overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача заробітної плати за час вимушеного прогулу терміном 1 рік, який мав місце з дня його звільнення 16.04.1999 року з посади заступника Міністра енергетики України , посилаючись на те, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19.04.2005 року його звільнення визнано неправомірним, його поновлено на посаді з дня звільнення, проте відповідачем не нараховано та не виплачено заробітну плату за час вимушеного прогулу. Позивач, з”явившись у судове засідання, підтримав позов та просила його задовольнити, витребувати довідку у відповідача про розмір середнього заробітку, оскільки в добровільному порядку вказані відомості відповідачем надані не були. Представник відповідача, з”явившись в судове засідання, проти позову заперечував, посилаючись на те, що рішення суду про поновлення позивача на роботі фактично не виконано, але виконавче провадження по виконанню судового рішення суд 19.04.2005 року закрито, тому підстави для нарахування позивачу заробітної плати відсутні. Суд, вислухавши пояснення позивача, заперечення відповідача, які суд вважає такими, що не відносяться до предмету спору між сторонами, витребувавши довідку про заробіток позивача, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач Указом Президента України від 16.04.1999 року був звільнений з посади Заступника міністра енергетики України . Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19.04.2005 року позивача було поновлено на роботі з дня звільнення, проте вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ним не заявлялися. Відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Згідно записів в трудовій книжці позивача, після звільнення з Міністерства енергетики України він влаштувався на роботу в ВАТ “Донбасенергобуд” на посаду Голови правління , проте позивачем зазначено, що заробітної плати він не отримував. Згідно довідки від 10.04.2008 року, яка витребувана судом у відповідача , його заробітна плата за останні два місяці, що перебували звільненню складала 1454,98 гривень, в лютому-березні 1999 року робочих днів за календарними даними 42 дні, тому середньоденний заробіток позивача підрахований судом і складає 34,64 гривень. З урахуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 , судом підраховано середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу наступним шляхом : 264 дні( робочих днів з 16.04.1999 року по 16.04.2000 року) х 34,64 гривень = 9144,96 гривень . Відповідного до ст.88 ЦПК судовий збір та витрати на ІТЗ розгляду справи підлягають стягненню з відповідача. Виходячи з наведеного та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 10.09.2003 року вона з відповідачем уклала шлюб, зареєстрований у Печерському відділі РАГС м. Києва, від шлюбу мають неповнолітню дитину - дочку [PERSON] [INFO] народження. Оскільки спільне життя подружжя не склалося і збереження сім'ї стало неможливими, просила суд розірвати шлюб. Позивач та її представник, з”явившись у судове засідання, підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Відповідач та його представник, з”явившись у судове засідання, проти позову заперечували, представник відповідача зазначала про наміри відповідача в майбутньому вжити заходів для збереження шлюбу. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 112 СК України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами по справі існують неприязні відносини у зв'язку з втратою почуття любові, відсутністю спільних інтересів. Близько 3-х років сторони спільного господарства не ведуть, проживають у різних містах, відповідач періодично відвідує сім”ю у м. Одеса- за місцем фактичного проживання позивачки, проте з вересня 2007 року вказане відвідування припинив. З пояснень позивачки та її представника вбачається, що наміру зберігати сім”ю позивач не має, тривале окреме проживання сторін спонукає її до розірвання шлюбу, оскільки між сторонами відсутній подружній зв”язок, сумісне ведення господарства та вирішення поточних проблем. Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що надання судом строку на примирення між сторонами буде сприяти збереженню сім”ї, в цей же час відповідач планує в цей час відпочинок з дітьми. З урахуванням вказаної обставини, беручи до уваги відсутність будь-яких конкретних пропозицій щодо примирення з позивачкою, тривалість окремого проживання подружжя, існуючу можливість з дня відкриття провадження судом з лютого місяця поточного року вжити заходів до примирення сторін, але відсутність дій, спрямованих на примирення, суд вважає надання строку на примирення недоцільним, а позов таким, що підлягає задоволенню. Виходячи з наведеного та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-28 00:00:00

Позивачка являється спадкоємницею за законом на спадкове майно, померлої [INFO], матері [PERSON], яка проживала в с. Баранівка Шишацького району Полтавської області. Спадкове майно померлої [PERSON] складається з земельної частки (паю) для ведення підсобного товарного господарства; майнового паю члена колективного сільськогосподарського підприємства «Нива»; грошових коштів, що знаходяться в Баранівській філі ВАТ «Державний ощадний банк України». Інші спадкоємці за законом - [PERSON], [PERSON], [PERSON] відмовились від прийняття спадщини на користь позивачки. Для одержання свідоцтва про право на спадщину за законом позивачка звернулась в Шишацьку державну нотаріальну контору, але державний нотаріус відмовив їй у видачі даного свідоцтва, в зв'язку з тим, що вона порушила строк для подання заяви про прийняття спадщини, тобто не подала її протягом шести місяців з дня смерті матері. В судове засідання позивачка не з'явилась, надала до суду заяву, де зазначила, що з'явитися не зможе в зв'язку з сімейними обставинами і просить слухати справу без її участі, просила суд визнати причину пропуску строку для прийняття спадщини поважною, та визначити їй додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини в Шишацьку державну нотаріальну контору. Від інших позовних вимог відмовилась. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не заявив. Представник третьої особи в судове засідання також не з'явився, про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не заявив. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. 169 ч.2 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутність представника відповідача та третьої особи на підставі доказів, які є у справі і виносить рішення. Ознайомившись з матеріалами справи, перевіривши та оцінивши наявні докази, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, оскільки позивачка у встановлений строк не звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, по тій причині, що вона проживала в іншому районі та вважала, що для прийняття спадщини достатньо фактично вступити в управління спадковим майном. На підставі ч. 3 ст. 1272 ЦК України,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-28 00:00:00

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю, просив суд зменшити суму нарахованих збитків, урахувавши його важкий матеріальний стан - він та його дружина пенсіонери, обоє хворіють. В судовому засіданні представник ВАТ ЕК “Миколаївобленерго”, підтримала позов і просила стягнути з відповідача завдані збитки, посилаючись, що 24.02.2008року працівниками філії під час контрольної перевірки користування електроенергією було виявлено порушення відповідачем “Правил користування електроенергією для населення” - безоблікове користування електроенергією, шляхом самовільного підключення навантаження споживача поза електролічильником шляхом накиду дротів навантаження на лінію електричних передач, про що складено акт № В-3683. Просить також стягнути з відповідача судовий збір в сумі 51 грн. на користь держави та на користь РЕМУ сплачені витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30 грн. Відповідач [PERSON] наполягав на зменшенні суми збитків. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Позивач є абонентом Доманівського РЕМу і порушив вимоги «Правил користування електричною енергією», про що був складений акт № В-3683 від 24.02.2008 р. З урахуванням матеріального становища [PERSON], який є разом з дружиною пенсіонери та обоє хворіють, суд вважає можливим зменшити суму стягнення штрафних санкцій за порушення ПКЕЕН до 1500 грн. Відповідно до ч.4 ст. 1193 ЦК України, суд може зменшити розмір відшкодування школи, завданою фізичною особою, залежно від її матеріального становища.

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-28 00:00:00

У травні 2008 року ВАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про визнання її особою, що втратила право користування житловим приміщенням. Представник позивача ВАТ «МЗВМ» у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та в обґрунтування позовних вимог пояснив, що у листопаді 1984 року за спільним рішенням адміністрації підприємства та профспілкового комітету[PERSON] було виділено приміщення у гуртожитку № 6 ВАТ «МЗВМ», розташованому [ADDRESS]. На підставі вказаного рішення 15.11.1984 року [PERSON] була прописана у гуртожитку, але в надане житлове приміщення так і не вселилася. На теперішній час фактичне місце перебування відповідача не відомо, але з реєстрації [ADDRESS] вона не знята. [PERSON] не проживає в житловому приміщенні з листопада 1984 року по теперішній час, її майно та особисті речі у гуртожитку № 6 ВАТ «МЗВМ» не зберігаються. На підставі викладеного представник позивача просив суд визнати [PERSON] особою, що втратила право користування жилим приміщенням у будинку [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, згідно акту від 09.04.2008 р., остання у гуртожитку [ADDRESS] не проживає з 1984 року, у зв`язку з чим, суд ухвалив розглядати справу у порядку, передбаченому ст. 224 ЦПК України. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона працює у гуртожитку № 3 ВАТ "МЗВМ", яке знаходиться поряд. За час роботи з 1999 року вона такого жильця не бачила, він не з'являвся. Їй відомо, що [PERSON] у гуртожитку ніколи не проживала. Її речей на зберіганні нема. Свідок [PERSON], яка працює у гуртожитку № 6 ВАТ «МЗТМ», у судовому засіданні дала аналогічні пояснення. Суд вислухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню оскільки в судовому засіданні достовірно було встановлено, що [PERSON] з листопада 1984 року в спірному житловому приміщенні не проживає більше 6 місяців, що підтверджується актом від 09.04.2008 р. Згідно положень ст.ст.71,72 ЖК України, особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у разі її відсутності більше шести місяців за місцем проживання. У зв'язку з чим, суд вважає, що відповідач [PERSON] втратила право користування житловим приміщенням у гуртожитку [ADDRESS]. Згідно ст. 88 ЦПК України, судові витрати, понесені по справі позивачем слід стягнути з відповідача, а саме держмито у розмірі 8,50 гривень та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 7,50 гривень на користь ВАТ «МЗВМ».

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-28 00:00:00

У травні 2008 року ВАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про визнання його особою, що втратила право користування житловим приміщенням. Представник позивача ВАТ «МЗВМ» у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та в обґрунтування позовних вимог пояснив, що у липні 1991 року за спільним рішенням адміністрації підприємства та профспілкового комітету [PERSON] було виділено приміщення у гуртожитку [ADDRESS]. На підставі вказаного рішення 27.07.1991 року [PERSON] був прописаний у гуртожитку, але в надане житлове приміщення так і не вселився. На теперішній час фактичне місце перебування відповідача не відомо, але з реєстрації [ADDRESS] він не знятий. [PERSON] не проживає в житловому приміщенні з липня 1991 року по теперішній час, його майно та особисті речі у гуртожитку № 3 ВАТ «МЗВМ» не зберігаються. На підставі викладеного представник позивача просив суд визнати [PERSON] особою, що втратила право користування жилим приміщенням у будинку [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, згідно акту від 09.04.2008 р., останній у гуртожитку [ADDRESS] не проживає з 1991 року, у зв`язку з чим, суд ухвалив розглядати справу у порядку, передбаченому ст. 224 ЦПК України. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона працює у гуртожитку № 3 ВАТ "МЗВМ". За час роботи з 1999 року вона такого жильця не бачила, він не з'являвся. Їй відомо, що [PERSON] у гуртожитку ніколи не проживав. Його речей на зберіганні нема. Свідок [PERSON], яка працює у гуртожитку № 6 ВАТ «МЗТМ», що знаходиться поряд, у судовому засіданні дала аналогічні пояснення. Суд вислухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню оскільки в судовому засіданні достовірно було встановлено, що [PERSON] з липня 1991 року в спірному житловому приміщенні не проживає більше 6 місяців, що підтверджується актом від 09.04.2008 р. Згідно положень ст.ст.71,72 ЖК України, особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у разі її відсутності більше шести місяців за місцем проживання. У зв'язку з чим, суд вважає, що відповідач [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням у гуртожитку [ADDRESS]. Згідно ст. 88 ЦПК України, судові витрати, понесені по справі позивачем слід стягнути з відповідача, а саме держмито у розмірі 8,50 гривень та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 7,50 гривень на користь ВАТ «МЗВМ».

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-28 00:00:00

У травні 2008 року ВАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про визнання її особою, що втратила право користування житловим приміщенням. Представник позивача ВАТ «МЗВМ» у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та в обґрунтування позовних вимог пояснив, що у грудні 1988 року за спільним рішенням адміністрації підприємства та профспілкового комітету [PERSON] було виділено приміщення у гуртожитку [ADDRESS]. На підставі вказаного рішення 23.12.1988 року [PERSON] була прописана у гуртожитку, але в надане житлове приміщення так і не вселилася. На теперішній час фактичне місце перебування відповідача не відомо, але з реєстрації [ADDRESS] вона не знята. [PERSON] не проживає в житловому приміщенні з грудня 1988 року по теперішній час, її майно та особисті речі у гуртожитку № 7 ВАТ «МЗВМ» не зберігаються. На підставі викладеного представник позивача просив суд визнати [PERSON] особою, що втратила право користування жилим приміщенням у будинку [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, згідно акту від 09.04.2008 р., остання у гуртожитку [ADDRESS] не проживає з 1988 року, у зв`язку з чим, суд ухвалив розглядати справу у порядку, передбаченому ст. 224 ЦПК України. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона працює у гуртожитку № 3 ВАТ "МЗВМ", яке знаходиться поряд. За час роботи з 1999 року вона такого жильця не бачила, він не з'являвся. Їй відомо, що [PERSON] у гуртожитку ніколи не проживала. Її речей на зберіганні нема. Свідок [PERSON], яка працює у гуртожитку № 6 ВАТ «МЗТМ», у судовому засіданні дала аналогічні пояснення. Суд вислухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню оскільки в судовому засіданні достовірно було встановлено, що [PERSON] з грудня 1988 року в спірному житловому приміщенні не проживає більше 6 місяців, що підтверджується актом від 09.04.2008 р. Згідно положень ст.ст.71,72 ЖК України, особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у разі її відсутності більше шести місяців за місцем проживання. У зв'язку з чим, суд вважає, що відповідач [PERSON] втратила право користування житловим приміщенням у гуртожитку [ADDRESS]. Згідно ст. 88 ЦПК України, судові витрати, понесені по справі позивачем слід стягнути з відповідача, а саме держмито у розмірі 8,50 гривень та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 7,50 гривень на користь ВАТ «МЗВМ».

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-28 00:00:00

У квітні 2008 року ВАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про визнання її особою, що втратила право користування житловим приміщенням. Представник позивача ВАТ «МЗВМ» у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та в обґрунтування позовних вимог пояснив, що у листопаді 1990 року за спільним рішенням адміністрації підприємства та профспілкового комітету [PERSON] було виділено приміщення у гуртожитку № 7 ВАТ «МЗВМ», розташованому [ADDRESS]. На підставі вказаного рішення 16.11.1990 року [PERSON] була прописана у гуртожитку, але в надане житлове приміщення так і не вселилася. На теперішній час фактичне місце перебування відповідача не відомо, але з реєстрації [ADDRESS] вона не знята.[PERSON] не проживає в житловому приміщенні з листопада 1990 року по теперішній час, її майно та особисті речі у гуртожитку № 7 ВАТ «МЗВМ» не зберігаються. На підставі викладеного представник позивача просив суд визнати [PERSON] особою, що втратила право користування жилим приміщенням у будинку [ADDRESS]. Відповідач[PERSON] у судове засідання не з'явилась, згідно акту від 09.04.2008 р., остання у гуртожитку [ADDRESS] не проживає з 1990 року, у зв`язку з чим, суд ухвалив розглядати справу у порядку, передбаченому ст. 224 ЦПК України. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона працює у гуртожитку № 3 ВАТ "МЗВМ", яке знаходиться поряд. За час роботи з 1999 року вона такого жильця не бачила, він не з'являвся. Їй відомо, що[PERSON] у гуртожитку ніколи не проживала. Її речей на зберіганні нема. Свідок [PERSON] у судовому засіданні дала аналогічні пояснення. Суд вислухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню оскільки в судовому засіданні достовірно було встановлено, що[PERSON] з листопада 1990 року в спірному житловому приміщенні не проживає більше 6 місяців, що підтверджується актом від 09.04.2008 р. Згідно положень ст.ст.71,72 ЖК України, особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у разі її відсутності більше шести місяців за місцем проживання. У зв'язку з чим, суд вважає, що відповідач[PERSON] втратила право користування житловим приміщенням у гуртожитку [ADDRESS]. Згідно ст. 88 ЦПК України, судові витрати, понесені по справі позивачем слід стягнути з відповідача, а саме держмито у розмірі 8,50 гривень та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 7,50 гривень на користь ВАТ «МЗВМ».

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-28 00:00:00

У квітні 2008 року ВАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про визнання її особою, що втратила право користування житловим приміщенням. Представник позивача ВАТ «МЗВМ» у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та в обґрунтування позовних вимог пояснив, що у березні 1987 року за спільним рішенням адміністрації підприємства та профспілкового комітету [PERSON] було виділено приміщення у гуртожитку № 7 ВАТ «МЗВМ», розташованому[ADDRESS]. На підставі вказаного рішення 10.03.1987 року [PERSON] була прописана у гуртожитку, але в надане житлове приміщення так і не вселилася. На теперішній час фактичне місце перебування відповідача не відомо, але з реєстрації [ADDRESS] вона не знята. [PERSON] не проживає в житловому приміщенні з березня 1987 року по теперішній час, її майно та особисті речі у гуртожитку № 7 ВАТ «МЗВМ» не зберігаються. На підставі викладеного представник позивача просив суд визнати [PERSON] особою, що втратила право користування жилим приміщенням у будинку [ADDRESS] (гуртожиток № 7 ВАТ «МЗВМ»). Відповідач [PERSON], у судове засідання не з'явилась, згідно акту від 09.04.2008 р., остання у гуртожитку [ADDRESS] не проживає з 1987 року, у зв`язку з чим, суд ухвалив розглядати справу у порядку, передбаченому ст. 224 ЦПК України. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона працює у гуртожитку № 3 ВАТ "МЗВМ", яке знаходиться поряд. За час роботи з 1999 року вона такого жильця не бачила, він не з'являвся. Їй відомо, що [PERSON] у гуртожитку ніколи не проживала. Її речей на зберіганні нема. Свідок [PERSON] у судовому засіданні дала аналогічні пояснення. Суд вислухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню оскільки в судовому засіданні достовірно було встановлено, що [PERSON] з березня 1987 року в спірному житловому приміщенні не проживає більше 6 місяців, що підтверджується актом від 09.04.2008 р. Згідно положень ст.ст.71,72 ЖК України, особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у разі її відсутності більше шести місяців за місцем проживання. У зв'язку з чим, суд вважає, що відповідач [PERSON] втратила право користування житловим приміщенням у гуртожитку [ADDRESS]. Згідно ст. 88 ЦПК України, судові витрати, понесені по справі позивачем слід стягнути з відповідача, а саме держмито у розмірі 8,50 гривень та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 7,50 гривень на користь ВАТ «МЗВМ».

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-28 00:00:00

В квітні 2008 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання недостовірною, такою що не відповідає дійсності, порочить його честь, гідність і ділову репутацію, інформації, яка поширена відповідачем в заяві від 11.02.2008 р., адресованій в державну екологічну інспекцію з охорони навколишнього природного середовища у Тернопільській області, у якій вказано, що він веде «непрофесійну і антизаконну діяльність»; «при погодженні проектної документації вимагає грошову винагороду на суму 150 грн., мотивуючи це - як усне розпорядження шефа»; «в післяобідню пору, в приміщенні свого кабінету часто влаштовує розпиття спиртних напоїв, чим завдає незручностей відвідувачам, що хочуть звернутися до нього по робочих питаннях»; «

Outcome: partial