Jurisdiction: civil
Date: 2008-07-06 00:00:00

Представник відповідача позову не визнав та по суті спору вважає, що заявлені вимоги є необгрунтованими. Вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи суд вважає, що у задоволенні заявлених вимог слід відмовити виходячи з наступного. Як вбачається з наданих сторонами письмових доказів [PERSON] звернувся до Богородчанського районного суду з позовом у якому просив стягнути з [PERSON] у його користь 15509 гривень 78 коп. у відшкодування матеріальної та 3000 гривень у відшкодування моральної шкоди, що мала місце в результаті дорожньо-транспортної пригоди внаслідок зіткнення автомобілів якими керували сторони. При цьому [PERSON] ( онук позивача, зі слів його представника ) керував по довіреності автомобілем власником якого вважається позивач ( а.с. 4 ). Ведення справи в суді [PERSON]доручив своєму представнику [PERSON] котрий заявив Богородчанському районному суду клопотання про залучення до участі у вирішенні спору в якості співвідповідача також і позивача по даній справі та про накладення арешту на автомобіль позивача з метою забезпечення першого позову. Суд клопотання представника задовольнив, але по апеляційній скарзі з боку позивача по даній справі ухвала Богородчанського районного суду від 01 грудня 2006 року про накладення арешту на автомобіль була скасована ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2007 року, у якій було зазначено, що суд постановив цю ухвалу з порушенням вимог чинного законодавства ( а.с. 12 ). А ще перед цим 17 січня 2007 року Богородчанський районний суд своєю ухвалою провадження по вказаній вище справі закрив у зв”язку з тим, що один з відповідачів за позовом [PERSON] у добровільному порядку задовольнив його вимоги. На підставі ухвали Богородчанського районного суду від 01 грудня 2006 року державний виконавець ДВС у Богородчанському районі 05 грудня 2006 року відкрив провадження по ній ( а.с. 8 ), і в той же день було складено акт опису й арешту автомобіля належного позивачу по справі ( а.с. 9-10 ). І в цьому акті було зазначено, що на автомобіль встановлено такі обмеження права користуватися ним : не приховувати, не відчужувати ( а.с. 10 ). Ніяких інших обмежень щодо використання автомобіля ні в ухвалі суду ні в акті державного виконавця не накладалось. Тому твердження представника позивача про те, що позивач внаслідок накладення арешту не міг тривалий час користуватись своїм автомобілем ( у віці як пояснив його представник приблизно 78 років ) нічим не підтверджуються. З цього приводу представник позивача не надав суду жодних доказів. При цьому суд враховує і те, що арешт накладав суд своєю ухвалою яка була винесена з порушенням закону. Вини в цьому відповідача не було. До представника відповідача як пояснив представник позивача він претензій не має. Тому суд не вбачає і підстав для того щоб вважати як це зазначає представник позивача про те, що відповідач у вказаній вище цивільній справі в якості позивача недобросовісно здійснював свої права і заявив безпідставний позов до нього і безпідставно звернувся до суду з заявою про забезпечення позову в вигляді накладення арешту на автомобіль. За порушення чинного законодавства іншими особами чи судом громадянин від імені якого звернувся до суду його представник з заявою про накладення арешту, не повинен нести відповідальності оскільки загальний принцип відповідальності за шкоду - це вина іншої сторони. У ст. 1167 Цивільного Кодексу України зазначається, що моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків передбачених ч. 2 цієї статті ( моральна шкода завдана органами влади ). Твердження представника позивача що у діях відповідача [PERSON] був прямий умисел щодо притягнення його відповідачем у вказаній справі і в накладенні арешту на його автомобіль і з його боку наявна вина у формі умислу, що він знав, що згідно ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, тому і повинен нести відповідальність за заявленими вимогами теж є необгрунтованою. Представник позивач вказує, що у зв”язку з вказаною протиправною на його думку поведінкою відповідача по даному позову він понад два з полоною мсяці не міг здійснювати свої правомочності власника втомобіля необгрунтовані, не відповідають дослідженим судом доказам, Що від такого страждали і члени сім”ї позивача теж жодних доказів. А те що як вказує представни позивача він змушений за захистом свого права звертатися в судові інстанції, і розгляд справи триває близько півтора року, що теж тягне моральні страждання, то це теж є необгрунтованим і не тягне за собою відповідальності та стягнення моральної шкоди. Сам по собі факт притягнення як співвідповідача до розгляду у іншій справі ( куди сам позивач не ходив, а був його представник ) не може бути підставою для стягнення моральної шкоди. Особливо з врахуванням і того факту, що шкода матеріальна [PERSON] була спричинена автомобьілем власником якого є позивач. икладені обставини дають підстави прийти до висновку, що зазначені представником позивача фактичні обставини не можуть бути підставою для задоволення заявлених вимог. На підставі викладеного, ст.ст. 3,4,10,11,58-60 ЦПК України, ст.ст. 116,1167, 1187 Цивільного Кодексу україни,

Outcome: approved