Jurisdiction: civil
Date: 2008-10-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів та просить постановити рішення , яким стягнути з відповідачів матеріальну шкоду в розмірі 158793,00 грн., моральну шкоду в сумі 500 000,00 грн., а всього 658 793,00 грн., посилаючись на те, що 13.09.2003 року внаслідок ДТП отримав тяжкі тілесні ушкодження та став інвалідом 1-ої групи, а Постановою Печерського районного суду м. Києва від 21.11.2007 року кримінальна справа відносно відповідачки [PERSON] була закрита на підставі Закону України “Про амністію”, але цивільний позов в рамках даної кримінальної справи розглянутий не був. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові. Представник відповідачки в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що вина відповідачки [PERSON] не доведена, оскільки кримінальна справа по їх обвинуваченню була закрита на підставі Закону України “Про амністію”, а не винесенням обвинувального вироку, а отже матеріальна та моральна шкода не підлягає стягненню. Представник відповідача ГУ ДКУ в м. Києві в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що Законом України “Про державний бюджет України на 2008 рік” бюджетні призначення на відшкодування громадянам шкоди, завданої фізичною особою не передбачені, відповідні рахунки, з яких би здійснювалось таке відшкодування відсутні, тобто дана шкода при її наявності повинна відшкодовуватися в загальному порядку, передбаченому ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, тобто за рахунок коштів тієї особи, яка її завдала. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, кримінальної справи № № 56-0467, приходить до наступних висновків. Згідно ст.21 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. В судовому засіданні встановлено, що 13.09.2003 року на бульварі Л.Українки в м. Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої відповідачка [PERSON] керуючи автомобілем “ЗАЗ-1103”, [NUMBER] здійснила наїзд на позивача, який переходив проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу. В результаті даної ДТП позивачу спричинені тілесні ушкодження, що відносяться до тяжкий тілесних ушкоджень. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 21.11.2007 року [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності по обвинуваченню за ч. 2 ст. 286 КК України на підставі Закону України “Про амністію” від 19.04.2007 року, а кримінальна справа провадженням закрита. Обґрунтовуючи зазначену постанову судом зазначено, що остання має неповнолітню дитину, не позбавлена батьківських прав, злочин скоїла до набрання чинності Закону України “Про амністію” та не відноситься до осіб, на яких амністія не поширюється. Відповідно до п. п. 7,8 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1989 року “Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна” у разі закриття справи з передбачених законом підстав цивільний позов не розглядається. Вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди в цьому разі можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства, крім того, у випадках, коди шкоду було заподіяно особою, відносно якої кримінальну справу було закрито з підстав, передбачених пунктами 2-10 ст. 6, статтями 7-7-2, 10 КПК України, суд роз”яснює цивільному позивачеві право пред”явити в порядку цивільного судочинства до особи, справу щодо якої закрито. Враховуючи викладене, суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що вина відповідачки [PERSON] не доведена, оскільки кримінальна справа по її обвинуваченню була закрита на підставі Закону України “Про амністію”, а не винесенням обвинувального вироку, а тому матеріальна та моральна шкода не підлягає стягненню. Відповідно до ст.. 1195 ЦК України фізична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров”я фізичній особі, зобов”язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. В судовому засіданні знайшли своє підтвердження витрати за проведення експертизи - 3200,00 грн., пошкоджений одяг та валізу в сумі 5500,00 грн., придбання ліків на суму 932,84 грн., протипролежневий матрац - 1350,00 грн., коляска, костилі - 500,00 грн. та електротовари в сумі 293,00 грн., а всього на суму 11775,84 грн. Інші витрати в судовому засіданні не доведені та не підтверджені документально. Крім того, в судовому засіданні не встановлено фактичних обставин втрати позивачем заробітку внаслідок ДТП, який підлягав би відшкодуванню на підстав ст. 1195 ЦК України, а позивачем та його представником не виконана Ухвала Апеляційного суду м. Києва від 30.07.2008 року в частині уточнення в цій частині позовних вимог та викладення обставин та зазначення доказів, що підтверджують зазначені обставини. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” позивач має зазначити , чим підтверджується факт заподіяння потерпілому моральних та фізичних страждань, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони завдані, ступінь вини заподіювача та інші, визначаючи суму моральної шкоди в розмірі 500 000,00 грн., а також, в чому полягає завдання моральної шкоди позивачу. Відповідно до ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Оскільки доказів на обґрунтування розміру моральної шкоди позивачем не надано, суд вважає факт її спричинення доведеним, тому вважає належною до стягнення суму моральної шкоди в розмірі 250 000,00 грн., відповідно до вимог закону. Таким чином, суд, оцінюючі зібрані по справі докази в їх сукупності, вважає встановленим факт завдання матеріальної шкоди позивачу з вини відповідача, та у зв'язку з тим, що ДТП мало місце, то вважає необхідним частково стягнути суму завданої моральної шкоди. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного ,

Outcome: partial