Jurisdiction: civil
Date: 2008-07-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просила розірвати договір довічного утримання від 19.08.2004 року, укладений між нею і її наданий час покійним чоловіком - [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу - Спариняк Л.В., реєстровий №2003, з тих підстав, що [PERSON] неналежно виконував свої обов'язки згідно укладеного договору, не забезпечив їй довічного утримання у вигляді щоденного триразового калорійного харчування, не забезпечував одягом, не надавав побутових послуг, не забезпечував потреб відпочинку (прогулянки, теле- і радіозв'язок), ліками, не сплачував комунальних платежів, хоча і став власником належної їм з чоловіком на праві власності квартири [ADDRESS], не займався похоронами її чоловіка. Судові витрати просить покласти на відповідача. В подальшому позивачка уточнила позовні вимоги і просила визнати недійсним оспорюваний договір з часу його укладення, визнати недійсною реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] відповідачем в Державному реєстрі правочинів від 19.08.2004 року за реєстровим №43883, визнати за нею право власності на спірну квартиру, посилаючись на те, що відповідач разом із сім'єю обманули її: обіцянками про допомогу відповідач схилив її та її покійного чоловіка укласти оспорюваний договір, хоча після укладення такого жодної допомоги, пов'язаної з їхнім утриманням, наміру надавати не мав. В подальшому позивачка знову уточнила позовні вимоги і просила визнати оспорюваний договір нікчемним та повернути їй у власність її квартиру [ADDRESS] з тих підстав, що згідно вимог п. 5 ст. 36 Закону України "Про нотаріат" приватний нотаріус не мав права посвідчувати договір довічного утримання, а вона є єдиним спадкоємцем на &frac12; частини квартири, що належала її покійному чоловікові [PERSON] після смерті останнього. Відповідач [PERSON], не погодившись із первісним позовом, звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання у зв'язку з неможливістю його виконання набувачем та визнання права власності на майно. В позові посилається на те, що саме позивачка та її чоловік були ініціатором укладення оспорюваного договору і кожен самостійно, маючи на праві власності по &frac12; частині квартири, розпорядився нею на свій розсуд. Після укладення договору він належним чином виконував взяті на себе зобов'язання згідно договору: забезпечував подружжя [PERSON] продуктами харчування, необхідними медичними препаратами. З часу укладення договору до часу подання позовної заяви до суду позивачка та її покійний чоловік не висловлювали невдоволення з приводу неналежного утримання з його боку, а лише в даний час [PERSON] відмовилася від матеріального забезпечення від нього. Ця обставина робить неможливим для нього подальше виконання умов договору, а тому такий договір повинен бути визнаний недійсним. Разом з тим, оскільки за життя [PERSON] жодного разу, з часу укладення оспорюваного договору до дня смерті яка сталася [INFO], не пред'являв до нього вимоги про розірвання договору, то договір в цій частині вважається виконаним і він є правомірним власником його майна. В судовому засіданні [PERSON] підтримала свої позовні вимоги, уточнивши, що просить визнати договір довічного утримання недійсним з часу укладення з підстав, викладених у позовній заяві, а зустрічний позов не визнала. Пояснила суду, що приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В., всупереч вимогам ст. 36 Закону України "Про нотаріат", посвідчено договір довічного утримання. А отже такий слід визнати недійсним з часу укладення. Крім цього, відповідач [PERSON], укладаючи оспорюваний договір довічного утримання, свідомо допускав, що не зможе виконувати його вимоги, оскільки на той час був студентом і навчався стаціонарно у м. Львові. Його батьки дійсно один раз в рік приїжджали до неї з покійним чоловіком привітати останнього з релігійним святом Петра і Павла. Жодної матеріальної допомоги вони не надавали, а якщо і привозили продукти харчування, то це було виключно для їх доньки, а сестри відповідача, яка стаціонарно навчалась в Дрогобицькому педагогічному університеті і безкоштовно проживала у неї протягом навчання. Покійний чоловік отримував достатню пенсію, їх відвідував працівник соціальної служби м. Дрогобича, вони самі оплачували всі комунальні послуги, купували собі продукти харчування, ліки, одяг, що свідчить про те, що з боку відповідача договір довічного утримання не виконувався взагалі. Просить позов задоволити Відповідач первісного позову не визнав, підтримавши зустрічний, і суду пояснив, що вважає позов [PERSON] безпідставним з таких міркувань. Згідно ст. 7 Закону України "Про нотаріат" від 02.09.1993 року №3425-ХІІ Нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, Указами і розпорядженнями Президента України...". Отже, у своїй роботі нотаріуси повинні керуватись як законами України, так і Указами Президента України. Згідно ст. 106 Конституції України Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов'язковими до виконання на території України. Згідно п. 2 Указу Президента України Про врегулювання діяльності нотаріату в "Україні" від 23.08.1998 року №932/98 приватні нотаріуси мають право посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та всі інші нотаріальні дії, які вчиняються державними нотаріусами, за винятком видачі свідоцтва про право на спадщину та вжиття заходів до охорони спадкового майна. Даний Указ Президента України був прийнятий відповідно до п.4 розділу ХУ Перехідних положень Конституції України і набрав чинності в порядку передбаченому п.4 Р.ХУ Перехідних положень Конституції України. Згідно п. 4 Перехідних положень Конституції України Президент України протягом трьох років після набуття чинності Конституцією України мав право видавати схвалені Кабінетом Міністрів України і скріплені підписом Прем'єр-міністра України укази з економічних питань не врегульованих законами. Отже, Конституція України надала право Президенту України видавати Укази з врегулювання суспільних відносин. До даного часу Верховна Рада України не приймала законів з питань, зазначених в Указі, а отже Указ Президента є чинним. Крім того, Глава 1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 року №20/5, надає право приватним нотаріусам посвідчувати договори довічного утримання. Згідно ст. 4 п. 3 ЦК України цивільні відносини можуть регулюватись актами Президента України у випадках, встановлених Конституцією України. В даному випадку саме Конституція України надала право Президенту України регулювати суспільні відносини в діяльності нотаріату. Отже, приватний нотаріус мав право укладати і посвідчувати договір довічного утримання. Договір довічного утримання був укладений між подружжям [PERSON] та ним 19.08.2004 року. З цього часу про укладення такого договору в приватного нотаріуса сторони (відчужувачі) знали, з ним погоджувались і цей договір виконувався сторонами. Жодна із сторін до теперішнього часу не заявляли претензій щодо його припинення. Таким чином такий договір сторони визнавали і його виконували, а тому такий договір слід визнавати дійсним. Однією із сторін відчужувачів за договором був [PERSON] Він знав про укладений договір, про його виконання [PERSON] і погоджувався з порядком переходу до [PERSON] його майна в порядку виконання договору довічного утримання. [INFO] [PERSON] помер. Згідно ч. 2 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання припиняється із смертю відчужувача. За життя [PERSON] не порушував спір щодо договору довічного утримання, і погоджувався з ним. Беручи до уваги, що відчужувач, [PERSON], помер, то згідно ст. 755 ЦК України договір довічного утримання, в частині виконання [PERSON] зобов'язань щодо його утримання вважається повністю виконаним. А отже, [PERSON] на даний час є правомірним власником майна [PERSON], яке він передав за договором довічного утримання, який станом на [INFO] є повністю виконаний, а саме &frac12; частини житлової квартири, що знаходиться [ADDRESS]. Згідно ст. 3 ЦПК України право на звернення до суду має право особа за захистом своїх порушених прав. Позивачка, [PERSON], має право звернутись і вимагати захисту лише її порушених прав. Згідно договору довічного утримання вона передала відповідачу лише &frac12; частину житлової квартири [ADDRESS] і лише в цих межах вона має право вимагати захисту порушеного права. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивачка знала про укладення договору довічного утримання 19.08.2004 року у приватного нотаріуса і погоджувалася з таким порядком укладення договору та його подальшим виконанням. А тому, саме з 19.08.2004 року слід обчислювати перебіг трирічного строку позовної давності, протягом якого позивачка могла звернутися до суду з вимогою оскарження порядку укладення такого договору. Однак, у встановлений строк позовної давності позивачка не оспорювала правомірність укладеного договору, а тому такий строк пропустила. Вважає позовні вимоги [PERSON] безпідставними, а тому просить задоволити свій позов про розірвання договору довічного утримання в частині укладеного між [PERSON] та [PERSON] у зв'язку з неможливістю його подальшого виконання та залишити за [PERSON] право власності на &frac12; частину житлової квартири [ADDRESS] в порядку припинення виконання договору довічного утримання укладеного між ним та [PERSON] 19.08.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В. зареєстрованого в реєстрі за №2003. Приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу - Спариняк Л.В. в судове засідання не з'явилась, подавши письмові заперечення проти позову, в яких посилається на те, що нею 19.08.2004 року посвідченого Договір довічного утримання,по якому [PERSON], [PERSON] були відчужувачами, а [PERSON] - набувачем квартири [ADDRESS]. До неї для посвідчення договору звернулися громадяни [PERSON] та [PERSON] з проханням укласти договір довічного утримання на квартиру з громадянином [PERSON], підготувавши всі необхідні документи. Вона, як нотаріус, виконала всі необхідні процесуальні дії при посвідченні спірного договору. При посвідченні договору довічного утримання між громадянами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вона, як нотаріус, керувалась: - ст. 2 Закону України "Про нотаріат" - правовою основою діяльності нотаріату є Конституція України; - ст. 7 Закону України "Про нотаріат", в якій надається перелік законодавчих актів, у тому числі Указ Президента України; - ч. 3 ст. 1 Закону України "Про нотаріат", що відмічає "документи, оформлені державними і приватними нотаріусами, мають однакову юридичну силу"; - Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами; - Указом Президента України №932/98 від 23.08.1998 року. Саме відповідно до п. 4 розділу ХУ "Перехідні положення "Конституції України прийнято Указ Президента України від 23.08.1998 року №932/98 "Про врегулювання діяльності нотаріату в Україні". Відповідно до Конституції, Указ набирає чинності та діє, якщо на протязі 30 днів він не відмінений Верховною Радою, діє до прийняття Верховною Радою Закону з цього питання. Це дає підстави стверджувати, що видані відповідно до п. 4 розділу ХУ "Перехідні положення" Конституції України Укази Президента України мають силу Закону. Зазначений Указ набрав чинності, був доведений до відома населення /газета "Урядовий кур'єр" від 27 серпня 1998 року №164-164) і до цього часу не був скасований у встановленому Конституцією України порядку і тому на день вчинення дії на сьогодні, є обов'язковим до виконання, що й надалі відмічено Листом Міністерства юстиції України №31-40-38 від 04.09.2006 року. Громадяни, які звертаються за вчиненням нотаріальних дій, мають повне право самостійно визначатися до якого нотаріуса звернутися: державного чи приватного. Це право їм надає ст. 32 Конституції України: "ніхто не може зазнавати втручання в його особисте життя, крім випадків, передбачених Конституцією України". Вважає, що ст. 36 Закону України "Про нотаріат", на яку посилається позивач, вона не порушувала, оскільки в силу частини першої ст. 36 та частини другої ст. 34 Закону України "Про нотаріат" законодавством України на приватних нотаріусів може бути покладено вчинення й інших нотаріальних дій, що доведено нею вище, а тому просить в позові відмовити. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, свідків, перевіривши матеріали справи, суд приходить до переконання, що первісний позов підлягає до часткового задоволення, а в задоволенні зустрічного слід відмовити, виходячи з наступних міркувань. Як встановлено матеріалами справи, [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS] (копія свідоцтва про право власності на квартиру (будинок), виданого 16.08.1996 року Дрогобицьким міським бюро з приватизації державного житлового фонду згідно розпорядження від 16.08.1996 року за №240-р та зареєстрованого в Дрогобицькому ДК МБТІ та ЕО за №5862). Відповідно до копії договору довічного утримання, укладеного 19.08.2004 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу - Спариняк Л.В., [PERSON], [PERSON] передали у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS], взамін чого [PERSON] зобов'язався надати подружжю [PERSON] довічне матеріальне забезпечення у вигляді: безоплатного пожиттєвого проживання у квартирі, забезпечення щоденного триразового калорійного харчування, забезпечення одягом, надання побутових послуг, забезпечення потреб відпочинку (прогулянки, теле- і радіозв'язок, телефонний зв'язок), забезпечення послугами адвокатів, нотаріусів, забезпечення ліками. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON],[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що [PERSON] бачили лише на похоронах [PERSON] і можуть ствердити, що останній жодної матеріальної допомоги подружжю [PERSON] не надавав, не доглядав за ними і не відвідував їх. Батьки останнього деколи приїжджали в гості до подружжя [PERSON], однак жодної допомоги останнім не надавали. Відповідно до ст. 36 Закону України "Про нотаріат", приватні нотаріуси не вправі посвідчувати договори довічного утримання. Посилання відповідача та приватного нотаріуса Спариняк Л.В. на ту підставу, що Указом Президента України "Про врегулювання діяльності нотаріату в Україні" від 23 серпня 1998 р. № 932/98 встановлено: "Приватні нотаріуси мають право посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та всі інші нотаріальні дії, які вчиняються державними нотаріусами, за винятком видачі свідоцтва про право на спадщину та вжиття заходів до охорони спадкового майна" є безпідставними. Суд при вирішенні справи керується насамперед законом (ст. 129 Конституції). Відповідні положення вищезгаданого Указу не увійшли до норм Закону, в Указі Президента йде посилання на п. 4 Перехідних положень Конституції, але у цій самій нормі чітко окреслено повноваження Президента: "Президент України протягом трьох років після набуття чинності Конституцією України має право видавати схвалені Кабінетом Міністрів України і скріплені підписом Прем'єр-міністра України укази з економічних питань, не врегульованих законами, з одночасним поданням відповідного законопроекту до Верховної Ради України в порядку, встановленому статтею 93 цієї Конституції". Крім того, це питання врегульоване законом, тому Президент не міг змінювати дію Закону своїм Указом, в якому немає посилань на те, що його схвалено Кабінетом Міністрів України, він не скріплений підписом Прем'єр-міністра України. Також суд не бере до уваги посилання на Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки вона суперечить чинному Закону України "Про нотаріат". При таких обставинах позов [PERSON] в частині визнання недійсним оспорюваного договору довічного утримання з часу його укладення підлягає до задоволення. Суд не бере до уваги посилання відповідача на пропуск позивачкою встановленого трирічного строку позовної давності, оскільки, як пояснила позивачка, дізналась вона про своє порушене право лише після смерті свого чоловіка в грудні 2007 року. Разом з тим не підлягає до задоволення вимога [PERSON] в частині визнання за нею права власності на &frac12; частини квартири [ADDRESS], як спадкоємиці першої черги, оскільки питання прийняття спадщини в даному випадку повинно вирішуватись відповідно до вимог закону (звернення з відповідною заявою до нотаріальної контори, встановлення кола спадкоємців тощо). Враховуючи вище наведене, позов [PERSON] є безпідставним та задоволенню не підлягає.

Outcome: approved