Jurisdiction: civil
Date: 2008-09-09 00:00:00

20.06.2008 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про поновлення на роботі на посаді начальника дільниці, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день подачі позовної заяви в розмірі 4850 грн, а також 3000 грн у відшкодування завданої моральної шкоди, 1000 грн у відшкодування витрат на правову допомогу та судових витрат. В обґрунтування позову послався на відсутність у позивача правових підстав для його звільнення з роботи у зв'язку з прогулом. У судовому засіданні позивач подав заяву про уточнення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Просив стягнути з відповідача середній заробіток за період з 07.12.2007 року по 22.09.2008 року в розмірі 7125 грн, решту вимог підтримав і наполягав на їх задоволенні. Відповідач позов не визнав зазначивши, що починаючи з 17.12.2007 року позивач протягом 4 місяців, без поважних причин не з»являвся на робочому місці, у зв'язку з чим 14.04.2008 року був звільнений за прогул, згідно пункту 4 статті 40 КЗпП України. Вважає, що під час звільнення позивача повністю дотримано вимоги законодавства про працю, а тому не вбачає підстав для задоволенні позову. Допитаний в якості свідка державний виконавець [PERSON], який здійснював примусове виконування рішення суду про поновлення позивача на роботі, показав, що на початку лютого 2008 року він склав акт про фактичний допуск позивача до роботи, у в зв'язку з чим закінчив виконавче провадження. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Позивач з 13.01.2006 року працював у відповідача на посаді начальника дільниці. Наказом від 26.02.2007 року № 101к його було звільнено з роботи за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього законодавством про працю та правил внутрішнього трудового розпорядку, згідно пункту 3 статті 40 КЗпП України. Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 06.12.2007 року позивача поновлено на роботі і стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 7050 грн (далі по тексту - Рішення). Після ухвалення Рішення позивач 06 та 17 грудня 2007 року звертався до відповідача із заявами про поновлення на роботі. 24.01.2008 року на адресу позивача відповідачем було надіслано листа, яким повідомлено, що його заяву повернуто без розгляду оскільки вона не відповідає вимогам законодавства. Одночасно запропоновано надати заяву по встановленій формі до якої додати: медичну довідку; документи, що підтверджують кваліфікацію (освіту); довідку про наявність пільг щодо оподаткування; військовий квиток; автобіографію та трудову книжку. Цим листом позивача також повідомлено про час прийому громадян керівником підприємства. 08.02.2008 року державним виконавцем [PERSON] складено акт про, те що фактично позивач був допущений до виконання своїх обов'язків 07.02.2008 року. Даний акт підписано керівником підприємства Неміровським М.В. без заперечень. Таким чином відповідач визнав, що з дня поновлення позивача судом на роботі на посаді начальника дільниці і до 07.02.2008 року він не допускав позивача до роботи. З 07 по 27 лютого 2008 року позивач перебував на лікарняному і тому об'єктивно не мав можливості виконувати свої трудові обов'язки. Матеріалами справи підтверджується, що після виходу з лікарняного відповідач продовжував не допускати позивача до виконання своїх обов'язків, що змушувало його неодноразово звертатися за захистом своїх трудових прав до Територіальної державної інспекції з праці з праці у Чернігівській області. 11.04.2008 року працівниками інспекції з праці в присутності позивача та працівників підприємства було складено акт про те, що станом на момент перевірки позивача фактично до роботи не допущено. Даний акт також підписано керівником підприємства без заперечень, чим підтверджено згоду відповідача із встановленими обставинами. 14.04.2008 року відповідач видав наказ № 127/к про звільнення позивача з 11.04.2008 року з роботи у зв'язку з прогулом, згідно пункту 4 статті 40 КЗпП України, копія якого вручена позивачу лише 21.05.2008 року. В наказі зазначено, що майже з 4 календарних місяців після поновлення судом позивач з'явився на роботі лише 11 разів, чим скоїв прогул. Відповідно до роз'яснень викладених у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Оскільки з дня поновлення на роботі (06.12.2007 року) і до дня звільнення (11.04.2008 року) відповідач не допускав позивача до виконання своїх трудових обов'язків, відсутність останнього на робочому місці є поважною і не вважається прогулом. За викладених обставин у відповідача не було законних підстав для звільнення позивача з роботи згідно пункту 4 статті 40 КЗпП України. Зазначене є підставою для визнання наказу відповідача від 14.04.2008 року № 127/к про звільнення позивача з роботи у зв'язку з прогулом, згідно пункту 4 статті 40 КЗпП України незаконним, поновлення позивача на роботі на посаді начальника дільниці та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день ухвалення судового рішення в розмірі 36.02 х 189 = 6807 грн 78 коп., де: 36 грн 02 коп. - середньоденний заробіток позивача, встановлений Рішенням, 189 - кількість робочих днів вимушеного прогулу за період з 09.12.2007 року по 10.09.2008 року включно. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. По справі встановлено, що незаконними діями відповідача по недопущенню позивача до роботи йому завдано моральних страждань, і вимагало докладати додаткових зусиль для організації свого життя, чим в сукупності підтверджується завдання моральної шкоди. Вирішуючи питання розміру грошового відшкодування завданої моральної шкоди суд враховує характер правопорушення, глибину і тривалість завданих страждань, при цьому виходячи із засад розумності та виваженості вважає достатньою сатисфакцією стягнення на користь позивача 1000 грн. Згідно положень викладених у статті 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права, за законом має право на надання правової допомоги і допущена для її надання ухвалою суду за заявою сторони. Враховуючи те, що позивач не звертався до суду з клопотанням про допущення до участі у справі фахівця у галузі права для надання йому правової допомоги та через відсутність доказів на підтвердження понесення витрат на правову допомогу, вимога в частині стягнення з відповідача 1000 грн у відшкодування витрат на правову допомогу не підлягає задоволенню.

Outcome: partial