Jurisdiction: civil
Date: 2008-06-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір міни від 09.08.2005 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] та визнати за ним право власності на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] , посилаючись на те, що з 1985 року перебував у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] , від яких вони мають двох дітей – [PERSON] та [PERSON] , [INFO] року народження. Вони проживали за адресою [ADDRESS] , вели спільне господарство та мали сумісний бюджет. Спірне домоволодіння, яке було предметом міни між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , вони будували за спільні кошти під час сумісного проживання. В серпні 2005 року йому стало відомо, що [PERSON] без його відома уклала із зазначеними особами договір міни вказаного домоволодіння на квартиру [ADDRESS] , що належала останнім. Цим [PERSON] порушила його майнові права. В судовому засіданні позивач, його представник та адвокат уточнили заявлені позовні вимоги, просили визнати недійсним свідоцтво про право власності на домоволодіння [ADDRESS] від 05.08.2005 року; визнати недійсним рішення виконавчого комітету Комишанської селищної ради Комсомольського району м.Херсона № 36 від 05.04.2005 року в частині визнання за [PERSON] права власності на домоволодіння [ADDRESS] ; визнати недійсним договір міни домоволодіння [ADDRESS] на квартиру [ADDRESS] від 09.08.2005 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності на 54/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , відповідно до варіанту № 2 додаткового висновку будівельно-технічної експертизи від 19 травня 2007 року. В судовому засіданні позивач пояснив, що з 1986 року по 2005 рік проживав у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] Після народження дітей в [INFO] році вони вирішили збудувати в с.Приозерне будинок, щоб використовувати його як дачу. Учгосп «Приозерне» виділив йому земельну ділянку в с.Комишани під будівництво будинку, яку він згодом оформив на ім’я [PERSON] Він мав значний дохід, оскільки працював заступником головного лікаря лікарні ім. О.А. Тропіних, та половину заробітної плати віддавав на будівництво. Також він самостійно купував будівельні матеріали, робив скважину, водопровід, купував труби, привіз санітарну кабіну, яку вони використали як надвірний туалет та душ, наймав працівників на будівництво та платив їм. Згодом [PERSON] дізнався, що [PERSON] оформила документи, яким будинок був прийнятий в експлуатацію, на своє ім’я та уклала без його відома угоду, якою обміняла сумісне домоволодіння на квартиру. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що дійсно з 1986 року [PERSON] перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] Вони проживали по [ADDRESS] разом з батьками чоловіка. У [INFO] році у них народилися доньки, і вони вирішили побудувати будинок в сел.Приозерне. На підставі рішення селищної ради в 1990 році їй під будівництво було виділено земельну ділянку, площею 0,9 га. Будівництвом вона займалася сама, на кошти від продажу квартири по [ADDRESS] та дачі на річці Дніпро. [PERSON] купувала будівельні матеріали, наймала робітників для кладки стін. Інші роботи проводила сама з допомогою родичів. Будинок був фактично побудований в 1993 році, а прийнятий в експлуатацію в 2005 році, коли з [PERSON] вона вже не проживала. Якщо позивачем і надавалась допомога по будівництву будинку, то це не тягне ніяких правових наслідків, оскільки тільки після введення в дію Сімейного Кодексу України сумісно нажите майно між чоловіком та жінкою в період фактичних шлюбних відносин, може бути визнане спільною сумісною власністю. Вважають, що експертиза № 186 від 22.10.2006 року та додаткові експертизи № 70 від 16.04.2007 року та № 108 від 19.05.2007 року проведені не правильно, просили в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що в 2004 році вона познайомилася з [PERSON] через агентство, оскільки мала намір обміняти квартиру на будинок. Вони домовилися про обмін, і коли [PERSON] оформила на себе право власності на будинок, вони уклали договір міни домоволодіння [ADDRESS] на квартиру [ADDRESS] . Представник третьої особи – виконавчого комітету Комишанської селищної ради Комсомольського району м.Херсона в судовому засіданні поклався на розсуд суду, пояснивши, що [PERSON] звернулася до Комишанської селищної ради із заявою про введення в експлуатацію будинку [ADDRESS] та надала всі необхідні документи. Оскільки всі документи були видані на ім’я [PERSON] , рішенням виконавчого комітету Комишанської селищної ради Комсомольського району м.Херсона № 36 від 05.04.2005 року зазначений будинок було введено в експлуатацію. На підставі зазначеного рішення [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на вказаний будинок. Третя особа – приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не з’явилася, заявою просила розглянути справу у її відсутності, покладаючись на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Нормами Кодексу про брак та сім’ю України, що діяв на час виникнення правовідносин між сторонами та будування спірного будинку, не передбачалося яких-небудь правових наслідків фактичного сумісного проживання чоловіка та жінки. Таким чином особи, які внаслідок спільної праці за час фактичних шлюбних відносин придбали майно, набувають право власності на нього згідно з п.1 ст.17 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 року. Відповідно п.1 ст.17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім’ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 1986 року перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких у [INFO] році у них народилися доньки – [PERSON] та [PERSON] , про що в книзі реєстрації актів цивільного стану міського відділу РАЦС є відповідно записи №№ 1403,1404 від 10.08.1988 року. Наказом № 22 від 10.04.1990 року по учгоспу «Приозерне» [PERSON] було виділено земельну ділянку площею 0,06 га за адресою [ADDRESS] для житлового будівництва. Рішенням № 32 виконавчого комітету Комишанської селищної ради народних депутатів від 15.05.1990 року цей наказ було затверджено. Рішенням № 11 виконавчого комітету Комишанської селищної ради від 04.02.1992 року за [PERSON] була закріплена земельна ділянка площею 0,03 га до наявної земельної ділянки площею 0,06 га, та всього передано в постійне користування земельну ділянку площею 0,09 га по [ADDRESS] . Рішенням виконкому № 36 від 05.04.2005 року виконавчого комітету Комишанської селищної ради за [PERSON] затверджено акт прийому одноповерхового житлового будинку з надвірними забудовами по [ADDRESS] . З інвентарної справи № 33150 за адресою [ADDRESS] вбачається, що спірний будинок та надвірні споруди збудовані в 1990 році, але з пояснень сторін вбачається, що будівництво будинку та надвірних споруд велося, в основному, з 1990 по 1993 роки, а оздоблювальні роботи – до середини 2004 року. Свідчень, що між [PERSON] та [PERSON] укладалася письмова угода щодо спірного майна, суду не надано. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що допомагав [PERSON] через приватного підприємця купувати цеглу, яка останньому за його словами потрібна була для будівництва дачі в с.Приозерне м.Херсона. Свідок [PERSON] також пояснила, що [PERSON] завозив на будівництво будинку в с.Приозерне будівельні матеріали та сам там працював. Свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що у [PERSON] була квартира, яку вона продала, а гроші використовувала для будівництва будинку в с.Приозерне. Вона купувала будівельні матеріали на заводі напівпровідникових приладів, на якому працювала. Свідок [PERSON] пояснила, що працювала разом з [PERSON] на заводі напівпровідникових приладів з 1986 по 1993 роки. [PERSON] просила її купити цеглу для будівництва будинку в с.Приозерне. Вона виписувала накладні на своє ім’я, але гроші на це давала [PERSON] Свідок [PERSON] пояснив, що допомагав сторонам по справі у будівництві житлового будинку в с.Приозерне. Свідок [PERSON] пояснила, що бачила, як [PERSON] з [PERSON] робили крівлю, підмостку. [PERSON] штукатурила та стелила підлогу. У суду немає підстав ставити під сумнів достовірність фактів, повідомлених свідками, даних про їх зацікавленість в результаті розгляду справи не виявлено. Таким чином, оцінюючи всі зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що [PERSON] набула право власності на житловий будинку [ADDRESS] незаконно, оскільки зазначений будинок є об’єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , в звязку з чим свідоцтво про право власності на вказане домоволодіння від 05.08.2005 року та рішення виконавчого комітету Комишанської селищної ради Комсомольського району м.Херсона № 36 від 05.04.2005 року в цій частині є недійсними. З наданих [PERSON] та [PERSON] документів вбачається, що вони обидва приймали активну участь у будівництві житлового будинку [ADDRESS] . Суд при визначенні розміру часток сторін у зазначеному будинку, вважає їх умовно рівними. Відповідно до висновку додаткової судово-будівельної експертизи № 108 від 19.05.2007 року загальна вартість робіт по будівництву житлового будинку та надвірних споруд в [ADDRESS] складає 178 424 грн., з них кошторисна вартість будинку з урахуванням вкладу [PERSON] складає 91 512 грн., або 51/100 частин від вартості всієї будівлі, а [PERSON] – 86 912 грн., або 49/100 частин від вартості всієї будівлі. Суд погоджується з висновками вищевказаної експертизи, оскільки вона проведена з дотриманням закону та з урахуванням наданих суду письмових доказів, в зв’язку з чим позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1-3 ст.203 цього Кодексу. Згідно зі ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Договір міни будинку [ADDRESS] на квартиру [ADDRESS] від 09.08.2005 року, був укладений з однієї сторони [PERSON] і з другою сторони [PERSON] та [PERSON] без урахування того, що зазначений будинок є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Тобто, даним договором були порушені права та інтереси [PERSON] як власника, в зв’язку з чим він є недійсним. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов’язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. В судовому засіданні [PERSON] пояснила, що при обміні вона сплатила [PERSON] різницю у вартості обмінюваного майна в сумі 2120 грн., про що надала нотаріально посвідчену заяву. [PERSON] не заперечувала проти отримання від [PERSON] даної суми. Таким чином, [PERSON] повинна повернути [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] , повернути [PERSON] 2120 грн., а [PERSON] та [PERSON] повинні повернути [PERSON] та [PERSON] будинок [ADDRESS] . На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial