Jurisdiction: civil
Date: 2008-10-07 00:00:00

19 лютого 2008 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON]., виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради, КП „ДМБТІ”, треті особи: Головне архітектурно-планувальне управління Дніпропетровської міської ради, садове товариство „Шиянка” про визнання дійсним договору купівлі-продажу садового будинку та визнання права власності на дачний будинок. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що у серпні 2003 року він придбав у [PERSON]. за договором купівлі-продажу земельну ділянку № 138, яка розташована у садовому товаристві „Шиянка”. На придбаній земельній ділянці знаходився садовий будинок, який 6 серпня 2003 року він придбав у [PERSON]. за договором купівлі-продажу, укладеному в простій письмовій формі. Даний договір купівлі-продажу садового будинку не був нотаріально посвідчений через відсутність у відповідача [PERSON]. правовстановлюючих документів, але всі істотні умови договору між ними погоджені. Продаж будинку була здійснена за ціною 10 000 грн. Сума грошей за проданий будинок передана відповідачу [PERSON] 6 серпня 2003 року. Відповідно до умов договору, [PERSON] в строк до 6 серпня 2004 року зобов”язався звернутися до КП ДМБТІ для отримання правовстановлюючих документів на садовий будинок для подальшої реєстрації права власності на садовий будинок. Однак, отримавши кошті, [PERSON] так і не оформив правовстановлюючі документи. Позивач зазначає, що рішенням Загальних зборів садового товариства „Шиянка” від 23 вересня 2005 року він був прийнятий до членів садового та з цього час він відкрито користується земельною ділянкою та садовим будинком. Станом на теперішній час будівля приведена до нормального технічного стану (установлено пічне опалення) та відповідає вимогам будівельних норм та правил для дачного будинку. В листопаді 2007 року він звернувся до КП ДМБТІ для оформлення права власності на дачний будинок, з надвірними спорудами, розташованими на земельній ділянці № 138 у садовому товаристві „Шиянка”, але йому було відмовлено та запропоновано за даним питанням звернутися до суду. 26 червня 2008 року позивач уточнив позовні вимоги та просив поновити строк позовної давності, пропущений ним з поважних причин, оскільки по завершенню встановленого угодою терміну (06 серпня 2004 року), [PERSON] не передав пакет документів, необхідній для нотаріального посвідчення угоди. Ці дії відповідача явилися причиною звернення до суду з позовом про поновлення строку позовної давності, визнання договору купівлі-продажу садового будинку від 6 серпня 2003 року дійсним та визнання за ним права власності на дачний будинок. У судовому засіданні позивач [PERSON], представник позивача [PERSON] підтримали позов та просили задовольнити в повному обсязі на підставі обставин, викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав та пояснив, що в 1988 році він закінчив самочинне будівництво садового будинку на власній земельній ділянці № 138, яка розташована на території садового товариства „Шиянка”. Через деякий час між ним та позивачем була укладена угода про купівлю-продажу садового будинку за суму 10 000 грн., засвідчити яку зобов”язався після отримання правовстановлюючих документів на садовий будинок, з подальшою державною реєстрацію права власності за позивачем. Але, в зв”язку з тим, що він не надав позивачу пакет правовстановлюючих документів на будинок в раніше узгоджений з позивачем строк (6 серпня 2004 року), з посиланням на відсутність такої можливості, [PERSON] дійсно з 2005 року самостійно займався оформленням та виготовленням технічної документації на придбаний садовий будинок. При цьому він не заперечував проти задоволенні позову в повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради Мельник А.М. позовні вимоги визнала частково, в частині визнання за [PERSON] права власності на дачний будинок та надвірні споруди, в іншій частині позову просила відмовити з наступних підстав. Договір купівлі-продажу даного садового будинку повинен укладатися у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, що в свою чергу не було виконано сторонами по справі. Вважала укладений договір таким, що суперечить вимогам діючого законодавства. При цьому зазначила, що особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього і не набуває права укладати договори - купівлі-продажу даного нерухомого майна. Вважала, що строк позовної давності пропущений без поважних причин. Оскільки рішенням виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради № 633 від 15 серпня 2008 року, затверджений акт державної приймальної комісії від 6 серпня 2008 року „Про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об”єктів” за адресою: садове товариство „Шиняка” по вул.. Халхінгольська, 123, будинок 138 в м. Дніпропетровську, вона не заперечує проти визнання за відповідачем право власності на дачний будинок. Представник третьої особи Комунального підприємства „Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації” не з'явився, направивши на адресу суду письмові заперечення проти позову, та просить розглянути справу за його відсутності та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. а.с.61, 82). У судовому засіданні представник Головного архітектурно-планувального управління Дніпропетровської міської ради Продан І.Г. вважала позовні вимоги частково обгрунтованими та підлягаючими задоволенню в частині визнання за [PERSON] права власності на самовільно збудований дачний будинок. Представник садового товариства „Шиянка” Овчаренко С.П., яка є головою даного садового товариства, вважала позов обгрунтованим та підлягаючим задоволенню в повному обсязі. При цьому вона підтвердила, що дійсно [PERSON] здійснено самовільне будівництво садового будинку, 138 по вул. Халхінгольська, 123 в м. Дніпропетровську, на земельній ділянці, яка розташована на території садового товариства „Шиянка”. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов[PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі Державного акту на право власності від 26 вересня 2003 року, земельна ділянка № 138, площею 0, 0654 га, яка розташована на території садового товариства „Шиянка”, належить позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу за № 1862 від 6 серпня 2003 року (а.