Jurisdiction: civil
Date: 2008-06-22 00:00:00

[PERSON], в 2003 р. звернулася до суду з позовом до [PERSON] з про захист честі, гідності та ділової репутації і стягнення моральної шкоди. Згодом вона багаторазово уточнювала та доповнювала позовні вимоги. Зокрема, до участі в справі в якості співвідповідача було залучено [PERSON]. В судових засіданнях позивачка та її представники позов підтримали та пояснили, що з листопада 2003 року [PERSON] було направлено листи (письмові заяви) різним особам, зокрема, депутату Одеської міської ради Азарову А.С., виконавчому комітету Одеської міської ради, депутатам Одеської міської ради, Одеському міському голові Боделану Р.Б., комісії Верхової Ради України з питань приватизації, Президенту України, секретаріату Президента України, комітетам Верховної Ради України з питань правової політики, та з питань боротьби з організованою злочинністю тощо. В цих листах відповідачкою було розповсюджено інформацію, яка, на думку позивачки, не відповідає дійсності та містить відомості, які ганьблять її честь, гідність та ділову репутацію. Так, в цих листах є посилання на те, що: · позивачка внаслідок махінацій з підробленими документами стала одноособово власницею об'єднання "Пасаж"; · позивачка шляхом підлогу документів присвоїла код АРО "Пасаж", якій використовувала для створеного нею підприємства АТФ "Пасаж"; · позивачка шляхом підлогу документів присвоїла назву підприємства, а також право представляти інтереси колективу; · позивачка підробила печатку підприємства, за допомогою якої виготовила підроблений протокол загальних зборів АРО "Пасаж" у 1998 році; · позивачка під час керування об'єднанням "Пасаж" привласнила мільйони доларів; · позивачка для вирішення судових позовів безпосередньо "працює" з головою Одеського апеляційного господарського суду [PERSON]; · позивачка без повідомлення акціонерів, без проведення загальних зборів, продала належне АРО "Пасаж" приміщення, а отримані від продажу кошти в сумі 57597 грн. привласнила; · позивачка привласнила шляхом підробки документів і печатки, майно АРО "Пасаж", а саме приміщення магазину № 65, розташованого в м. Одесі; · позивачка як голова правління АРО "Пасаж" у 1998 році, з метою привласнення майна шляхом зловживання службовим становищем, створила злочинну групу, до якої залучила [PERSON] і [PERSON]; · позивачка за попередньою змовою з [PERSON] і [PERSON] здійснила незаконну оцінку внесків до статутного фонду АРО «Пасаж»; · позивачка незаконно здійснила обмін чотирьох приміщень, які належали АРО "Пасаж" та були розташовані на ринку "Новий" у м. Одесі, вартістю 399085 грн., на приміщення, яке розташоване у м. Одесі по вул. Краснова, 12, вартістю 57597 грн. Крім цього, під час судового розгляду позивачці стало відомо, що окрім вище зазначених дій [PERSON] та [PERSON] принижують її честь та гідність шляхом розповсюдження листівок (за змістом аналогічних вище наведеним заявам) серед великої кількості людей при проведенні пікету біля будівлі Одеського апеляційного господарського суду. [PERSON], також тримав в руках плакат із написом «[PERSON] и [PERSON] руки прочь!!!». Згодом фотографію [PERSON] із цим плакатом було опубліковано на першій сторінці газети "Вечірня Одеса" від 22 листопада 2003 року, яку також побачили багато людей. На думку позивачки, текст плакату не відповідає дійсності і принижує її честь і гідність. Всі вище зазначені дії відповідачів позивачка сприймає як спрямовані на дискредитацію її як службової особи - керівника підприємства, людини й громадянки країни, а також на приниження її честі, гідності і ділової репутації, і свідчать про намагання відповідачів підірвати авторитет позивачки, дискредитувати її в очах підлеглих, органів влади, а також численних друзів та знайомих. Позивачка також зазначає, що внаслідок дій відповідачів неправдиві відомості про неї були розповсюджені не тільки в місті Одесі, але й по всій Україні. Внаслідок цього органами внутрішніх справ та прокуратури України були ініційовані численні перевірки господарської діяльності АРО "Пасаж". Позивачка протягом багатьох років була змушена виправдовуватись перед контролюючими органами, а також звертатись до суду та доводити, що факти, викладені в заявах, не відповідають дійсності. Це призвело до того, що позивачка була вимушена додавати значних зусиль щодо організації свого життя, значно погіршилося її самопочуття, позивачка неодноразово зверталася за медичною допомогою, у позивачки погіршилися стосунки з членами її родини. З цього позивачка робить висновок про те, що відповідачами їй спричинено моральну шкоду, яку позивачка оцінює в розмірі шістсот тисяч гривень, по триста тисяч гривень з кожного з відповідачів. Відповідачка - [PERSON] в судових засіданнях позов не визнала, мотивуючи це тим, що вона особисто не підписувала жодних заяв відносно позивачки. Також вона не виключила факту, що всі ці листи виготовлені особисто [PERSON] з метою переслідування відповідачки з мотивів особистої неприязні. Відповідач - [PERSON] в судові засідання не з'явився, причин неявки не повідомив. Про час і місце слухання справи повідомлявся неодноразово, належним чином. Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що відповідачі не поширювали щодо позивачки недостовірні відомості, оскільки вони не підписували жодних листів, а також не розповсюджували будь-які листівки щодо позивачки. Крім того, позивачка є фігурантом по кримінальній справі, яку порушено зокрема і щодо фактів, викладених в листах, відправлених вказаним вище органам влади і посадовим особам. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та перевіривши їх доказами суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення позову за наступних підстав. При розгляді цивільних справ, порушених у порядку ст. 7 ЦК УРСР 1963 р., суд повинен з'ясувати: · чи поширені відомості, про спростування яких пред'явлений позов, · чи порочать вони честь, гідність і ділову репутацію позивачки, · чи відповідають вони дійсності. Під поширенням відомостей слід розуміти опублікування їх у пресі, передачу по радіо, телебаченню, з використанням інших засобів масової інформації, викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, а також в іншій формі невизначеному числу осіб або хоча б одній людині. Поширенням відомостей також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, лозунгів, інших творів, а так само розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать честь і гідність громадянина або організації. Факт поширення відповідачами відомостей, які викладені вище, підтверджується матеріалами справи, а саме: самими листами (т. 1 а.с. 5 - 7, 71 - 73, 94 - 96, т. 2 а.с. 19 - 49 тощо), текстом листівок (т. 1 а.с. 8), газетою із опублікованою фотографією (т. 1 а.с. 195), а також показаннями свідків. Суд не приймає до уваги посилання відповідачки - [PERSON] щодо не підписання нею листів, про які йдеться в позові, з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси у цій справі було задоволено клопотання відповідачки - [PERSON] про призначення по справі почеркознавчої експертизи (т. 1 а.с. 152). Цією ж ухвалою відповідачку було зобов'язано провести оплату експертизи. Цю експертизу було призначено саме для з'ясування факту, підписувала відповідачка листи або ні. Як вбачається з повідомлень № 3529/02 і № 3530/03 від 26.04.2005 року, справу було повернено суду без дачі висновку в зв'язку з тим, що відповідачка, зокрема, не оплатила вартість експертизи, а також не надала витребуваних свободних зразків свого підпису. З врахуванням того, що відповідачка не зверталась до суду із заявою про те, що вона неспроможна провести оплату експертизи, суд розглядає таку поведінку відповідачки як ухилення від участі в експертизі. Суд приймає до уваги також те, що з моменту повернення матеріалів з експертної установи до суду пройшло 3 роки, але відповідачкою або її представником повторне клопотання про проведення експертизи не подавалось. З огляду на викладене суд вважає необхідним визнати встановленим факт підписання саме відповідачкою - [PERSON] листів до депутата Одеської міської ради Азарова А.С., виконавчого комітету Одеської міської ради, депутатів Одеської міської ради, Одеського міського голови Боделана Р.Б., комісії Верхової Ради України з питань приватизації, Президенту України, секретаріату Президента України, комітетам Верховної Ради України з питань правової політики, та з питань боротьби з організованою злочинністю, про які йшла мова в позовній заяві. Так само суд вважає встановленим фкт розповсюдження відповідачем - [PERSON] відомостей про позивачку шляхом роздачі відповідних листівок під час мітингу та оприлюднення плакату. Стосовно того, чи порочать відомості, поширені відповідачами, честь, гідність і ділову репутацію позивачки, суд зазначає наступне: Згідно ст. 34 Конституції України та ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Україною, кожному гарантується свобода думки й слова на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Згідно зі ст. 47 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Але оціночними судженнями, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. До відомостей же, що порочать особу, слід відносити ті з них, які принижують честь і гідність громадянина або організації в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співжиття та принципів людської моралі. На думку суду, висловлювання, які містяться в листах і які були направлені до депутата Одеської міської ради Азарова А.С., виконавчого комітету Одеської міської ради, депутатів Одеської міської ради, Одеського міського голови Боделана Р.Б., комісії Верхової Ради України з питань приватизації, Президента України, секретаріата Президента України, комітетів Верховної Ради України з питань правової політики та з питань боротьби з організованою злочинністю, містять в собі конкретну інформацію, конкретні фактичні дані. З огляду на їх зміст, суд вважає, що ці фактичні дані принижують честь, гідність та ділову репутацію позивачки. Певна частина цих фактичних даних прямо вказує на вчинення позивачкою кримінального злочину (позивачка внаслідок махінацій з підробленими документами стала одноособово власницею об'єднання "Пасаж", позивачка шляхом підлогу документів присвоїла код АРО "Пасаж", присвоїла назву підприємства а також право оставляти інтереси колективу, позивачка підробила печатку підприємства, під час керування об'єднанням "Пасаж" привласнила мільйони доларів, привласнила отримані від продажу кошти в сумі 57597 грн., привласнила шляхом підробки документів і печатки, майно АРО "Пасаж", створила злочинну групу тощо). Інша частина фактичних даних вказує на відверто аморальну поведінку позивачки, а також на порушення нею прав інших осіб (позивачка для вирішення судових позовів безпосередньо "працює" з головою Одеського апеляційного господарського суду [PERSON], без сповіщення акціонерів, без проведення загальних зборів, продала належне АРО "Пасаж" приміщення, здійснила незаконну оцінку внесків до статутного фонду АРО «Пасаж», здійснила обмін чотирьох приміщень, які належали АРО "Пасаж" тощо). Суд враховує, що позивачка є посадовою особою (головою правління АРО «Пасаж»). Згідно з рішенням Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу УРСР (справа про поширення відомостей) від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003, положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР "поширив такі відомості" в аспекті конституційного звернення треба розуміти так, що викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов'язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Але при цьому викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою відповідальність, передбачену чинним законодавством України. З огляду на вище наведене суд констатує наступне: більшість листів, підписаних відповідачкою, не були направлені правоохоронним органам, оскільки в даному випадку, на думку суду, не можна розглядати звернення до депутата міської ради, виконавчого комітету міської ради, міського голови, комісії Верхової Ради України з питань приватизації, секретаріату Президента України, як звернення до правоохоронного органу. Стосовно демонстрації (публікації) плакату та роздачі (публікації) листівок під час пікету біля будівлі Одеського апеляційного господарського суду, то ці заходи були спрямовані на інформування великої кількості невизначених осіб, що також не може розглядатись як звернення до правоохоронного органу. Отже, суд доходить висновку, що відповідачами було здійснено публікацію, направлену на створення для великої кількості осіб образу позивачки як особи, яка займається систематичною злочинною діяльністю, веде аморальне життя (в тому числі активно впливає на процес правосуддя), намагається незаконно позбавити інших осіб (акціонерів РО «Пасаж») належного їм майна. Ці дії відповідачів неодмінно призвели до значного приниження честі, гідності та ділової репутації позивачки - [PERSON]. Згідно ст. 7 ЦК УРСР 1963 р., який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, громадянин або організація вправі вимагати по суду спростування відомостей, що не відповідають дійсності або викладені неправдиво, які порочать їх честь і гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди їх інтересам, якщо той, хто поширив такі відомості, не доведе, що вони відповідають дійсності. Ч. 2 п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлює, що щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Тому суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин і ч. 3 ст. 277 ЦК України, яка проголошує, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Отже, як правова норма, яка діяла раніше, так і правова норма, яка діє на даний час, покладає обов'язок доказування достовірності поширеної інформації на відповідачів. Стосовно цього суд відмічає, що незважаючи на дуже довгий загальний час розгляду даної справи, жодним з відповідачів не надано будь-яких доказів достовірності поширеної ними інформації. Більш того, вже знаючи про наявність позову [PERSON]. про захист честі, гідності та ділової репутації і стягнення моральної шкоди, відповідачка продовжувала підписувати листи (зі змістом аналогічним попереднім). Це, на думку суду, свідчить про свідоме оприлюднення відповідачкою відомостей, достовірність яких вона якнайменш ніяк не може довести, хоча знає, що достовірність цих відомостей оспорюється. На позивача покладається обов'язок довести лише факт поширення відомостей, які його порочать, особою, до якої пред'явлений позов. Проте позивач має право подати докази невідповідності дійсності таких відомостей. На думку суду, позивачкою прямо та безпосередньо доведена недостовірність певної частини відомостей, які були поширені. Так, про це свідчать наступні докази: рішення господарського суду Одеської області від 28.07.2003 року по справі № 17-6-25-31-33/02-1671 (т. 1 а.с. 12 - 14), постанова Вищого господарського суду України від 30.09.2003 року по справі № 1/50-03-1133 (т. 1 а.с. 15 - 17), довідка Одеського обласного управління статистики від 22.09.1999 року № 17-14/4979 (т. 1 а.с. 18), рішення Жовтневого районного суду м. Одеси від 22.08.2001 року по справі № 2-135/2001 (т. 1 а.с. 19 - 25), постанова Приморського районного суду м. Одеси від 17.03.2006 року по справі № 9с-19/2006 р. (т. 2 а.с. 49 - 52), постанова Верховного суду України від 30.11.2004 року по справі № 1/50-03-1133 та інші. Всі ці судові рішення підтверджують відсутність правопорушень в складі дій [PERSON]., зокрема тих, про які є численні твердження в листах, розповсюджених відповідачкою. За таких обставин суд вважає доведеним та встановленим належним чином факт розповсюдження відповідачами щодо позивачки відомостей, які не відповідають дійсності і ганьблять честь, гідність та ділову репутацію позивачки. Відповідно до положень Конституції України, зокрема статей 32, 56, 62 і чинного законодавства, фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Судом з'ясовано, що: · публікацією (розповсюдженням) недостовірної інформації відносно позивачки їй було нанесено шкоду, яка проявилась в приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, та пов'язаних з цим моральних переживаннях і порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми; · відповідачі протиправно поширювали недостовірну інформацію про особу позивачки невизначеному колу осіб; · нанесена позивачці моральна шкода знаходиться в прямому причинному зв'язку з протиправними діями відповідачів; · позивачці нанесено моральну шкоду з вини відповідачів. Але при цьому суд не погоджується з тим, в якій грошовій сумі позивачка оцінює заподіяну їй шкоду. При цьому суд, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, враховує тривалий характер страждань позивачки (листи із недостовірною інформацією, підписані відповідачкою, розсилались протягом більше 3 років), характер немайнових втрат позивачки (особливо неможливість їх повного відновлення через невизначеність кола осіб, яким було повідомлено недостовірну інформацію), особливість статусу позивачки (через те, що вона на день звернення до суду та до цього часу є першим керівником комерційного підприємства) та з урахуванням інших обставин справи. Суд також приймає до уваги, що згідно ч. 2 ст. 201 ЦК України та відповідно до Конституції України, честь і гідність людини визнаються одною з найвищих соціальних цінностей. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає необхідним стягнути з відповідачки - [PERSON], на користь [PERSON]. грошову суму в розмірі ста п'ятдесяти тисяч гривень, та з відповідача - [PERSON]., на користь [PERSON]. грошову суму в розмірі п'ятдесяти тисяч гривень. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси по даній справі від 24.06.2004 року позивачці було відстрочено сплату державного мита до розгляду справи по суті (тобто до ухвалення цього рішення). Згідно ч. 2 ст. 82 ЦПК України якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть оплачені, заява відповідно до статті 207 залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли оплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення. За таких обставин суд вважає необхідним стягнути з [PERSON] до Державнлгл бюджету України 15000 гривень державного мита, з [PERSON]. - 5000 гривень державного мита, [PERSON] від сплати державного мита звільнена на підставі п. 18 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» в зв'язку з тим, що вона є інвалідом ІІ групи.

Outcome: partial