Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-07 00:00:00

Позивачі, уточнивши у судовому засіданні свої позовні вимоги, просять стягнути з відповідача оплату за час вимушеного прогулу у сумі 6630 гривень кожному, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати за період з 14 лютого 2007 року по 30 квітня 2008 року. Свої вимоги мотивують тим, що рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 15 січня 2007 року кожен з них поновлений на роботі на посаді продавця у фізичної особи - суб'єкта підприємницької діяльності [PERSON] - відповідача по справі, накази № 1 і № 2 від 15 січня 2006 року про звільнення їх за п. 4 ст. 40 КЗпП України визнані незаконними та скасовані, однак відповідач рішення суду не виконав, на роботі їх не поновив, тому вони не можуть працювати и отримувати заробітну плату. Відповідач позов не визнав, тому що зараз немає можливості поновити позивачів на роботі, оскільки він у теперішній час ніякої підприємницької діяльності не здійснює, робочих міст для працевлаштування позивачів в нього нема. Крім цього, позивачі знайшли собі іншу роботу та працюють, до нього з питань поновлення на роботі не зверталися, у районний центр зайнятості не приходили. Вислухавши пояснення позивачів, їх представника та представника відповідача, дослідивши надані сторонами докази, суд встановив такі факти та відповідні ним обставини. Відповідно до укладених між сторонами 01 серпня 2005 року трудових договорів, які були зареєстровані в районному центрі зайнятості, подружжя Жвакіни - позивачі по справі працювали у відповідача, 15.01.2006 року вони були звільнені відповідачем по п.4 ст. 40 КЗпП України, згідно з наказами № 1 і № 2 від 15.01.2006 року. Припинення договорів в районному центрі зайнятості не зареєстровано. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 15 січня 2007 року кожен з позивачів поновлений на роботі на посаді продавця у фізичної особи - суб'єкта підприємницької діяльності [PERSON] - відповідача по справі, накази № 1 і № 2 від 15 січня 2006 року про звільнення їх за п. 4 ст. 40 КЗпП України визнані незаконними та скасовані. Рішення набрало законної сили з моменту його проголошення, у касаційному порядку не оскаржено. Стаття 236 КЗпП України передбачає, що у разі затримки власником або уповноваженим органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Відповідачем рішення суду не виконане, позивачі на роботі не поновлені, проти чого відповідач не заперечує. Згідно за ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Позивачем [PERSON] надано суду достатньо доказів в обґрунтування своїх вимог щодо стягнення з відповідача мінімальної заробітної плати за час вимушеного прогулу: трудовий договір відповідачем з ним не розірваний, він досі відповідачем не працевлаштований, заробітну плату не отримує, іншої роботи не має, тому його позов підлягає задоволенню. Вказаний ним період стягнення оплати з 14.02.2007 року до 30.04.2008 року може бути прийнятий судом, оскільки це не суперечить положенням ч.1 ст. 11 ЦПК України:” Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних або юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі”. Сума стягнення розраховується, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої: у 2007 р. ст.76 Закону України від 15.03.2007 року № 749-У „Про державний бюджет України на 2007 рік”: з 14.02.2007р. по 31.03.2007 р. - 600 грн. (200+400), з 01.04.2007р. по 30.06.2007р. - 1260 грн.(420х3), з 01.07.2007р. по 30.09.2007р. - 1320 грн.(440х3), з 01.10.2007р. по 31.12.2007р. - 1380 грн. (460х3); у 2008 р. ст. 59 Закону України від 28.12.2007 року № 107-У1 „Про державний бюджет України на 2008рік”: з 01.01.2008р. по 31.03.2008р. - 1545 грн.(515х3), з 01.04.2008р. по 30.04.2008р. - 525 грн. Всього підлягає стягненню 6630 гривень. Відповідачем не надано суду доказів в обґрунтування своїх заперечень щодо неможливості виконання рішення суду та поновлення позивача [PERSON] на роботі. Позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, тому що вона з 02.10.2006 року працевлаштована продавцем у фізичної особи-суб”акта підприємницької діяльності [PERSON], що підтверджується договором від 2.10.2006 року, який зареєстрований 10.10.2006 року за № 6371 у Сакському міськрайонному центрі зайнятості та до теперішнього часу, згідно листа № 455 від 03.03.2008 року Сакського міськрайонного центра зайнятості, сторонами не розірваний. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 81 ЦПК України не підлягають оплаті при зверненні до суду і покладаються на сторони після розгляду справи судом витрати на інформаційно-технічне забезпечення у справах про стягнення заробітної плати, суд вважає, що дані витрати підлягають стягненню з відповідача у сумі 30 грн. З відповідача в силу ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір на користь держави в розмірі 66грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial