Jurisdiction: civil
Date: 2008-07-31 00:00:00

20 листопада 2006 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON]. про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на 2/3 часток домоволодіння, визначення порядку користування земельною ділянкою, вселення. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що з 1989 року по 2006 рік вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають двох дітей. У період шлюбу сторони побудували [ADDRESS]. Після розірвання шлюбу сторони мешкають окремо одне від одного. Відповідач не визнає за позивачем її право власності на спірне домоволодіння. Вказані обставини явилися причиною звернення позивача до суду з позовом про визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 2/3 частин домоволодіння, визначення порядку користування земельною ділянкою, вселення (а.с.а.с. 3 - 5, 11). 03 квітня 2008 року позивач уточнила свій позов відповідно до проведеної у справі експертизи і просила визнати спірний будинок спільною сумісною власністю сторін, визнати право власності на &frac12; частку домоволодіння, поділити домоволодіння в натурі, визнати за нею право власності на &frac12; частку земельної ділянки, вселити її та дитину, відшкодувати моральну шкоду в сумі 20 000,00 грн. (а.с.а.с. 152 - 155, 163 - 166). 30 травня 2008 року позивач збільшила коло учасників процесу, зазначивши в якості співвідповідача Виконавчий комітет Самарської районної в м. Дніпропетровську ради, оскільки домоволодіння є самочинним (а.с.а.с. 167 - 170). 13 червня 2008 року суд своєю ухвалою залучив до участі у справі в якості третіх осіб ГоловАПУ Дніпропетровської міської ради, Управління-інспекцію ДАБК Дніпропетровської міської ради, Земельне управління Дніпропетровської міської ради. 02 липня 2008 року позивач знову доповнила та уточнила свій позов і просила, у тому числі визнати земельну ділянку під спірним домоволодінням визнати спільною сумісною власністю, поділити земельну ділянку, визнати частково (на &frac12;) недійсним державний акт про право власності на спірну земельну ділянку (а.с.а.с. 175 - 179). 01 серпня 2008 року суд своєю ухвалою роз'єднав позовні вимоги у справі, виділивши у самостійне провадження позовні вимоги про поділ домоволодіння в натурі, поділ земельної ділянки, визнання частково недійсним державного акту про право власності на землю, вселення, відшкодування моральної шкоди. У судовому засіданні позивач, її представник підтримали позов у повному обсязі. Відповідач, його представник просили суд відмовити у позові. Відповідач пояснив, що насправді будинок був побудований на кошти його сестри, а земельну ділянку від продав останній. Представники Дніпропетровської міської ради, Земельного управління Дніпропетровської міської ради, ГоловАПУ Дніпропетровської міської ради не заперечували проти задоволення заявленого позову. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, представників третіх осіб, вивчивши матеріали справи, матеріали цивільної справи № 2-2157/06 за позовом [PERSON] до [PERSON]. про розірвання шлюбу, матеріали цивільної справи № 2-338/07 за позовом [PERSON] до [PERSON]. про поділ майна, нажитого під час шлюбу, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом було встановлено, що 19.08.1989 р. [PERSON] та позивач уклали шлюб, про що свідчить копія повторного свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого 07.11.2006 р. Самарським відділом РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області (актовий запис № 497) (а.с. 6, а. 4 цивільної справи № 2-2157/06, а. 8 цивільної справи № 2-338/07). 23 липня 1999 року рішенням Виконавчого комітету Самарської районної ради м. Дніпропетровська № 358 [PERSON] була надана земельна ділянка площею 1 000,0 м2 по[ADDRESS] для будівництва індивідуального житлового будинку та господарчих будівель (а.с.а.с. 85, 138). 11 грудня 1999 року у подружжя народився син, [PERSON], що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 07.11.2006 р. Самарським відділом РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області (актовий запис № 38) (а.с. 8, а. 6 цивільної справи № 2-2157/06, а. 10 цивільної справи № 2-338/07). 22 травня 2001 року на ім'я [PERSON]. було видане державний акт про право приватної власності на землю серії [NUMBER] ([NUMBER], код [NUMBER]), за яким відповідач набув право власності на надану йому земельну ділянку (а.с. 84). На наданій земельній ділянці подружжя самовільно, без відповідних дозволів та узгоджень, побудували [ADDRESS], яке складається з житлового будинку «А-1» загальною площею 238,6 м2 (житлова площа - 67,4 м2), ґанку «а», вбиральні «В», зливної ями № 9, навісу «Б», огорож №№ 1, 2, 5, 6, 7, воріт № 3, хвіртки № 4, підпірних стінок №№ 8, 12, сходів №№ 10, 11, ями для розводки № 13, мостіння І, мостіння ІІ, про що свідчать матеріали інвентаризаційної справи та інші матеріали справи (а.с.а.с. 23 - 28, 49, 50, 63 - 75). 02 грудня 2006 року рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська шлюб між подружжям було розірвано (а. 12 цивільної справи № 2-2157/06). 29 листопада 2007 року Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз за ухвалою суду був складений висновок № 975 судової будівельно-технічної експертизи (а.с.а.с. 90, 104 - 132), згідно з яким: - дійсна (середньоринкова) вартість спірного домоволодіння з урахуванням земельної ділянки, на якій воно розташовано, складає 1 031 564,00 грн.; - самочинно побудоване домоволодіння відповідає будівельним нормам і правилам, санітарним і протипожежним вимогам, зведено відповідно до вимог будівельних норм, правил і стандартів в області будівництва, діючих на території України, та можуть бути прийняті в експлуатацію. Вказані вище спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом Української РСР, Кодексом про шлюб та сім'ю Української РСР, Цивільним кодексом України, Законом України від 07.02.1991 р. № 697-ХII «Про власність», Положенням про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт, затвердженим Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 05.12.2000 р. № 273. В силу с ч. 1 ст. 376 ЦК України жилий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самовільним будівництвом, якщо вони побудовані або будуються на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу або належним чином затвердженого проекту, або з суттєвими порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до п. 1.1 Положення про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт дозвіл на виконання будівельних робіт з нового будівництва є документом, що посвідчує право забудовника (замовника) та генерального підрядника на виконання будівельних робіт. Згідно з п. 5.1 Положення про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт виконання будівельних робіт на об'єктах без одержання дозволу є самовільним будівництвом. В ході судового розгляду встановлено, що при виконанні робіт з будівництва спірного домоволодіння не було отримано відповідних дозволів на проведення будівельних робіт, отже, результат таких робіт є самочинним будівництвом у розумінні ст. 376 ЦК України. У відповідності з ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самовільно побудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнано за особою, яка здійснила самовільне будівництво на земельній ділянці, яка не була йому відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже побудоване нерухоме майно. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Оцінюючи усі докази, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, приймаючи до уваги, що земельна ділянка під спірним майном виділялася у встановленому законом порядку, виконане самовільне будівництво зроблено із додержанням встановлених норм й правил, суд вважає за можливе визнати за особами, які побудували його (колишнє подружжя), право власності на домоволодіння. В силу ч. 1, абз. 1 ч. 2 ст. 4 ЦК УРСР цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки. Відповідно до ст. 22 КпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Аналогічні положення містила в собі ст. 16 Закону України «Про власність», згідно з якою майно, придбане подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Ураховуючи положення приведених норм, суд вважає, що право спільної сумісної власності сторін безумовно розповсюджується на спірне домоволодіння. Воно було придбано (побудовано) у період шлюбу, не є річчю індивідуального користування, що є підставою для такого висновку суду. Суд критично ставиться до доводів [PERSON]., його представника про будівництво спірного домоволодіння на кошти сестри, оскільки ця обставина не була підтверджена жодним доказом. Копії квитанцій про перекази, які здійснювала сестра [PERSON]., об'єктивно не підтверджують і не можуть підтверджувати спрямування цих коштів саме на будівництво спірного домоволодіння. Більш того, постійне посилання [PERSON]. на права на спірний будинок, якими нібито володіє його сестра, повністю спростовуються усією сукупністю доказів у справі (її непричетністю до спірного майна), а саме: земельна ділянка виділялася [PERSON], державний акт на право приватної власності на землю видавався [PERSON], будинок будувався сторонами під час шлюбу, квитанції про придбання будівельних матеріалів видано [PERSON] тощо. Таким чином, суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на &frac12; частку спірного домоволодіння. Решта домоволодіння має бути надана [PERSON] У порядку ст. 88 ЦПК України з [PERSON]. на користь позивача підлягають стягненню витрати останньої з оплати судового збору в сумі 334,00 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30,00 грн. Крім того, з [PERSON]. на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 366,00 грн.

Outcome: approved