Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-29 00:00:00

26 листопада 2007 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право користування та оформлення у приватну власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та підсобного господарства загальною площею 0,60 га, наданої безкоштовно у приватну власність і постійне користування відповідно до рішення восьмої сесії другого скликання Пісківської сільської ради від 04.02.1997 року та визнати недійсним пункт 2 рішення виконкому Пісківської сільської ради №18 від 08.07.1997 року про внесення змін до рішення сесії Пісківської сільської ради від 04.02.1997 року. В обґрунтування своїх вимог вказувала, що їй на підставі рішення Пісківської сільської ради від 04.02.1997 року безкоштовно було передано у приватну власність і постійне користування земельну ділянку загальною площею 0,60 га, в тому числі для обслуговування підсобного господарства -0,35 га і для обслуговування будинку -0,25 га. Проте, при оформленні спадщини після померлого сина [PERSON] їй стало відомо, що 08 липня 1997 року виконавчим комітетом Пісківської сільської ради було прийнято рішення №18, яким були внесені зміни до рішення Пісківської сільської ради від 04.02.1997 року, відповідно до яких у її власність передавались земельні ділянки для обслуговування житлового будинку розміром 0,23 га, для ведення особистого підсобного господарства -0,13 га, а у власність її сина [PERSON] - для обслуговування житлового будинку 0,24 га земельної ділянки та для ведення особистого підсобного господарства -0,08 га., тобто у неї незаконно вилучено частину земельної ділянки, чим порушені її права, так як добровільно від земельної ділянки вона не відмовлялась. Позивач вважає, що зазначене рішення виконкому від 04.02.1997 року є незаконним, оскільки прийнято з перевищенням наданих виконкому сільської ради повноважень та з порушенням встановленого порядку і способу прийняття такого рішення, про існування такого рішення її не було повідомлено. В січні 2008 року [PERSON] подала до суду уточнену позовну заяву, в якій просила визнати недійсним п.2 рішення виконкому Пісківської сільської ради Бобровицького району №18 від 08.07.1997 року про внесення змін до рішення сесії Пісківської сільської ради від 04.02.1997 року, визнати недійсним Державний акт про право власності на землю від 30.12.1997 року, виданий на підставі рішення виконкому Пісківської сільської ради №18 від 08.07.1997 року на ім”я [PERSON], визнати за нею право приватної власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та підсобного господарства в розмірах, визначених рішенням Пісківської сільської ради від 04.02.1997 року. Ухвалою Бобровицького районного суду від 09 січня 2008 року позовні вимоги [PERSON] об”єднані в одне провадження. Ухвалою суду від 15 січня 2008 року до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача, було залучено[PERSON], [PERSON], [PERSON]. Ухвалою суду від 28 січня 2008 року [PERSON] та [PERSON] були залучені до участі в справі в якості співвідповідачів. Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 17 березня 2008 року позовні вимоги [PERSON] задоволено в повному обсязі. В апеляційній скарзі відповідач [PERSON] просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що суд дав неправильну юридичну оцінку фактичним обставинам справи, неповно з”ясував суттєві обставини, що мають значення для справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права. Так, суд не взяв до уваги, що [PERSON] добровільно 06.05.1997 року подала до Пісківської сільської ради заяву, в якій просила вилучити з її користування земельну ділянку площею 0,25 га для застройки сину [PERSON], що свідчить про те, що [PERSON] відмовилась від права власності на частину належної їй земельної ділянки. Суд безпідставно прийшов до висновку, що підпис на заяві від 06.05.1997 року виконаний не [PERSON]. Той факт, що заява підписана саме позивачкою підтвердив свідок [PERSON]. Також, апелянт вказує, що висновок суду про те, що вилучення земельних ділянок є виключною компетенцією сільських рад є необгрунтованим, оскільки Земельним кодексом України передбачено, що повноваження щодо надання, вилучення земельних ділянок можуть передаватись органам державної виконавчої влади або органам місцевого самоврядування. Рішенням сесії Пісківської сільської ради від 29.12.1994 року такі повноваження Пісківської сільської ради були передані виконавчому комітету. Суд не звернув увагу на те, що на даний час залишається чинним рішення виконкому Пісківської сільської ради №16 від 21.05.1997 року про вилучення у позивачки [PERSON] земельної ділянки площею 0,25 га та надання її [PERSON] На думку апелянта, суд, ухвалюючи рішення про задоволення позову, безпідставно прийняв до уваги, що відповідач [PERSON], який є головою Пісківської сільської ради, визнав позовні вимоги [PERSON] Апелянт [PERSON] зазначає, що судом не застосовано строки позовної давності, і при цьому суд посилався на норм ЦК України в редакції 2004 року, проте спірні правовідносини виникли ще у 1997 році, а тому в даному випадку повинні бути застосовані норми ЦК України в редакції 1963 року. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Пісківської сільської ради народних депутатів Бобровицького району Чернігівської області (другої сесії другого скликання) від 29 грудня 1994 року відповідно до ст. 3 Земельного кодексу України передані повноваження сільської ради щодо надання та вилучення земельних ділянок виконавчому комітетові, за винятком тих, що є виключною компетенцією сільської ради (а.с.28). Таке рішення відповідає нормам Земельного кодексу України, який був чинний станом на 1994 рік. Рішенням Пісківської сільської ради народних депутатів Бобровицького району Чернігівської області (восьма сесія другого скликання) від 04 лютого 1997 року передано безкоштовно у приватну власність та постійне користування земельну ділянку [PERSON] загальною площею 0,60 га, в тому числі для особистого підсобного господарства - 0.35 га, для обслуговування житлового будинку - 0,25 га.(а.с.8). Згідно поданих заяв [PERSON] та [PERSON] від 06.05.97 року (а.с.75, 76) рішенням виконавчого комітету Пісківської сільської ради народних депутатів від 21 травня 1997 року № 16 вилучено земельну ділянку з користування [PERSON] площею 0,25 га та надано її [PERSON] для будівництва житлового будинку (а.с. 87). Рішенням виконавчого комітету Пісківської сільської ради від 08.07.97 року внесено зміни до рішення сесії від 04.02.97 року, а саме зазначено, що „...рішення читати в слідучій редакції: Передати у приватну власність [PERSON] земельні ділянки - для обслуговування житлового будинку - 0,23 га, для ведення особистого підсобного господарства - 0,13 га. Передати у приватну власність [PERSON] земельні ділянки - для обслуговування житлового будинку - 0,24 га, для ведення особистого підсобного господарства - 0,08 га.” (а.с.7). На підставі цього рішення 30.12.97 року [PERSON] та [PERSON] були видані державні акти на право приватної власності на земельну ділянку. Позивачка, уточнивши свої позовні вимоги, просить визнати недійсним п. 2 рішення виконкому від 08.07.97 року, оскільки воно видано з перевищенням наданих виконкому повноважень, ним незаконно вилучено частину земельної ділянки, чим порушенні її права. Проте, дані вимоги позивачки не можуть бути задоволені, оскільки позивачка пропустила строк звернення до суду за захистом свого права. Відповідно до вимог ст. 71 ЦК України в редакції 1963 року загальний строк для захисту права встановлюється тривалістю у 3 роки. Як вбачається з матеріалів справи, про рішення виконкому позивачка знала ще в 1997 році, оскільки: 06.05.1997 року писала заяву, якою просила вилучити з її користування земельну ділянку 0,25 га та передати сину [PERSON] для забудови (а.с.76); погоджувала межі земельних ділянок при приватизації землі [PERSON], яка здійснювалась у розмірах відповідно до оскаржуваного рішення виконкому (а.с.67), претензій стосовно розмірів земельних ділянок не пред”являла (а.с.219); отримала державний акт на земельну ділянку 30.12.97 року (а.с.89), згідно якого земельна ділянка відповідно до цього ж рішення виконкому приватизована на її ім”я у розмірі 0,36 га (а.с.209-215). Крім того, [PERSON] на своїй приватизованій земельній ділянці [ADDRESS] збудував житловий будинок з надвірними будівлями (а.с.77-83), але не встиг оформити на нього правовстановлюючі документи, про що не заперечувала позивачка, подавши 21.02.2007 року позов до суду, в якому просила визнати за нею право власності на цей будинок в порядку спадкування після смерті [PERSON] (справа № 2-422/07 за позовом [PERSON] до Пісківської сільської ради про визнання права власності на нерухоме майно, яка перебувала в провадженні Бобровицького районного суду Чернігівської області). Відповідно до вимог ст. 76 ЦК України перебіг строку позовної давності починається з того часу, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права. Враховуючи вищевикладені факти, позивачка і знала, і повинна була знати про рішення виконкому від 18.07.1997 року № 18. Позивачкою не наведено будь-яких доказів стосовно поважності пропуску строку позовної давності. ЇЇ доводи стосовно того, що вона не знала про існування оскаржуваного рішення не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, а навпаки спростовуються вищезазначеними доказами. Відповідно до ст. 80 ЦК України в редакції 1963 року закінчення строку позовної давності до пред”явлення позову є підставою для відмови в позові. Посилання суду 1 інстанції на ст. 268 ЦК України в редакції 2004 року є безпідставним, оскільки правовідносини між сторонами виникли ще в 1997 році, регулювались нормами ЦК України в редакції 1963 року, а тому суд і повинен був їх застосовувати. Відповідно до п. 6 Перехідних та прикінцевих положень ЦК України в редакції 2004 року правила Цивільного кодексу України в редакції 2004 року про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред”явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим кодексом. У даному випадку строк позовної давності сплив ще в 2000 році. Не можуть бути вірними висновки суду 1 інстанції і стосовного того, що правовідносини, що виникли в 1997 році, продовжують існувати після набрання чинності новим ЦК України, оскільки правовідносини між позивачкою та Пісківською сільською радою виникли в 1997 році, тоді і вирішилось питання надання земельної ділянки та її приватизація. Оскільки судом 1 інстанції невірно застосовано норми матеріального права, то відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення суду про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed