Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-15 00:00:00

У березні 2007 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Зазначила, що в період шлюбу ними набуто спільне майно: житловий будинок, автомобіль марки «Сенс», автомобільний вантажний причеп, телевізор «Самсунг», відеомагнітофон «Самсунг», набір меблів для спальні, набір меблів для вітальні, диван та крісла, диван-уголок, набір меблів для кухні, тумбочка. Просила суд відійти від засади рівності часток та поділити спільне майно, виділивши їй у власність автомобіль марки «Сенс» вартістю 40500 грн., інше майно на загальну суму 33920 грн. залишити у власності відповідача. Крім того, просила стягнути з відповідача понесені судові витрати та витрати на правову допомогу. Ухвалою суду від 09 квітня 2008 року вимога [PERSON] про поділ житлового будинку, який є об'єктом незавершеного будівництва, роз'єднано у самостійне провадження. У судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала заявлені вимоги без їх зміни, посилаючись на обставини, які нею були зазначені у заяві, надала відповідні пояснення. Вимоги позивачки підтримав її представник [PERSON] Представник відповідача [PERSON], не заперечуючи проти розгляду справи без участі відповідача [PERSON], в судовому засіданні позов визнав частково. Заперечував проти поділу автомобіля марки «Сенс», посилаючись на те, що вказане майно є особистою приватною власністю відповідача. Крім того, не погодився із визначенням вартості майна, яке підлягає поділу, та щодо поділу цього майна з відступом від засади рівності часток подружжя. Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 лютого 1998 року (а.с.10). Від спільного проживання сторони мають сина [PERSON], [INFO] народження, сина [PERSON], [INFO] народження, та дочку [PERSON], [INFO]народження (а.с.8,9). Рішенням Розівського районного суду Запорізької області від 24 жовтня 2006 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.11). Після розірвання шлюбу сторони дійшли згоди щодо утримання та виховання дітей. Разом із позивачкою [PERSON] залишились дочка [PERSON] та син [PERSON], з відповідачем - син [PERSON]. Рішенням Розівського районного суду Запорізької області від 24 жовтня 2006 року [PERSON] зобов'язаний до сплати аліментів в розмірі 1/3 частки його заробітку (доходу) на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] та сина [PERSON](а.с.12). Разом з тим, позивачка [PERSON] зобов'язана сплачувати аліменти в розмірі &frac14; частки від свого заробітку (доходу) на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON]. Особи, які брали участь у справі, зазначену обставину у судовому засіданні визнали та не оспорювали. З матеріалів справи (а.с.31-37,93-97), з пояснень осіб, які брали участь у справі, з показань свідків [PERSON], [PERSON] вбачається, що під час спільного проживання та під час шлюбу сторонами придбано: автомобіль марки «Сенс» вартістю 40500 грн., автомобільний вантажний причеп вартістю 1800 грн., телевізор «Самсунг» вартістю 1700 грн., відеомагнітофон «Самсунг» вартістю 400 грн., набір меблів для спальні вартістю 1850 грн., набір меблів для вітальні вартістю 1500 грн., диван та крісла вартістю 3600 грн., диван-уголок вартістю 500 грн., набір меблів для кухні вартістю 2400 грн., тумбочка вартістю 170 грн., а всього спільного майна на загальну суму 54420 грн.. Враховуючи положення ч.1 ст.70 СК України, суд дійшов висновку, що зазначене майно є об'єктами спільної сумісної власності сторін, в яких їхні частки рівні. Посилання представника відповідача на те, що автомобіль марки «Сенс» є особистою приватною власністю відповідача [PERSON], є безпідставними, оскільки а ні відповідач, а ні його представник на підтвердження цієї обставини не надали відповідних доказів, чим не виконали вимоги ст.10 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. З цих самих міркувань суд вважав безпідставними заперечення представника відповідача щодо визначеної позивачкою [PERSON] вартості спільного майна подружжя, яке підлягає поділу. А ні відповідачем, а ні його представником не було заявлено клопотання про проведення судово-товарознавчої експертизи з метою визначення дійсної вартості спірного майна. Задовольняючи позов [PERSON] частково, суд виходив з того, що згідно ч.1 ст.11 ЦПК України він розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивачка [PERSON] не уточнила заявлені нею вимоги, враховуючи те, що ухвалою суду від 09 квітня 2008 року її вимога про поділ житлового будинку, який є об'єктом незавершеного будівництва, роз'єднано у самостійне провадження (а.с.135). За таких обставин, житловий будинок не є предметом спору між сторонами у цій справі. Відповідно до ч.3 ст.70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Суд не знайшов підстав для поділу майна сторін з відступом від засади рівності їх часток у ньому та для збільшення частки майна позивачки [PERSON]. Остання, обґрунтовуючи необхідність збільшення її частки спільного майна подружжя, послалась на те, що має на утриманні двох неповнолітніх дітей, на утримання яких відповідач [PERSON] сплачує аліменти в невеликому розмірі. Проте позивачка не надала належних доказів про розмір отримуваних від [PERSON] аліментів, про наявність заборгованості з їх виплати, чим не виконала вимоги ст.10 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Разом з тим, при вирішенні спору про поділ майна суд, враховуючи вимоги ст.71 СК України, дійшов висновку про необхідність виділити позивачеві [PERSON] телевізор «Самсунг», відеомагнітофон «Самсунг», набір меблів для спальні, набір меблів для вітальні, диван та крісла, диван-уголок, набір меблів для кухні, тумбочку, а всього майна на суму 12120 грн. з присудженням з відповідача грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно на суму 15090 грн.. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] набув у встановленому порядку право керування транспортними засобами, має водійський стаж та навички керування транспортними засобами, суд прийшов до висновку про необхідність залишити у його власності автомобіль марки «Сенс» та автомобільний вантажний причеп, а всього майна на суму 42300 грн. зі сплатою грошової компенсації на користь позивачки [PERSON]. Відповідно до ст.88 ЦПК України вимоги позивачки щодо відшкодування судових витрат підлягають задоволенню в сумі 302 грн. 10 коп., де 272 грн. 10 коп. - сума сплаченого судового збору, 30 грн. - сума оплачених витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Вирішуючи питання про відшкодування судових витрат з оплати правової допомоги, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для цього, виходячи з наступного. Частиною 2 статті 84 ЦПК України визначено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до п.2 Розділу ХІ ЦПК України «Прикінцеві та перехідні положення» ч.2 ст.84 цього Кодексу набирає чинності з моменту набрання чинності відповідним законом. До цього часу граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється Кабінетом Міністрів України, а саме, Поставою Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» від 27 квітня 2006 року №590 (далі за текстом - Постанова). Частиною 1 статті 56 ЦПК України визначено, що правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. 02 листопада 2006 року позивачка [PERSON] уклала з юристом-правознавцем [PERSON] угоду про надання правової допомоги при розгляді в суді даної цивільної справи (а.с.40). Під час розгляду справи в суді [PERSON] приймав участь в якості представника позивачки [PERSON], користувався відповідними процесуальними права та обов'язками. Разом з тим, не можна ототожнювати представника із особу, яка надає правову допомогу. Остання особа належить до інших учасників процесу, а представник - до осіб, які беруть участь у справі. Тому особа, яка надає правову допомогу, на відміну від представника, не діє від імені іншої особи, не користується правами представника і не несе його обов'язків. Позивачка [PERSON] не просила суд відповідною ухвалою допустити до участі у справі особу, яка має право на надання правової допомоги. Таким чином, суд не має підстав для присудження з [PERSON] на користь [PERSON] компенсації понесених нею витрат на правову допомогу.

Outcome: partial