с. 15). 6 серпня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] укладена угода про купівлю-продаж об”єкта нерухомого майна (садового будинку), що знаходиться на земельній ділянці, розташованій в садовому товаристві „Шиянка”. Згідно з досягнутою між сторонами вищевказаного договору домовленістю, відповідач зобов”язався в узгоджений з позивачем строк, а саме до 6 серпня 2004 року надати позивачу правовстановлюючі документи на садовий будинок з подальшою державною реєстрацію права власності за позивачем. Вартість об”єкта нерухомості у розмірі 10 000 грн., була отримана відповідачем у той же день (а.с. 16). Оскільки відповідач в строк до 6 серпня 2004 року не надав позивачу пакет правовстановлюючих документів на садовий будинок, [PERSON] в 2007 році самостійно звернувся до КП „ДМБТІ” з замовленням щодо виготовлення технічного паспорту на будинок. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. На виконання даного замовлення було проведено технічну інвентаризацію зазначеного майна, виготовлено технічний паспорт від 21 листопада 2007 року та видано замовнику (а.с. 8). Згідно матеріалів проведеної інвентаризації було встановлено, що дачний будинок літ А-1 самовільно переобладнано з садового будинку, про що в технічному паспорті поставлено відповідний штамп (а.с. а.с. 8-11). Листом КП ДМБТІ від 18 грудня 2007 року [PERSON] було повідомлено про неможливість виконання його замовлення у зв”язку з тим, що дачний будинок самовільно переобладнано із садового будинку. Крім того, дачний будинок літ. А-1 підлягає введенню в експлуатацію, у зв”язку із зміною його цільового призначення (а.с. 12). Рішенням виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради від 15 серпня 2008 року за № 633, затверджений акт державної приймальної комісії від 6 серпня 2008 року „Про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об”єктів”: двоповерховий дачний будинокА-1, розміром 8,10х6,32 м, загальною площею 38,9 кв.м; гараж Б, площею 20,9 кв.м, вбиральня В, площею 4,3 кв.м - за адресою: садове товариство „Шиянка”, [ADDRESS](а.с. 85). Судом встановлено, що договір купівлі-продажу нерухомості, що є предметом спору, не було нотаріально посвідчено через відсутність правовстановлюючих документів. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. В силу ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Судом встановлено, що за спірним договором купівлі-продажу від 6 серпня 2003 року [PERSON] передав садовий будинок у власність[PERSON], який прийняв садовий будинок і сплатив за нього [PERSON] 10 000 грн. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. В силу ч.ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Оскільки, досягнута між сторонами [PERSON] і [PERSON] домовленість не призвела до подальшого нотаріального посвідчення правочину та його державній реєстрації, суд вважає, що не може таким чином йтися і про виникнення у[PERSON] права власності на даний садовий будинок, оскільки момент нотаріального посвідчення договору та його державної реєстрації так і не настав. У відповідності зі ст. 220 ЦК України у разі недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Враховуючи положення приведених норм, суд вважає, що, через недодержання сторонами нотаріальної форми та державної реєстрації правочину він є нікчемним, отже не створив юридичних наслідків для його сторін. В силу п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару, право на яке 6 серпня 2003 року не було зареєстровано за [PERSON], тому спірний договір не породжував для його сторін передбачених законом прав та обов'язків, оскільки [PERSON] не мав можливості здійснювати основне право власника - розпоряджатися майном, а тому вимоги щодо визнання за [PERSON] права власності на нерухомість є безпідставними. Що стосується доводів[PERSON] про понесення ним витрат на членські зноси, у зв”язку із вступом до членів Садового товариства „Шиянка”, утриманням земельної ділянки та садового будинку, який був обкладений пічним опаленням, то ці обставини при відповідному підтвердженні не можуть свідчити про виникнення у позивача[PERSON] права власності на нього. Не може бути підставою для визнання за [PERSON] права власності на садовий будинок і сам факт прийняття нерухомого майна в експлуатацію, який ще не є безспірною ознакою його права власності. Суд вважає, що за зобов”язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності у порозумінні п. 5 ст. 261 ЦК України починається зі спливом строку виконання, тобто з 7 серпня 2004 року у позивача виникло право на реалізацію свого порушеного права, але протягом строку позовної давності у три роки. Суд вважає, що позивач [PERSON] пропустив строк позовної давності у три роки. З урахуванням моменту укладання договору купівлі-продажу 6 серпня 2003 року, не включається наявність підстав вважати, що трирічний строк позовної давності закінчився 6 серпня 2007 року. Окрім того, п. 4 ст. 267 ЦК України встановлена обов”язковість застосування позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, сплив позовної давності, є підставою для відмови у позові. Доводи позивача щодо пропуску строку позовної давності з поважних причин, оскільки він самостійно звертався до КП ДМБТІ за оформленням замовлення на виготовлення технічної документації, отримання якої не надало можливості здійснити подальшу реєстрацію права власності, не можуть бути прийняти судом до уваги, оскільки ст. 268 ЦК України встановлено вичерпний перелік вимог, на які позовна давність не поширюється, і до цього переліку не входять вимоги про визнання угод дійсними. Суд роз'яснював позивачу, представнику позивача положення ст.ст. 10, 11, 57 - 60 ЦПК України, та наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. Враховуючи все вище викладене, суд вважає, що позов[PERSON] не може бути задоволено через незаконність та безпідставність вимог. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed