Jurisdiction: civil
Date: 2008-09-21 00:00:00

В травні 2008 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Нива” с. Мамекине Новгород-Сіверського району на його користь нараховану та невиплачену заробітну плату станом на 31.07.2007 р. в розмірі 1360 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та 3000 грн. морального відшкодування. Рішенням Новгород-Сіверського районного суду від 07.07.2008 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, стягнуто з ТОВ „Нива” на його користь суму невиплаченої при звільненні заробітної плати в розмірі 1323грн.02коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 7863грн.33коп., в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з вказаним рішенням, ТОВ „Нива” подало апеляційну скаргу, в якій просило рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 07.07.2008р. скасувати в частині стягнення на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відмови в цій частині позовних вимог. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є необґрунтованим та таким, що постановлено з порушенням норм матеріального права. Апелянт вказував також на те, що задовольнивши позовні вимоги [PERSON] суд порушив ст. 116 КЗпП України, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні стягнуто з ТОВ „Нива” без законних підстав. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення Новгород-Сіверського районного суду в частині задоволення позову [PERSON] до ТОВ „Нива” про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні зазначених вимог. По справі встановлено, що [PERSON] працював на посаді директора ТОВ „Нива” з 30.10.2006р. ( а.с. 7, 8) відповідно до укладеного з ним контракту. Наказом № 46 від 31.07.2007 року по ТОВ „Нива” [PERSON] був звільнений з посади директора з 31.07.2007 року з розірванням укладеного контракту (а.с. 23). Посилаючись на те, що при звільненні з роботи підприємство не провело остаточного розрахунку по заробітній платі, [PERSON] просив стягнути на його користь заборгованість по заробітній платі станом на 31.07.2007 р. в сумі 1360 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та моральну шкоду в сумі 3000 грн. Судом першої інстанції було встановлено, що сума заборгованості підприємства по заробітній платі перед [PERSON] становить 1323 грн. 02 коп., а тому відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України вказаний борг був підставно стягнутий на користь позивача. Судом було відмовлено в позові [PERSON] про стягнення з ТОВ „Нива” моральної шкоди з посиланням на відсутність доказів на підтвердження моральних страждань позивача. В наведеній частині рішення суду не оскаржується. Товариством з обмеженою відповідальністю „Нива” оскаржується рішення лише в частині стягнення на користь [PERSON] 7863 грн. 33 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Задовольняючи в цій частині позов [PERSON], суд виходив з того, що в останній день роботи [PERSON] 31 липня 2007 року з ним не був проведений розрахунок по заробітній платі згідно до вимог ст.116 КЗпП України, а тому наявні всі підстави для застосування відповідальності підприємства, передбаченого ст. 117 КЗпП України. При цьому суд піддав критичній оцінці наказ по товариству № 45 від 01.07.2007р. про надання позивачу з 01.07. по 31.07.2007 року відпустки, у зв'язку з відсутністю підпису керівника та позивача, як особи якій надається відпустка, та невизначеністю в наказі її тривалості. Наведена судом правова оцінка суперечить положенням ст. 212 ЦПК України про те, що оцінка доказів судом повинна ґрунтуватись на всебічному, повному, об'єктивному дослідженні наявних у справі доказів у їх сукупності. Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що рішенням загальних зборів засновників від 27 червня 2007 року [PERSON], як директору товариства, за його заявою була надана відпустка починаючи з 01.07.2007 року (а.с. 24), відповідно до прийнятого рішення підготовлений наказ № 45 від 01.07.2007 року про надання відпустки [PERSON] з 01.07.2007 року по 31.07.2007р., який дійсно не був підписаний керівником, проте перебування [PERSON] у відпустці по 31 липня 2007 року включно підтверджується табелем обліку робочого часу, згідно з яким в період з 01.07. по 31.07.2007 року позивач перебував у відпустці (а.с. 26, 42), нарахуванням відпускних за цей період, поясненнями учасників судового розгляду з підтвердженням про фактичне перебування позивача у відпустці по 31.07.2007 року включно. Враховуючи в сукупності наведені докази, апеляційний суд приходить до висновку про те, що наведеними доказами підтверджено, що в період з 01.07 по 31.07.2007 року [PERSON] перебував у відпустці і оскільки в останній робочий день не працював, належні йому грошові суми підлягають виплаті не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим вимоги по розрахунок. Оскільки позивач не надав суду жодного доказу на підтвердження пред'явлення ним вимог до товариства щодо проведення розрахунку після звільнення, рішення суду в частині задоволення позову [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 7863 грн. 33 коп. суперечить ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117 КЗпП України , а тому підлягає скасуванню з постановленням нового про відмову в позові.

Outcome: dismissed