оскільки держава може бути представлена виключно органами державної влади, органами місцевого самоврядування. З урахуванням наведеного, суд не вбачає підстав для задоволення заявлених прокурором позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed