Jurisdiction: civil
Date: 2008-07-07 00:00:00

У січні 2005 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON]про розділ майна. Позивачка неодноразово уточнювала та доповнювала позов. У позовній заяві та у судовому засіданні позивачка посилається на те, що з відповідачем [PERSON]. вона знаходилася у зареєстрованому шлюбі з 04.10.1996 року. За час шлюбу за спільні кошти вони придбали наступне майно: автомобіль „Хонда-Аккорд”, реєстраційний номер [NUMBER] вартістю 20000 грн., гараж [NUMBER] в ГБК „Автолюбитель-1” вартістю 8000 грн., кухонний гарнітур вартістю 500 грн., прихожу (меблева стінка) вартістю 750 грн., м'який меблевий куточок для гостьової кімнати вартістю 500 грн., меблеву стінка для гостьової кімнати вартістю 1700 грн., абонентський телефонний номер [NUMBER] ТОВ „Оптима Телеком” вартістю 1200 грн., кольоровий телевізор „Панасонік” вартістю 1300 грн., відеомагнітофон „Панасонік” вартістю 800 грн., плеєр „Панасонік” вартістю 200 грн., стіл журнальний вартістю 500 грн., тумбу під телевізор вартістю 300 грн., кухонний стіл, 4 табуретки вартістю 500 грн., люстри (4 шт.) вартістю 800 грн., карнизи віконні (4 шт.) вартістю 400 грн., підставку для взуття вартістю 50 грн., телефонний апарат „Панасонік” вартістю 500 грн., доріжку килимова вартістю 350 грн., пральну машина „Малютка” вартістю 250 грн., тренажер вартістю 200 грн., електронагрівач „Ровента” вартістю 350 грн., електрошашличницю вартістю 200 грн., постільну білизну вартістю 300 грн., штори вартістю 200 грн., вклад в статутний фонд ТОВ „ЖИТО-2000” у розмірі 30500 грн., а всього на суму 70350 грн. Позивачка вважає, що їй, як дружині, належить ? частина спільного сумісного майна подружжя, яка у грошовому виразі складає 35175 грн. Починаючи із січня 2002 року стосунки між подружжям погіршилися і відповідач з того часу почав без відома позивачки розпоряджатися спільним сумісним майном. Так 08.07.2003 року відповідач без її згоди фіктивно переоформив через комісійний магазин автомобіль „Хонда Акорд” на ім'я своєї матері - [PERSON], хоча продовжує ним користуватися. Тому вважає, що у відповідності до ст. 58 ЦК України 1963 року договір купівлі- продажу автомобілю від 08.07.2002 року повинен бути визнано недійним, як фіктивну угоду, та витребувати у [PERSON] автомобіль, виділити позивачці автомобіль в натурі та визнати за нею право власності на спірний автомобіль. Абонентський телефонний номер 34-56-18 відповідач без згоди позивачки переоформив спочатку а свого сина - [PERSON]., а потім 01.11.2004 року з [PERSON]. на [PERSON]. Позивачка вважає, що їй належить вартість ? частини абонентського номеру. У 2000 році під час шлюбу відповідач [PERSON] як засновник, прийняв участь у створенні ТОВ „ЖИТО-2000”. Свій вклад в статутний фонд як при створенні товариства і потім при збільшенні статутного фонду він зробив із спільних коштів. Після розірвання шлюбу позивачці стало відомо, що відповідач [PERSON] у лютому 2002 року без її згоди, не повідомляючи її про свої дії, розпорядився часткою у статутному фонді і продав цю частку своєму сину - [PERSON]. Одержані гроші відповідач присвоїв собі. Гараж [NUMBER] в 2-му ряду в ГБК „Автолюбитель -1” відповідач без згоди позивачки 14.02.2002 року уклав з [PERSON] в простій письмовій формі договір купівлі-продажу шаражу [NUMBER] в 2-му ряду в ГБК „Автолюбитель - 1”, а 25.12.2004 року між [PERSON] та [PERSON] в усній формі було також укладено договір купівлі-продажу цього ж гаражу. Рішення загальних зборів ГБК „Автолюбитель - 1” від 19.01.2003 року було виключено з членів кооперативу [PERSON]та прийнято у члени кооперативу [PERSON]. та закріплено за ним гаражний бокс [NUMBER], а рішенням ГБК „Автолюбитель - 1” від 30.01.2005 року було виключено із членів кооперативу [PERSON]. та прийнято у члени кооперативу [PERSON]. Вважає, що дані рішення є незаконними, а договори купівлі-продажу - нікчемними та необхідно витребувати спірний гараж із чужого незаконного володіння. Все інше майно знаходиться у відповідача [PERSON] тому, що 13.11.2003 року він за відсутності позивачки вивіз майно в кв. [NUMBER] будинку [ADDRESS], на яку мав договір оренди, а потім перевіз його в квартиру своєї матері. Тому позивачка вважає, що дане майно повинно бути виділено йому.[PERSON] на той час ніде не працював, не мав самостійного доходу, крім того хворів на епілепсію. Просила поділити спільне майно в рівних частках, виділивши їй автомобіль „Хонда Акорд”, реєстраційний номер [NUMBER] вартістю 20000 грн., гараж [NUMBER] в другому ряду в ГБК „Автолюбитель-1” вартістю 8000 грн., зобов'язавши ГБК „Автолюбитель - 1” прийняти її в члени кооперативу , стягнути з [PERSON] на її користь 7175 грн. - різницю між належною їй часткою спільного майна та виділеним майном в натурі, виділити [PERSON]наступне майно: кухонний гарнітур вартістю 500 грн., прихожу (меблеву стінку) вартістю 750 грн., м'який меблевий куточок для гостьової кімнати вартістю 500 грн., меблеву стінку для гостьової кімнати вартістю 1700 грн. вартість абонентського телефонного номера [NUMBER] 1200 грн., кольоровий телевізор „Панасонік” вартістю 1300 грн., відеомагнітофон „Панасонік” вартістю 800 грн., плеєр „Панасонік” вартістю 200 грн., стіл журнальний вартістю 500 грн., тумбу під телевізор вартістю 300 грн., кухонний стіл, 4 табуретки вартістю 500 грн., люстри 4 шт. вартістю 800 грн., карнизи віконні 4 шт. вартістю 400 грн., підставку для взуття вартістю 50 грн., телефонний апарат „Панасонік” вартістю 500 грн., доріжку килимову вартістю 350 грн., пральну машинку „Малютка” вартістю 250 грн., тренажер вартістю 200 грн., електронагрівач „Ровента” вартістю 350 грн., електрошашличницю вартістю 200 грн., постільну білизну вартістю 300 грн., штори вартістю 200 грн., повернення частки в статутному фонді ТОВ „ЖИТО-2000” у розмірі 30500 грн. Також позивачка просила визнати мнимим (фіктивним) і в зв'язку із цим недійсним договір купівлі-продажу автомобіля „Хонда Акорд”, реєстраційний номер [NUMBER], укладений 08.07.2003 року між [PERSON] та [PERSON], витребувавши у [PERSON] вказаний автомобіль та передавши автомобіль позивачці, визнати недійсними договір купівлі-продажу гаражу [NUMBER] в 2-му ряду в ГБК „Автолюбитель - 1”, укладений 14.02.2002 року між [PERSON] та [PERSON] в простій письмовій формі, визнати недійсними як незаконні рішення від 19.01.2003 року зборів ГБК „Автолюбитель - 1” (протокол № 5) в частині прийому в члени кооперативу[PERSON] за закріплення за ним гаражного боксу [NUMBER] та рішення від 30.01.2005 року (протокол № 8) в частині прийому в члени кооперативу [PERSON] та закріплення за нею гаражного боксу № 2/[NUMBER], витребувати гараж [NUMBER] в 2-му ряду в ГБК „Автолюбитель -1” у [PERSON], передавши гараж позивачці . Також просила стягнути з [PERSON] на її користь судові витрати у розмірі 1514 грн. 15 коп., а саме: оплату поштових витрат по направленню судових повісток у розмірі 116 грн. 65 коп., витрати по оплаті розміщення повідомлення в газеті у розмірі 75 грн., витрати по оплаті правової допомоги у розмірі 1000 грн., витрати по оплаті судового збору у розмірі 322 грн. 50 коп. Відповідач [PERSON] у судове засіданні з'явився, позовні вимоги не визнав. Суду повідомив, що він познайомився з позивачкою у 1996 році і тому розірвав шлюб із першою дружиною. За домовленістю між ними, за кошти відповідача до укладання шлюбу була придбана квартира по[ADDRESS] яка була оформлена на позивачку. Перші три роки спільного життя позивачка ніде не працювала, він повністю матеріально утримував її та її дочку. Одного разу тільки родичі позивачки дали їм 1500 доларів США, які вони витратили на спільні потреби. ДО укладання шлюбу із позивачкою відповідач мав власні 15000 доларів США, але підтвердити це документально не може. Автомобіль „Хонда Акорд” було придбано ним у 1998-1999 році за його власні кошти. Потім у 2002-2003 році він продав цей автомобіль своїй матері - [PERSON] на 20000 грн., оскільки були потрібні кошти на проживання. Позивачка погодилася на продаж автомобіля в усній формі. Гараж у ГБК „Автолюбитель - 1” він придбав також за особисті кошти за 1500 доларів США. Вийшов із членів кооперативу у 2002-2003 році у зв'язку із продажем гаражу своєму сину - [PERSON] Гроші ха проданий гараж були використані на сімейні потреби. Позивачка погодилася на продаж гаражу в усній формі. Сьогодні власником гаражу є [PERSON] .. з якою він проживає з 2006 року. Вона придбала даний гараж у [PERSON]. за 1500 доларів США. В статутний фонд ТОВ „ЖИТО-2000” він також вносив особисті кошти у розмірі 30500 грн. У 2003 році свою частку у статутному фонді товариства він продав сину. Гроші були витрачені на сімейні потреби. Телефонний номер [NUMBER] він придбав у 1997 році за 625 грн., які були його особисті. У 2002-2003 році телефонний номер він продав [PERSON]. за 100 доларів США. Згоди на це дружини він не отримував. [PERSON] перевів даний номер на іншу адресу по вул. Холодильній за проханням [PERSON] У подальшому [PERSON] продав даний телефонний номер [PERSON]. - власнику квартири по вул. [ADDRESS] Все інше майно знаходилося у квартирі [ADDRESS] , де вони проживали з позивачкою. Відповідач не заперечував, що все це майно було придбано за спільні кошти, вартість майна він не оспорює. На теперішній час майно знаходиться на квартирі його матері. Також суду пояснив, що між ними при розірвання шлюбу була досягнута домовленість щодо розділу майна, а саме: позивачці залишається квартира, а відповідачу - все інше майно. Просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представник відповідача[PERSON] у судове засіданні з'явився. Позовні вимоги не визнав. Суду пояснив, що [PERSON] - є батьком [PERSON]. [PERSON]. знав, що [PERSON] був одружений із [PERSON]. [PERSON]. не цікавило питання, чи доводив [PERSON] до відома [PERSON]. свої дії щодо продажу гаражу та частки й статутному фонді товариства. Гроші на придбання гаражу та частки у статутному фонді були його власні та його матері. За гараж він заплатив батькові 1000 доларів США. [PERSON] він продав гараж за 1500 доларів США. Щодо наявності рішень гаражного кооперативу про прийняття його у члени та вихід з членів кооперативу, йому нічого не відомо, оскільки на засідання правління кооперативу чи зборах членів кооперативу він присутнім не був. Гроші за частку у статутному фонді ТОВ „ЖИТО-2000” він передав