Jurisdiction: civil
Date: 2008-07-06 00:00:00

В травні 2008 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до комунального підприємства “Господар” смт. Варва з зазначеним позовом. В позовній заяві позивач зазначає, що згідно наказу № 5-к від 1 березня 2008 року по КП “Господар” він був прийнятий на роботу слюсарем аварійно-відновлювальних робіт 5 розряду з 1 березня 2008 року з тримісячним випробним терміном з оплатою праці згідно штатного розпису. 18 березня 2008 року позивач [PERSON] отримав заробітну плату і дізнався, що вона йому нарахована як слюсарю 3 розряду, а не 5 розряду. Крім того, в його трудовій книжці зроблено запис, що він прийнятий на роботу слюсарем 3 розряду, згідно наказу № 28-к від 17 квітня 2008 року. Позивач просить суд: 1. Визнати недійсним наказ № 28-к від 17 квітня 2008 року, про прийняття його на роботу слюсарем аварійно-відновлювальних робіт 3 розряду з 1 березня 2008 року по КП “Господар”; 2. Зобов'язати КП “Господар” внести зміни до трудової книжки, якими визнати недійсним запис від 1 березня 2008 року про прийняття його на роботу в КП “Господар” слюсарем аварійно-відновлювальних робіт 3 розряду, а в трудовій книжці зазначити, що він був прийнятий на роботу слюсарем аварійно-відновлювальних робіт 5 розряду; 3. Стягнути з відповідача невиплачену різницю між заробітною платою слюсаря 5 та 3 розряду за березень і квітень в сумі 600 грн., моральну шкоду в сумі 1500 грн., витрати на отримання правової допомоги в сумі 500 грн. та витрати при подачі позову в суд: державне мито 25,50 грн., витрати на ІТЗ в сумі 7,50 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] уточнив позовні вимоги, викладені в п. 1 позовної заяви, зокрема, просить суд визнати недійсним наказ № 28-К від 17 квітня Про внесення змін до наказу від 1 березня 2008 року № 5-К, яким прийнято його на роботу слюсарем аварійно-відновлювальних робіт третього, а не 5 розряду. Представники відповідача Ворона В.І. та Ройко О.В. позов визнали в частині визнання недійсним наказу № 28 - К від 17 квітня 2008 року та внесення змін до запису в трудовій книжці. В решті позов не визнали. Заслухавши доводи сторін та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] був прийнятий на роботу з 1 березня 2008 року в КП “Господар” слюсарем аварійно-відновлювальних робіт 5 розряду згідно наказу № 5-к від 1 березня 2008 року, про що повідомлено позивачеві під розписку (а.с 16). Наказом № 28-к від 17 квітня 2008 року Про внесення змін до п. 20 наказу № 5-к від 1 березня 2008 року визнано недійсним, у зв'язку з допущеною помилкою при видачі цього наказу і п. 20 наказу № 5-к від 1 березня 2008 року викладено в такій редакції: “[PERSON] прийняти на роботу слюсарем аварійно-відновлювальних робіт 3 розряду з 01 березня 2008 року з тримісячним випробувальним терміном з оплатою праці згідно штатного розпису”. Також в наказі зазначено, що підставою для зміни в наказі була заява [PERSON] від 29 березня 2008 року (а.с.17). Проте судом встановлено, що [PERSON] звернувся з письмовою заявою від 29 лютого 2008 року до директора КП “Господар”, в якій просить прийняти його на роботу слюсарем 5 розряду (а.с. 12). З іншою заявою про прийняття його на роботу позивач не звертався, що визнала сторона відповідача. Крім того, наказом №5-к від 1 березня 2008 року [PERSON] був прийнятий на роботу слюсарем аварійно-відновлювальних робіт 5 розряду з 1 березня 2008 року, про що його було повідомлено під розписку (а.с. 16). Таким чином, [PERSON] вважав, що він прийнятий на роботу на умовах, які він виклав у своїй заяві, тобто, слюсарем 5 розряду, з оплатою праці згідно штатного розпису. Тому суд приходить до переконання, що трудовий договір між позивачем та відповідачем було укладено на виконання слюсаря 5 розряду, оскільки, згідно ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства або уповноваженою ним органом, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно ч. 3 ст. 32 КЗпП, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Відповідно до ст. 103 КЗпП України, про нові, або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення, власник або уповноважений орган повинен повідомити працівника не пізніше як за 2 місяці т до їх запровадження або зміни. Штатним розписом передбачено місячна оплата праці слюсаря п'ятого розряду від слюсаря третього розряду вища на 418,64 грн., за період з1 березня по 30 квітня 2008 року. Таким чином, недонарахування і недоплата заробітної плати за період з 1 березня по 30 квітня 2008 року становить 418,64 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. З цих же підстав необхідно внести і зміни до запису під №30 трудової книжки позивача [PERSON], оскільки в ній зроблено запис, що [PERSON] прийнятий слюсарем третього розряду, а не п'ятого, як це було укладено трудовим договором (а.с.9-11). Суд вважає, що позов в частині відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню, оскільки позивач [PERSON] не навів доказів про заподіяння йому моральних страждань, а посилання його на те, що він змушений був звертатися до прокуратури за захистом своїх правв, а також те, що йому відмовляли у звільненні за згодою сторін є безпідставними та суперечать матеріалам справи. У позивача [PERSON] не було законних підстав для звернення до прокуратури, оскільки згідно ч.1 ст. 221 КЗпП України трудові спори розглядаються комісіями по трудових спорах та судами. Крім того, згідно наказу від 30 квітня 2008 року №36-К [PERSON] було звільнено на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України. Стаття 237-1 передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати його нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таких підстав позивач суду не навів. Тому суд вважає, що позов в цій частині слід залишити без задоволення. Судові витрати, понесені [PERSON] слід стягнути з відповідача відповідно до задоволеного позову, в сумі 516 гривень, відмовивши в стягненні державного мита щодо частини позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди. Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно квитанцій (а.с.2, 3, 4, 7) позивач при подачі позовної заяви сплатив 538 гривень. Проте державне мито щодо стягнення моральної шкоди не може бути стягнуто з відповідача, оскільки суд відмовляє в задоволені позову в цій частині. На підставі наведеного,

Outcome: partial