Jurisdiction: civil
Date: 2008-07-17 00:00:00

До суду надійшла позовна заява [PERSON]до Вінницького національного медичного університету ім. М. І. Пирогова про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Позов мотивований тим, що 01.07.2002 року вона була звільнена з роботи з посади лаборанта кафедри хірургічної стоматології Вінницького національного медичного університету ім. М. І. Пирогова на підставі ст. 38 КЗпП України, тобто за власним бажанням. Зазначене звільнення позивачка вважає незаконним, оскільки заяву про звільнення не подавала, в зв'язку з чим просить поновити її на роботі, а також стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди в розмірі 300 мінімальних заробітних плат. В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги, просить суд їх задовольнити, додатково пояснивши, що починаючи з середини 2001 року [PERSON]. висловлював погрози її життю. Щоденно і цілодобово в двері квартири та по телефону дзвонили невідомі особи. Після звернень в міліцію і прокуратуру звільненням з роботи їй погрожували [PERSON]. та [PERSON]. Починаючи з 2002 року, вона не отримала жодної відповіді на свої скарги та заяви і лише в 2006 році, після відповіді з генеральної прокуратури вона почала діяти, тобто звернулася з вищевказаним позовом. Перед відпусткою, вона взяла в відділі кадрів трудову книжку під розписку, так-як мала намір, знаходячись у відпустці шукати собі нове місце роботи. Заяви про звільнення вона не писала. Представник відповідача, а також третьої особи - ректора Вінницького національного медичного університету ім. М. І. Пирогова Мороза В. М., Брилюк Є. П. позов не визнав і , заперечивши проти його задоволення, суду пояснив, що твердження позивачки про те, що вона не подавала заяви про звільнення, не відповідають дійсності. А позивачка користується тим, що документи, на підставі яких виносились накази по ВУЗу про знищення внаслідок закінчення строку їх зберігання. Про звільнення позивачка була повідомлена своєчасно та у встановленому порядку, а запис про звільнення у її трудову книжку не зроблений до теперішнього часу лише в зв'язку з тим, що трудова книжка зберігалася у позивачки і вона не надала її для виконання запису, незважаючи на неодноразові вимоги. Крім того, позивачкою пропущений передбачений законом строк для звернення до суду, а наведені нею причини для поновлення строку не можуть бути визнанні судом поважними, оскільки нічим не підтверджуються. Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки судом було достовірно встановлено, що перед звільненням з роботи [PERSON]. неодноразово допускала порушення трудової дисципліни, за що їй неодноразово ( наказ № 322 від 06.12.2001 року та № 96 від 22.04.2005 року) оголошувались догани, також, [PERSON]., перебуваючи у відпустці з 14.05.2002 року по 28.05.2008 року, після її завершення не вийшла на роботу без поважних причин і їй було запропоновано звільнитись за власним бажанням, щоб не звільняти її за прогули, так-як вона молода жінка і не хотіли псувати їй життя, що вона і зробила, після чого, згідно із наказом від 10.07.2002 року № 169, вона була звільнена з 01.07.2002 року. Заперечуючи факт написання зави про звільнення за власним бажанням, [PERSON]. посилається на відсутність цієї заяви у відповідача і на ту обставину, що до сьогоднішнього дня не зроблено запис про звільнення до її трудової книжки, однак, дані заперечення не можуть бути враховані судом при винесенні рішення, оскільки трудова книжка знаходилася на руках у [PERSON], яку вона отримала задовго до звільнення з роботи, так-як шукала роботу, про що позивачка сама повідомила в судовому засіданні, тому і не повернула її. На неодноразові запрошення з'явитись у відділ кадрів, [PERSON]. не з'явилася і трудової книжки для внесення запису про її звільнення не надала, що засвідчено актом від 25.07.2002 року. Відсутність у відповідача заяви про звільнення [PERSON] . за власним бажанням, пояснюється тим, що особові картки і накази по особовому складу зберігаються на протязі 75 років, а матеріали до наказів ( доповідні, заяви працівників) зберігаються на протязі 1 року, тому відповідно до «Переліку документів зі строками зберігання Міністерства СРСР, який не втратив чинності, зазначена заява була знищена, що також підтверджено актом про виділення до знищення документів Вінницького національного медичного університету ім. М. І. Пирогова, які не підлягають подальшому зберіганню від 25.07.2006 року, в тому числі під п. 4 зазначені матеріали до наказів по особовому складу за 2002 рік, заяви, доповідні, довідки. Позивачка про своє звільнення, за її словами довідалася 01.07.2002 року, але в зв'язку з погрозами її життю нічого не могла вдіяти. Суд вважає, що позивачка зневажливо поставилась до питання про захист своїх прав і зверненню за захистом не перешкоджали ніякі об'єктивні причини. Позивачкою без поважних причин пропущений встановлений ст. 233 КЗпП України термін для звернення до суду, який поновленню не підлягає, так - як її доводи про погрози та переслідування з боку працівників ВУЗу, що стали причиною пропуску, передбаченого законом строку для звернення до суду, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Крім того, звільнення проведено у відповідності із законом, так-як у судовому засіданні достовірно встановлено, що заява позивачки про звільнення була знищена, що підтверджується актом про виділення до знищення документів Вінницького національного медичного університету ім. М. І. Пирогова, які не підлягають подальшому зберіганню від 25.07.2006 року, в тому числі під п. 4 зазначені матеріали до наказів по особовому складу за 2002 рік, заяви, доповідні, довідки. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed