Jurisdiction: civil
Date: 2008-10-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вище вказаним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю. У своїй позовній заяві [PERSON] вказав, що з відповідачем [PERSON] він перебував у зареєстрованому шлюбі з 1980 по 1988 рік. За час шлюбу у них народилось двоє дітей - [PERSON], 1988 року народження та син [PERSON], 1984 року народження. У 1988 році шлюб між ними було розірвано. 21.10.1993 року Херсонським обласним судом по 1 інстанції була розглянута цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про поділ колгоспного двору, визнання недійсним свідоцтва про право власності на будинок і визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину і за позовом [PERSON] і [PERSON], [PERSON] і [PERSON], [PERSON] і [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про виділ долі із майна колгоспного двору. За цією справою [PERSON] та дітям [PERSON] та [PERSON] виділено із колгоспного двору у власність реально 3/5 частини будинку літера “А” з приміщеннями 1-7, 1-3, 1-4, вартістю 3022 руб, &frac12; частина сіней з внутрішніми розмірами 2.8 х 1,95, вартістю 194 руб., сарай літ. “В”, вартістю 246 руб., сарай літ. “Д”, вартістю 298 руб., сарай літ. “Г”, вартістю 132 руб., сарай літ. “Е”, вартістю 82 руб., навіс літ. “Ж”, вартістю 73 руб., туалет літ. “З”, вартістю 17 руб., погріб № 2, вартістю 48 руб., помпу №1 і огорожу № 3,4 , половина вартості яких складає 718 руб - залишити у загальном користуванні. Загальна вартість цієї 3/5 частини домоволодіння складає 4 832 руб. Встановлено порядок землекористування за ІІ варіантом висновку технічної експертизи від 23.04.1992 року, за якою [PERSON] та її дітям виділено земельну ділянку, розміром 1296 кв.м, а [PERSON] Та [PERSON] виділено земельну ділянку 1864 кв.м, в загальне користування виділено ділянку № 3, розміром 103 кв.м. Позивач вказав, що він проживає в будинку [ADDRESS], відповідачка [PERSON] разом із дітьми проживає у будинку своїх батьків в [ADDRESS] з момету розірвання шлюбу. Неоданаразово пропонував відповідачу переїхати жити у будинок [NUMBER], але відповідачи відмовляються з посиланням на те, що їм житло не потрібно. Добровільно передати йому належну їм частину -2- домоволодіння відмовляються. Рішенням Голопристанського районного суду від 13.01.1997 року встановлено, що рішення виконкому проте, що всі будинки острова Білогрудово є колгоспними дворами не існує. 14.04.1992 року Голопристанською міською радою прийняте рішення № 98, в якому будинок [NUMBER] визнано індивідуальною власністю. Оскільки будинок [NUMBER] не є колгоспним двором, а є індивідуальною власністю, його мати [PERSON] успадкувала все майно після смерті його батька [PERSON], якому було видано свідоцтво про право власності на будинок [ADDRESS]. Свідоцтво про право спадкування по закону від 23.04.1992 і свідоцтво про право власності на жилий будинок від 22.05.1989 р., видані Голопристанською нотаріальною конторою і Голопристанським міськвіконкомом на ім”я [PERSON] Вважає дійсним, оскільки після смерті матері у 2005 році, він та його сестри: [PERSON], [PERSON],[PERSON], брат [PERSON], не можуть успадкувати будинок, так як бюро технічної інвентаризації не дає документи, а нотаріальна контора відмовляється у оформленні документів про право на спадщину, поилаючись на рішення облсуду від 1993 року. Позивачка з дітьми не проживає у вказаній частині будинку протягом 20 років, не дбає про його збереження, не проводить ремонти. Просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на 3/5 частини домоволодіння [NUMBER] на о. Білогрудово та присадибної земельної ділянки, площею 1296 кв.м., що виділена [PERSON], за [PERSON] за набувальною давністю. В судововму засіданні позивач підтримав заявлені вимоги і пояснив, що протягом 20 років відповідачі не проживають у даному будинку, не дбають про його збереження, через що він почав руйнуватися, не проводять поточні ремонти, через що змушений робити це сам. Провів ремонт у своїй частині будинку та із зовнішньої сторони частини, яка належить відповідачам. Просить задовольнити позовні вимоги, оскільки відповідачка не бажає проживати у даному будинку і визнати за ним право власності на заначену частину будинку, що належить [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Відповідачі [PERSON], [PERSON]. та їх представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, просили відмовити у задоволенні позову, надали до суду свої запречення. Зокрема відповідач [PERSON] пояснила, що після рішення суду про виділ їй у власнсіть 3/5 частини домоволодіння [NUMBER], [PERSON] та його мати [PERSON] чинили перешкоди у проживанні в ньому, тому державний виконавець всиляв примусово. Не давали користуватися городом Через деякий час змушені були піти з будинку і звернутися до суду, оскільки позивач та його мати не давали можилвості проживати у будинку. Змушена проживати у будинку батьків разом з дітьми, доглядає за сином [PERSON], який є інвалідом І групи з дитинства та хворою матір”ю. Вважає, що відповідач хоче позбавити її та дітей житла. На протязі всіх років сплачувала земельні податки та страхові внески, що підтверджується квітанціями. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до Рішення Херсонського обласного суду від 21.10.1993 року, що було розглянуто судом по першій інстанції, свідоцтво про право на спадщину за законом від 23.04.1992 року та свідоцтво про право власності на житловий будинок від 22.05.1989 року, видані відповідно Голопристанською нотаріальною конторою та Голопристанським виконкомом на ім”я [PERSON] визнано недійсними. З колгоспного двору [ADDRESS], виділено у власність [PERSON] та її неповнолітнім дітям: [PERSON], 1984 р.н., та [PERSON]., 1988 р.н., реально 3/5 частини будинку літера “А” з приміщеннями 1-7, 1-3, 1-4, вартістю 3022 руб, &frac12; частина сіней з внутрішніми -3- розмірами 2.8 х 1,95, вартістю 194 руб., сарай літ. “В”, вартістю 246 руб., сарай літ. “Д”, вартістю 298 руб., сарай літ. “Г”, вартістю 132 руб., сарай літ. “Е”, вартістю 82 руб., навіс “Ж”, вартістю 73 руб., туалет літ. “З”, вартістю 17 руб., погріб № 2, вартістю 48 руб., помпу №1 і огорожу № 3,4 , половина вартості яких складає 718 руб - залишити у загальном користуванні. Загальна вартість цієї 3/5 частини домоволодіння складає 4 832 руб. [PERSON] та її дітям виділено земельну ділянку, розміром 1296 кв.м. Рішення суду було залишено без змін ухвалою Верховного Суду України від 19.01.1994 року та набуло законної чинності. Таким чином, відповідачі [PERSON], [PERSON]., [PERSON] набули право власності на вказану частину домоволодіння та земельну ділянку. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути противоправно позбавлений права власності. Право приватної власноті є непорушним. Відповідно до ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Рішенням Голопристанського районного суду від 13.01.1997 року [PERSON] було відмовлено у скасуванні рішення виконкому Голопристанської міської ради про визнання спірного будинку колгоспним двором. Як свідчить з матеріалів справи відповідачі по справі володіють на праві власності нерухомим майном - 3/5 частини будинку [ADDRESS] на підставі рішення обласного суду від 21.10.1993 року. Протягом всього періоду після винесення рішення сплачують земельний податок та страхові виплати, що підтвреджується квітанціями. Не проживають у спірному будинку через перепони, які чинилися самим позивачем та його покійною матір”ю [PERSON], підтвердженням чого є рішення суду від 20.06.1994 року та від 05.07.1995 року про вселення [PERSON] та її неповнолітніх дітей у спірну будівлю та забов”язання [PERSON] та [PERSON] усунути перешкоди в користуванні кімнатами у будинку [NUMBER] з боку [PERSON] Підтвердженням того, що на сьогодняшній день у відповідачів немає можливості проживати у будинку є позов, поданий до суду про усунення перешкод з боку [PERSON] у користуванні належним майном. Позивач в обгрунтування своїх позовних вимог щодо передачі йому права власності на 3/5 частини спірної домобудівлі послався на те, що будинок руйнується, а відповідачі не турбуються і не доглядають за своїм майном, що також підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Однак, наведені позивачем доводи не є підставою для припинення права власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON]., оскільки це не передбачено діючим законодавством, а право власності є непорушним. Крім того, позивач посилається на ст. 344 ЦК України, відповідно до якої особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом 5 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Однак, посилання на вказану норму у даному випадку протирічить вимогам закону, оскільки поняття набувальної давності виникло з прийняттям нового Цивільного Кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, а спірні правовідносини виникли за багато років до виникнення такого поняття. Тому в даному випадку застосування даної -4- норми є безпідставним. Стаття 344 ЦК України може бути застосована до правовідносин, що виникли вже після набрання чинності новим Цивільним Кодексом. Крім того, починаючи з 2004 року ще не пройшло 10 років, які давали б право на заволодіння нерухомим майном за набувальною давністю. Таким чином, виходячі з вище наведеного, позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими, що задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed