Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-15 00:00:00

У суд з позовом звернувся [PERSON], який просить визнати нечинним рішення Вишнівської сільської Ради Любомльського району від 06.11.2007 року №11/8; незаконною бездіяльність Ради по розгляду його заяви про передачу у власність земельної ділянки; визнати за позивачем право на отримання у приватну власність шляхом безоплатної приватизації земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,25 та для ведення особистого селянського господарства площею 0,28 га. Вимоги обґрунтував тим, що 31.03.2004 року сільською Радою прийнято рішення про надання йому дозволу на розробку проекту відведення вказаних земельних ділянок. На виконання рішень Ради підготовив проектну документацію, отримавши позитивні висновку компетентних служб та органів. 09.09.2004 року за №16/4 Радою прийнято рішення про передачу позивачу у власність обох земельних ділянок. 24.12.204 року останнє рішення самою ж Радою було скасоване через порушення процедури його ухвалення. Законність рішення від 24.12.2004 року підтверджено судовими рішеннями. _______________________________________________________________________ 1 інстанція Код суду - 0310 Оскільки інших, крім процедурних, порушень встановлено не було, 12.06.2007 року повторно звернувся із заявою про передачу у власність земельних ділянок. В порушення встановлених законом строків рішення по заяві було прийнято лише 06.11.2007 року за №11/8. При цьому з мотивів наявності спору про межі земельних ділянок з [PERSON] сільська Рада відмовила в приватизації ділянки площею 0,28 га, залишивши її в землях запасу. Стосовно ділянки площею 0,25 га рішення взагалі не прийнято. Вважає оскаржуване рішення незаконним, оскільки тим самим Рада позбавила його права на безоплатну приватизацію. Звертає увагу на рішення Ради від 09.06.2004 року №15/8, яким на підставі висновку комісії Ради затверджено межу земельної ділянки із [PERSON] В судовому засіданні позивач від вимог про визнання незаконною бездіяльності Ради по розгляду його заяви про передачу у власність земельної ділянки площею 0,25 га відмовився і ця відмова прийнята судом. В решті позову вимоги з наведених вище підстав позивач підтримав. Представники відповідача позов не визнали і пояснили, що попередні рішення Ради про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність позивачу спірної земельної ділянки скасовано. На сесію, де приймалось оскаржуване рішення, позивач не надав проектної документації ні в оригіналі, ні в копіях, через що був відсутній предмет розгляду. Вважають, що Рада має право надавати землі, однак це не є її обов'язком. При цьому Радою враховано наявність земельного спору між позивачем та [PERSON] і їм запропоновано врегулювати цей спір добровільно. Розгляд земельних спорів також відносить до компетенції Ради, тому вважають оскаржуване рішення законним. Як третя особа [PERSON] в суді проти позову заперечив і пояснив, що має претензії на спірну ділянку, оскільки про перехід права на неї домовився з попереднім землекористувачем. Ствердив, що у Раду з приводу надання ділянки у власність чи користування не звертався. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. 01.03.2004 року за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS]. Згідно з рішеннями Вишнівської сільської Ради від 31.03.2004 року №№13/9, 13/10 [PERSON] надано дозвільна розробку проектів відведення земельних ділянок відповідно для ведення особистого селянського господарства із земель запасу та для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель із земель резерву. Згідно з рішенням Вишнівської сільської Ради від 09.06.2004 року №15/8 затверджено межі земельних ділянок між [PERSON] та [PERSON] відповідно до виготовленої позивачем технічної документації. Позивачем виготовлено технічну документацію із землеустрою земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства та для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Документація погоджена із відділом земельних ресурсів Любомльської райдержадміністрації, головним архітектором Любомльського району, головним державним санітарним лікарем Любомльського району, Державним управлінням екології та природних ресурсів у Волинській області. Згідно із рішенням Вишнівської сільської Ради від 09.09.2004 року №16/4 проект землеустрою обох земельних ділянок затверджено, [PERSON] передано у власність для будівництва ьа обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, ведення особистого селянського господарства ділянку площею о,53 га із земель запасу. Рішенням Вишнівської сільської Ради від 24.12.2004 року №17/5 за результатами розгляду протесту Любомльського міжрайонного прокурора рішення Ради від 09.09.2004 року №16/4 скасовано. Підставою скасування попереднього рішення стали порушення процедури його ухвалення. Законність рішення №17/5 стверджена постановою Любомльського районного суду від 26.02.2007 року та ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.06.2007 року. 12.06.2007 року позивач звернувся до Вишнівської сільської Ради із повторною заявою про затвердження проекту землеустрою та надання йому у власність земельної ділянки площею 0,53 га. Оскаржуваним рішенням Ради від 06.11.2007 року №11/8 земельну ділянку площею 0,28 га залишено в землях запасу. Щодо ділянки площею 0,25 га рішення Радою не прийнято. При цьому з тексту рішення вбачається, що воно приймалось за результатами заяв як позивача, так і суміжного землекористувача [PERSON], між якими існує земельний спір. Вказаним особам Рада рекомендувала до наступної сесії дійти згоди щодо поділу ділянки. Згідно із ч.ч.1, 2, п.«в» ч.3 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Згідно із ч.ч.6-9 ст.117 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної сільської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідна місцева сільська рада розглядає заяву і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд органу місцевого самоврядування. Сільська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. Згідно із п.п.«б», «г» ч.1 ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара; для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара. Таким чином, по справі встановлено, що позивач дотримав встановленого законом порядку набуття права власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства: він проживає в сільській місцевості, звернувся із заявою до Ради, яка надала дозвіл на виготовлення проекту землеустрою. Проектна документація погоджена з усіма визначеними законом органами. Земельна ділянка вільна, відноситься до земель запасу та призначена для ведення особистого селянського господарства, прилягає до належних [PERSON] земель, наданих для обслуговування житлового будинку. Жодні рішення про надання спірної земельної ділянки іншим особам Радою не розглядались і не приймались. Позивач раніше своє право на безоплатну приватизацію земельних ділянок не реалізовував. Прийняттям оскаржуваного рішення про залишення спірної земельної ділянки серед земель запасу Рада фактично відмовила позивачу у реалізації його потенційного права на землю. Як вбачається з мотивувальної частини цього рішення, підставою для його прийняття за фактичними обставинами став спір між [PERSON] та [PERSON] В той же час останній та представники відповідача в суді заявили, що [PERSON] заяв про надання земельної ділянки чи дозволу на виготовлення проекту землеустрою у Раду не подавав і доказів цього не надали. Необґрунтованими є твердження представників відповідача про відсутністю предмета розгляду під час прийняття рішення. У його тексті відсутні будь-які посилання на відсутність проектної документації чи її неподання позивачем. Згідно із ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно із ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно із ч.3 ст.10 Закону України «Про особисте селянське господарство» органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування в межах своїх повноважень сприяють особистим селянським господарствам у виділенні земельних ділянок єдиним масивом. Згідно із ч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Згідно із ч.11 ст.118 ЗК України у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. Згідно з п.п.«а», «г» ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення є незаконним, оскільки порушує право позивача на землю, в тому числі на конкретно визначену ділянку. Саме рішення не містить законних підстав, обґрунтованих і вмотивованих фактичних обставин для його прийняття, а в судовому засіданні представники Ради не навели жодних переконливих доказів, за якими позивач позбавлений права на реалізацію свого права. Твердження представників Ради про те, що орган місцевого самоврядування має право надавати землю, однак не зобов'язаний безумовно приймати таке рішення, є помилковими і суперечать вимогам ст.ст.14, 19 Конституції України, ст.116, 121 ЗК України, ст.10 Закону України «Про особисте селянське господарство». Таким чином, суд вважає, що вимоги про визнання рішення Ради нечинним та його скасування є законними, обґрунтованими і підлягають задоволенню. У позовній заяві [PERSON] зазначив спосіб захисту порушеного права. Такий спосіб відповідає вимогам ст.152 ЗК України, тому з врахуванням ст.11 ЦПК України в цій частині вимоги підлягають задоволенню з визначенням місцеположення та меж земельної ділянки. Згідно зі ст.88 ЦПК України судові витрати у формі судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення слід покласти на відповідача. При цьому розмір судового збору відповідно до п.10 ч.1 ст.80 ЦПК України, підпунктів «а», «г» п.1. ст.3 Декрету КМ України «Про державне мито» складатиме 11,90 гривень. Зайво сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з місцевого бюджет.

Outcome: approved