Jurisdiction: civil
Date: 2008-07-06 00:00:00

В березні 2008 року [PERSON], звернувся до суду з позовом до [PERSON], про розподіл спільного сумісного майна подружжя. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона з 1983 року проживає з відповідачем однією сім'єю. За час спільного проживання набули таке майно як: садова ділянка [ADDRESS] вартістю на теперішній час 20000 грн., придбана в 2002 році, гаражний бокс в ГКА „Орбіта”, вартістю 25000 грн., придбаний в 2000 році, моторний човен вартістю 2000 грн., придбаний в 2006 році, деревообробний станок, вартістю 1000 грн., придбаний в 2006 році, зварюваний апарат, вартістю 500 грн., придбаний в 2006 році, автомобіль „Славута”, вартістю 10000 грн., придбаний в листопаді 2007 році. Загальна вартість придбаного за спільні кошти майна, яке належить їм обом на праві спільної сумісної власності складає 58500 грн. Просила поділити вищезазначене майно між нею та відповідачем. В судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги підтримала, та просила виділити їй у користування садову ділянку [ADDRESS] об'єднаного садівничого товариства „Бузьке”, а решту спільно нажитого майна виділити [PERSON]. Представник позивачки позовні вимоги своєї довірительки підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач позов не визнав, пояснивши при цьому суду, що він ніколи з позивачкою однією сім'єю не проживав, спільного господарства вони не вели, а майно яке просить розділити [PERSON], їм на праві власності не належить і не належало. Просив у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача пояснив, що на його думку підстав для задоволення позову не має. Вислухавши пояснення сторін, та їх представників, покази свідків, дослідивши надані суду письмові докази, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], та [PERSON], з 1983 року до лютого 2008 року проживали однією сім'єю, але при цьому не перебували в зареєстрованому шлюбі. Та обставина, що сторони майже 25 років знаходилися у фактичних шлюбних відносинах та вели спільне господарство знайшло своє підтвердження, як вище викладеними показаннями свідків [PERSON], [PERSON], так і [PERSON], так і дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами. Так відповідно до довідки наданої Миколаївською філією ЦЕЗ № 7 ВАТ „Укртелеком” (а.с 15) відповідачеві було встановлено телефонний номер, за місцем проживання позивачки. Як видно з копії документів, наданих виконавчою службою державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції (а.с 53, 54) у 2006 році [PERSON], при примусовому виконанні рішення суду, про стягнення на його користь грошового боргу, вказав адресу за якою мешкає позивачка, як адресу свого місця проживання. Аналіз цих доказів повністю спростовує доводи відповідача, що з позивачкою він разом постійно не проживав, а лише іноді приходив до неї в гості, тому, що перебував в других стосунках. Регулювання майнових відносин між фактичною дружиною та чоловіком закріплене у ст. 74 СК України яка передбачає, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними, а майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тим самим вищезазначеною статтею діючого СК України передбачено право спільної сумісної власності на майно, нажите у цивільному шлюбі, зокрема принцип рівності часток, що є свідченням державної охорони сім'ї, яка відповідно до ст. 51 Конституції України не пов'язується з підставами її створення, і є своєрідним захистом від духовного та матеріального визиску однієї особи з боку другої. В судовому засіданні повністю знайшло своє підтвердження, що під час перебування у фактичних шлюбних стосунках, сторони придбали гараж в кооперативі „Орбіта”. Це підтверджується, як показами голови гаражного кооперативу [PERSON], так і паспортом (а.с 47), в якому зазначено, що з 20 грудня 1995 року, володільцем гаража був саме [PERSON] Суд критично ставиться до пояснень останнього про те, що цей гараж йому дістався безкоштовно від його близького знайомого, настільки близького, що відповідач навіть не запам'ятав його прізвища. Та обставина, що при передачі спірного гаража [PERSON], він не одержав за нього ніяких грошових коштів викликає сумнів тільки тому, що останній повністю погасив борги, які були у нього, як у члена гаражного кооперативу. Крім того, як видно із ним же написаної заяви (а.с 50) про виключення його з членів гаражного кооперативу, станом на 29 січня 2008 року, він дійсно проживав разом з позивачкою, цей висновок суд робить із того, що саме місце проживання позивачки він зазначає у заяві, як своє місце проживання. [PERSON], в своїй заяві (а.с 51), якій зі слів відповідача, він також безоплатно передав спірне гаражне приміщення, зазначає, що воно належало саме відповідачеві. Відповідно до акту (а.с 25) за відповідачем рахується садова ділянка, на якій розташовано садовий будиночок розміром 4х6 та дві господарські будівлі. На інше майно сторони суду документів не надали, але ними не оспорювався сам факт його існування. В силу ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку. Також вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо це майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного із подружжя, в даному випадку на [PERSON], не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Але позивачка претендує не на половину спільного належного майна, а тільки на право користування садовою ділянкою, тому суд приходить до висновку про те, що в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Так як відповідач взагалі не визнає того, що мали місце шлюбні відносини з позивачкою та за спільні кошти ними було придбане майно, яке остання просить виділити у його користування, то на думку суду в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Щодо позовних вимог в частині визнання права власності на частину автомобіля, то позивачкою суду не надано належних доказів, підтверджуючих право власності відповідача на автомобіль марки „Славута”, а відповідно до технічного паспорту (а.с 29) спірний автомобіль марки ЗАЗ 1105, 1995 року випуску належить на праві приватної власності [PERSON], тому він не може бути предметом спору. Відповідно до квитанції (ас. 5,6,14) позивачкою при зверненні до суду було сплачено 30 грн., витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а також 200 грн., державного мита, які відповідно до ст. 88 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: partial