Jurisdiction: civil
Date: 2008-10-26 00:00:00

В листопаді 2007 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Посилалася на те, що вона перебувала в шлюбі з відповідачем з 1995 року і проживали на житловій площі її дідуся, [PERSON], за адресою: [ADDRESS]. Дід помер [INFO] Після розірвання шлюбу 7 листопада 2006 року, відповідач проживає в іншому місці, точна адреса якого їй невідома. 20 листопада 1997 року квартира була приватизована і належить на праві спільної власності їй, її дідові [PERSON] та її сину - [PERSON] У відповідності до ст..ст.71, 72 ЖК України просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] В грудні 2007 року [PERSON] звернувся в суд з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про встановлення факту постійного проживання в квартирі, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою. Посилався на те, що з відповідачкою перебував в шлюбі до 7 листопада 2006 року. Після розірвання шлюбу до жовтня 2007 року він постійно проживав в спірній квартирі, оскільки іншого житла немає. 29 грудня 1995 року він продав свою власну квартиру, яка знаходилась в [ADDRESS] і кошти від продажу квартири витратив на ремонтні роботи в квартирі [ADDRESS] В спірній квартирі він зареєстрований з 16 січня 1996 року. 28 жовтня 2007 року відповідачка викинула із спірної квартири його речі, вчинила сварку і більше до квартири не пускає проживати. З цього приводу він звертався до Шевченківського РВ УМВСУ в Чернівецькій області. Просив встановити факт постійного проживання в квартирі [ADDRESS] з липня 1995 року по 28 жовтня 2007 року. Вселити його в цю квартири та зобов”язати відповідачку не чинити перешкод в користуванні даною квартирою та вручити дублікат ключів від квартири. Отримавши позовну заяву про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, він дізнався про те, що квартира є приватизованою. Погодитися з цим він не може, оскільки на час приватизації він постійно проживав в спірній квартирі, а тому вважає, що відповідачка не мала право приватизовувати квартиру без його згоди. В 1997 році він спільно із дружиною та її дідусем підписували заяву на приватизацію квартири, але в подальшому йому нічого не було відомо про приватизацію В даний час він з”ясував, що в заяві про передачу квартири у спільну сумісну власність, є його підпис про те, що він відмовляється від приватизації на користь дружини та сина. Проте дану заяву він ніколи не писав і підпис на ній не його. Вважає, що приватизація є незаконною, а тому просив визнати свідоцтво про право власності від 20 листопада 1997 року недійсним. В червні 2008 року [PERSON] звернувся в суд з додатковою позовною заявою до [PERSON]., департаменту житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом. Посилався на те, що 16 квітня 2008 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON], відповідно до якого їй у власність перейшла одна третина спірної квартири. Оскільки вважає приватизацію незаконною, то свідоцтво про право на спадщину за законом також вважає недійсним. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник вимоги підтримали, дали пояснення аналогічні зазначеним в позові, проти задоволення зустрічного позову заперечили. Відповідач по первинному позову [PERSON] та його представник позову не визнали, зустрічний підтримали. Відповідачка [PERSON] позову не визнала, дала пояснення з цього приводу. Представник департаменту житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради позов не визнала та пояснила, що приватизація квартири проведена відповідно до вимог чинного законодавства. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши та оцінивши всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, а зустрічний позов - задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 1995 року по 7 листопада 2006 року та проживали за адресою: [ADDRESS]. Дану обставини сторони в судовому засіданні не заперечували. З копії свідоцтва про право власності на житло вбачається, що спірна квартира належала на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Відповідач [PERSON] зареєстрований в даній квартирі з 16 січня 1996 року, що вбачається з копії його паспорту. З постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 31 жовтня 2007 року вбачається, що 28 жовтня 2007 року до Шевченківського РВ УМВС України в Чернівецькій області надійшла заява [PERSON] про те, що його дружина [PERSON] не впустила його до квартири та вчинила сварку. Як вбачається з тексту позовної заяви, що позивачка [PERSON] просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловою площею з підстав відсутності його на спірній житловій площі без поважних причин понад шести місяців, тобто за ст.ст.71,72 ЖК України. Разом з тим, суд вважає, що ці норми матеріального права не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки вони регулюють відносини, які випливають з користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. Оскільки спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності, то правовідносини щодо користування цим житлом членом сім”ї повинні регулюватися ст.405 ЦК України. Відповідно до вимог ч.2 ст.405 ЦК України член сім”ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім”ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Позивачка в судовому засіданні не довела належними та допустимими доказами ту обставину, що відповідач [PERSON] не проживає на спірній житловій площі без поважних причин понад один рік. За таких обставин суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням слід відмовити за безпідставністю. Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] вселився в спірну квартиру одразу після одруження як член сім”ї [PERSON] та за згодою всіх повнолітніх членів. Відповідно до вимог ст.156 ЖК України члени сім”ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Отже, відповідач проживав в спірній квартирі як член сім”ї власників, вів разом з іншими членами сім”ї спільне господарство, оплачував комунальні послуги. Зі змісту положень Житлового кодексу (ст.156 ЖК) вбачається, що в разі припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) колишні члени його сім”ї не втрачають права користування займаним ними жилим приміщенням. Якщо власник будинку (квартири) не згоден, щоб колишні члени сім”ї користувалися жилим приміщенням безоплатно, останні зобов”язані платити за нього і за комунальні послуги нарівні з наймачами. Та обставина, що [PERSON] є співвласником жилого приміщення, а отже, має охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном, сама по собі не може бути підставою для виселення інших осіб, які там правомірно проживають. При таких обставинах суд вважає, що вимоги позивача по зустрічному позову [PERSON] про вселення та усунення перешкод в користуванні спірною квартирою є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Суд вважає, що позовна вимога [PERSON] про встановлення факту постійного проживання з липня 1995 року по 28 жовтня 2007 року в квартирі [ADDRESS] є безпідставною, оскільки відповідно до роз”яснень постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року справи про встановлення фактів розглядаються, якщо: - згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - встановлення факту не пов”язується з наступним вирішенням спору про право. Встановлено, що звернення [PERSON] з такою вимогою до суду пов”язано з вирішенням спору про право. Оскільки суд встановив, що [PERSON] не втратив право користування житловим приміщенням, то встановлення факту постійного проживання не буде породжувати якісь інші юридичні наслідки, а тому в цій частині слід відмовити. В судовому засіданні також встановлено, що спірна квартира 20 листопада 1997 року була приватизована [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Підставою для видачі розпорядження органом приватизації стала спільна заява [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Також від [PERSON] була подана заява про те, що він приймав участь у приватизації квартири по [ADDRESS], а тому відмовляється від приватизації по [ADDRESS]на користь дружини та сина. В судовому засіданні [PERSON] пояснив, що заяву про відмову від участі в приватизації він не писав і підпис на цій заяві не його. Разом з тим, він пояснив, що в 1997 році у них в сім”ї велась розмова про приватизацію. Таким чином, суд вважає, що [PERSON] було відомо про те, що квартира приватизована, він раніше вже приймав участь в приватизації, а тому він пропустив передбачений законом трьохрічний строк позовної давності за зверненням до суду. За таких обставин суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло слід відмовити. Оскільки вимога про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло задоволенню не підлягає, то і не підлягає відповідно до задоволення і вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом. На підставі наведеного,

Outcome: partial