Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним. Вказала, що 07.07.2006 року під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах змушена була укласти з відповідачем договір купівлі-продажу автомобіля ГАЗ 31029 [NUMBER], який належав їй на праві власності з 20.08.2003 року. У 2006 році істотно погіршилось здоров'я її бабусі - [PERSON], яка страждала на тяжке захворювання. З часом стан її здоров'я лише погіршувався і необхідні були кошти на придбання ліків. У зв'язку з цим 07.07.2006 року позичила у відповідача 1500 грн., про що було видано розписку. Як гарантування виконання боргових зобов'язань погодилась тимчасово, до повернення боргу переоформити на [PERSON] належний їй автомобіль і оскільки не збиралися укладати дійсний договір ціну вказали символічну - 50 грн. Посилається на ч.1 ст.233 ЦК України та просить визнати недійсним біржовий договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений між нею та відповідачем. У судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позові. Відповідач та його представник у судове засідання з'явилися. Позов не визнали та пояснили, що договір купівлі-продажу автомобіля був укладений на добровільних засадах. І те, що позивачка нібито не розуміла наслідків такого правочину є надуманий. За автомобіль ним було сплачено 3 тис. у.о., з них 1500 у.о. були взяті у борг у [PERSON]. У договорі сума сплаченої вартості автомобіля вказана 50 грн. лише для того, щоб зменшити суму податків. До укладення договору користувався автомобілем за дорученням позивачки, ремонтував автомобіль, який був 12 років в експлуатації. У борг позивачці 1500 грн. не давав, про існування розписки дізнався лише з позовної заяви. Щодо укладення договору під впливом тяжких обставин на вкрай невигідних умовах , то це не відповідає фактичним обставинам справи. Бабусі позивачки на день смерті пішов 89-ий рік. У такому віці помирають не від хвороби, а від віку. Крім того, бабуся проживала окремо від позивачки, в іншій державі. Просить у позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, їх представників та дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Судом встановлено, що 07.07.2006 року між сторонами було укладено біржовий договір купівлі-продажу транспортного засобу ГАЗ 31029 [NUMBER], реєстраційний [NUMBER] (а.с.84). У судовому засіданні сторони пояснили, що ціна була вказана символічна у сумі 50 грн. для того, щоб зменшити суму сплаченого податку. Як пояснила у судовому засіданні позивачка, вона взяла у відповідача у борг 1500 грн., про що свідчить розписка від 07.07.2006 року (а.с.21). Проте, суд критично відноситься до наданої розписки, оскільки вона написана власноручно позичальником, у даному випадку позивачкою, та в ній відсутній підпис позикодавця, у даному випадку - відповідача, а також складена в одному екземплярі і другий екземпляр не знаходиться саме у позикодавця, який передав позичальникові грошові кошти. Також викликають у суду сумнів доводи позивачки про те, що договір купівлі-продажу транспортного засобу є удаваним правочином, оскільки, по-перше, незрозуміло, чому ж у договорі вказана не сума взята позивачем у борг - 1500 грн., а 50 грн., а по-друге, підставою для визнання оскаржуваного договору вказано зовсім інші обставини, а саме: правочин, який вчинено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах. Відповідно до ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Слід зазначити, що позивачка не надала суду жодного доказу про те, що її бабуся дійсно у той час хворіла, та що вона витрачала кошти на її лікування та у якій сумі, а тому оскаржуваний договір було вчинено під впливом тяжкої для неї обставини. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд критично ставиться до показань свідків [PERSON] та [PERSON], оскільки, по-перше вони тривалий час разом працюють з позивачкою, а по-друге не змогли вказати яку ж саме суму позивачка брала у відповідача 07.07.2006 року та у яких купюрах. Про те, що ці кошти були передані позивачці як взяті у борг їм відомо зі слів самої позивачки. Натомість суд приймає як належний доказ показання свідка [PERSON]., який дав показання у судовому засіданні про те, що 04.07.2006 року він дав у борг [PERSON] 1500 у.о. терміном до 30.12.2008 року. Дані обставини підтверджує розписка (а.с.34). Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. За таких обставин у відповідності до ст.88 ЦПК України з позивачки підлягають стягненню на користь відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 630 грн. з розрахунку 210 грн. за кожну годину роботи адвоката у судових засіданнях 18.12.2007 р., 11.02. та 13.05.2008 року. На підставі викладеного, ст.233, 235 ЦК України та

Outcome: approved