Jurisdiction: civil
Date: 2008-07-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача ТОВ ”Золотоніський завод залізобетонних виробів” про поновлення на роботі, стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 01 травня 2007 року він був прийнятий на посаду комерційного директора згідно наказу № 04-0 від 30.04.2007 року. 11 березня 2007 року позивачем була написана заява про звільнення його за власним бажанням, проте цього ж дня він звернувся із письмовою заявою про відкликання заяви про звільнення його за власним бажанням. В період з 11 березня по 18 березня 2008 року він постійно перебував на робочому місці та виконував свої функціональні обов'язки. 18 березня 2008 року позивача було ознайомлено з наказом №39-О від 11 березня 2008 року про звільнення із займаної посади за власним бажанням на підставі раніше поданої заяви позивача, яку він відкликав та з наказом №27 від 18 березня 2008 року заборонено доступ на територію підприємства. У зв'язку з неправомірними діями відповідача йому завдано моральної шкоди ,яка виявилася в тому, що він переніс моральні страждання так як було порушено його право, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тому просив суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 5000 грн. та середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 18 березня по 14 квітня 2002 року. В судовому засіданні представник позивача змінив позовні вимоги та просив суд стягнути з відповідача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.03.2008 року по 03.07.2008 року в сумі 7761 грн. 84 коп. та моральну шкоду в сумі 5000 грн. Представник відповідача, як початкові так і змінені позовні вимоги не визнав і просив суд відмовити позивачеві в задоволенні позовних вимог та пояснив суду, що позивач власноручно написав заяву про звільнення його за власним бажанням і не звертався до відповідача про відкликання даної заяви. Крім того представник відповідача пояснив, що позивач не знаходився на робочому місці та не виконував свої функціональні обов'язки у період з 11.03.2008 року по 18.03.2008 року, а також зазначив, що формулювання причини звільнення позивача у його трудовій книжці не є перешкодою для його працевлаштування, тому просив відмовити в позовних в частині стягнення середньомісячного заробітку та моральної шкоди, а також пояснив, що на даний час посада позивача являється вакантною і нікого не неї не прийнято. Крім того в судовому засіданні представник відповідача визнав той факт, що заява позивача не була зумовлена неможливістю продовжувати роботу та не зміг пояснити суду чому не було витримано відповідачем двотижневий термін гарантований ст.38 КЗпП України з моменту написання заяви позивачем про звільнення його з посади, і не зміг пояснити, з якою метою 18 березня 2008 року було винесено наказ про заборону допуску на територію підприємства. Суд, вислухавши доводи представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав: Відповідно до трудової книжки [NUMBER] від 02 березня 2005 року, що належить [PERSON], вбачається, що позивач згідно наказу №04-О від 30 квітня 2007 року був прийнятий на посаду комерційного директора на підприємство відповідача, а 11 березня 2008 року був звільнений на підставі наказу №39-О із займаної посади за власним бажанням. Згідно наказу №04-0 від 30 квітня 2007 року виданого ТОВ ”Золотоніський завод залізобетонних виробів”, вбачається, що позивача було прийнято на посаду комерційного директора з 01 травня 2007 року. Відповідно до наказу №39-О від 11 березня 2008 року виданого ТОВ ”Золотоніський завод залізобетонних виробів”, вбачається, що [PERSON] був звільнений з підприємства відповідача за власним бажанням на підстав заяви позивача від 11.03.2008 року, з яким позивач був ознайомлений 18 березня 2008 року та з наказом від 18 березня 2008 року про заборону доступу на територію підприємства. Згідно наказу №27 від 18 березня 2008 року виданого ТОВ ”Золотоніський завод залізобетонних виробів”, вбачається, що позивачу заборонено доступ на територію підприємства ТОВ ”Золотоніський завод залізобетонних виробів”. З довідки №117-М від 28 березня 2008 року, виданої ТОВ ”Золотоніський завод залізобетонних виробів”, вбачається, що середньомісячна заробітна плата [PERSON] складала 2018 грн. 83 коп. Згідно розрахунку середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, вбачається, що середньомісячна заробітна плата складала 2018 грн. 83 коп., оскільки в березні 2008 року 21 робочий день і не відпрацьованими позивачем залишилось 15 днів, тому заборгованість по заробітній платі складає 1442 грн.02 коп., за період з квітня 2008 року по червень 2008 року складає 6056 грн. 49 коп., у липні 2008 року 23 робочі дні, але на час зміни до позовних вимог невідпрацьованими залишися 3 дні, тому заборгованість склала 263 грн. 33 коп., а всього 7761 грн.84 коп. Згідно ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Заява позивача про звільнення його з роботи за власним бажанням не була зумовлена обставинами передбаченими ч.1 ст.38 КЗпП України У відповідності до ч.2 ст.38 КЗпП України якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Відповідно до вимог ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до абз.2 п.12 Постанови Пленуму ВСУ ”Про практику розгляду судами трудових спорів” №9 від 06 листопада 1992 року (із змінами від 01.04.1994 року, 26.10.1995 року, 25.05.1998 року) працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації. Таким чином в судовому засіданні встановлено,що позивач був звільнений із займаної посади за власним бажанням у відповідності до заяви поданої 11 березня 2008 року, проте цього ж дня звернувся із письмовою заявою про відкликаня заяви про звільненя і до 18 березня 2008 року перебував на робочому місці та виконував свої обов'язки, але внаслідок винесеного відповідачем наказу від 18 березня 2008 року про заборону доступу на підпиємство відповідача не може по даний час виконувати покладені на нього функціональні обов'язки. Як вбачається з матералів справи позивач був ознайомлений з наказом №39-О від 11 березня 2008 року про звільнення його з посади лише 18 березня 2008 року, що підтверджує той факт, що позивач перебував на робочому місці в період з 11 березня по 18 березня 2008 року та спростовує доводи представника відповідача про відстуність на робочому місці позивачау вказаний період. Крім того представник відповідача в судовому засіданні підтвердив той факт, що на даний час посада, яку займав позивач є вакантною і нікого на дану посаду не було переведено з іншого підприємтва, установи, організації, тому суду вважає, що позивача було звільнено в порушення вимог трудового законодавства в зв'язку з чим поновлює його на роботі та у відповідності до вимог ст.235 КЗпП України стягує середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 7761 грн.84 коп. Згідно ч.1 ст.237 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п.3, абз.2 п.5 Постанови Пленуму ВСУ від N 4 від 31.03.95 з подальшими змінами „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Обмірковуючи яку суму моральної шкоди необхідно стягнути з відповідачів на користь позивачів, суд враховує межі розумності та справедливості, і те що відповідно до ст. 3 Конституції України - людина, її життя і здоров'я визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, стан тяжкого психологічного та нервового шоку, психічні та моральні страждання внаслідок звільнення з роботи, негативні емоції та переживання, які вимагали та вимагають і по даний час додаткових зусиль для організації щоденного життя, вважає за справедливе частково задоволити позов і стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 2000 грн. Позивач у відповідності до вимог ч.3 ст.81 ЦПК України та ст.88 ЦПК України був звільнений при подачі позову від сплати державного мита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в зв'язку з чим суд задовольняючи позовні вимоги стягує з відповідача на користь держави державне мито в сумі 97 грн. 62 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи 7 на користь УДК в м. Золотоноша р/р 31215259700007 в УДК м. Золотоноша, МФО 854018, код 22050000 в сумі 30 грн.

Outcome: approved