батькові особисто. Представник відповідача не зміг пояснити суду, де працював [PERSON]. у період з 2002 року до 2004 року та чи мав він самостійний дохід. Відповідачка [PERSON] у судове засідання з'явилася. Позовні вимоги не визнала. Суду пояснила, що їй потрібен був гараж і вона розглядала різні варіанти. Побачивши оголошення наприкінці 2004 року, зателефонувала, їй відповів [PERSON] що він продаж гараж. Гараж вона оглядала з [PERSON]. та [PERSON] В гаражі знаходився автомобіль [PERSON]- „Хонда Акорд” темного кольору. Гараж їй сподобався і вони домовилися про його продаж за 2000 доларів США. [PERSON] дала [PERSON]. завдаток у розмірі1000 доларів США і написала заяву про прийняття її до членів кооперативу. При розгляді її заяви на засідання правління кооперативу чи зборах присутня не була. У січні-лютому 2005 року віддала [PERSON] ще 1000 доларів США. Вважає себе власником гаража, оскільки їй була видана книжка, за якою вона сплачувала внески. У задоволенні позову просила відмовити. Представник відповідача ТОВ „ЖИТО-2000” у судове засідання з'явився. Суду пояснив, що [PERSON] був засновником товариства. При виході із товариства [PERSON] написав заяву. [PERSON]. вніс в касу 30500 грн., а потім [PERSON] отримав з каси товариства 30500 грн. Представник відповідача ГБК „Автолюбитель - 1” у судове засідання з'явився. Позовні вимоги не визнав. Суду пояснив, що гараж [NUMBER] у другому ряду в ГБК „Автолюбитель - 1” був придбаний [PERSON] 17 вересня 1997 року. Зазначений гараж на підставі заяви [PERSON]про виключення його із членів кооперативу був рішенням правління ГБК від 14.06.2002 року переоформлений на [PERSON]. Дане рішення було затверджено зборами членів кооперативу 19.01.2003 року (протокол № 5). 12.10.2004 року [PERSON] подала на ім' я голови правління кооперативу заяву з проханням не вчиняти дій по відчуженню гаража без її згоди. 25.12.2004 року [PERSON]. звернувся до правління ГБК із проханням переоформити даний гараж на [PERSON]. Рішенням правління від 30.01.2005 року [PERSON]. був виключений, а [PERSON]. прийнята у члени кооперативу. Дане рішення було затверджено зборами членів кооперативу 30.01.2005 року (протокол № 8). Ухвала АНД районного суду м. Дніпропетровська про забору вчинення дій щодо спірного гаража була винесена 30.03.2005 року. Тому він вважає, що гараж [NUMBER] є власністю [PERSON] на законних підставах і позовні вимоги задоволенню не підлягають. Представник [PERSON] у судове засіданні з'явився. Позовні вимоги не визнав. Суду пояснив, що [PERSON] придбала автомобіль „Хонда Акорд” у свого сина [PERSON] липня 2003 року на підставі довідки-рахунку, оформленої через комісійний магазин. За придбаний автомобіль [PERSON] передала сину 20000 грн. Зі слів син, гроші йому були потрібні для погашення боргів. Після продажу автомобіля сину, [PERSON] видала довіреність на його ім' я з правом керувати спірним автомобілем. Автомобіль „Хонда Акорд” весь час знаходився у користування [PERSON].31.08.2006 року [PERSON] продала даний автомобіль [PERSON] за генеральною довіреністю. Третя особа [PERSON] у судове засіданні не з'явився, повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Представник третьої особи ТОВ „Оптима Телеком” у судове засіданні не з'явився. Повідомлений належним чином. Суд, заслухавши пояснення сторін, представників, показання свідків, думку адвоката, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] знаходилися у шлюбі з 04 жовтня 1996 року (т. 1, а. с. 8). Шлюб між позивачкою та відповідачем, згідно Свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER], було розірвано 08 червня 2004 року (т. 1, а. с. 7). За час шлюбу позивачкою та відповідачем [PERSON]. було придбано наступне майно: автомобіль „Хонда-Аккорд”, реєстраційний номер [NUMBER] вартістю 20000 грн., гараж [NUMBER] в ГБК „Автолюбитель-1” вартістю 8000 грн., кухонний гарнітур вартістю 500 грн., прихожа (меблева стінка) вартістю 750 грн., м'який меблевий куточок для гостьової кімнати вартістю 500 грн., меблева стінка для гостьової кімнати вартістю 1700 грн., абонентський телефонний номер [NUMBER] ТОВ „Оптима Телеком” вартістю 1200 грн., кольоровий телевізор „Панасонік” вартістю 1300 грн., відеомагнітофон „Панасонік” вартістю 800 грн., плеєр „Панасонік” вартістю 200 грн., стіл журнальний вартістю 500 грн., тумба під телевізор вартістю 300 грн., кухонний стіл, 4 табуретки вартістю 500 грн., люстри (4 шт.) вартістю 800 грн., карнизи віконні (4 шт.) вартістю 400 грн., підставка для взуття вартістю 50 грн., телефонний апарат „Панасонік” вартістю 500 грн., доріжка килимова вартістю 350 грн., пральна машина „Малютка” вартістю 250 грн., тренажер вартістю 200 грн., електронагрівач „Ровента” вартістю 350 грн., електрошашличниця вартістю 200 грн., постільна білизна вартістю 300 грн., штори вартістю 200 грн., вклад в статутний фонд ТОВ „ЖИТО-2000” у розмірі 30500 грн., а всього на суму 70350 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, чи один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном. Що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. З постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 26.11.2003 року (т. 1, а. с. 63) вбачається, що 13.11.2003 року [PERSON] під час відсутності дружини, забрав усі речі та вивіз їх з квартири [ADDRESS] по вул. Донецьке шосе у м. Дніпропетровську. Згідно довідки МРЕВ № 2 ДАІ № 14/2-1337 від 27.04.2004 року (т. 1, а. с. 9), автомобіль „Хонда Акорд” з державним номерним знаком [NUMBER] 30.03.1999 року було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі- продажу, 08.0.2003 року даний автомобіль на підставі довідки-рахунку було зареєстровано за [PERSON]. З довідки ДАІ № 14/1-273 від 30.01.2008 року (т. 2, а. с. 13) вбачається, що станом на 29.01.2008 року автомобіль „Хонда Акорд”, державний номер [NUMBER] , належить [PERSON] , яка мешкає за адресою:[ADDRESS] В судовому засіданні було встановлено, що після укладання договору купівлі- продажу автомобілем продовжував користуватися [PERSON], якому мати видала довіреність на право керування автомобілем. [PERSON] знала про те, що автомобіль є спільним майном подружжя, але при купівлі даного автомобіля не повідомила про це позивачку. Відповідно до ст. 58 ЦК України (в редакції 1963 року) недійсна угода, вчинена про людське око, без наміру створити юридичні наслідки ( мнима угода). Таким чином, договір купівлі-продажу автомобіль „Хона Акорд” повинен бути визнаний судом недійсним. Згідно довідки ГБК „Автолюбитель - 1” (т. 1, а. с. 10)[PERSON] придбав гараж [NUMBER] у другому ряду в БК „Автолюбитель - 1” у [PERSON]. у вересні 1997 року. 20.01.2002 року [PERSON]. звернувся до голови правління ГБК „Автолюбитель - 1” із заявою про прийняття його у члени кооперативу (т. 1, а. с. 237). 20.02.2002 року [PERSON] звернувся із заявою про переоформлення його гаража на сина - [PERSON]. (т. 1, а. с. 236). 14 лютого 2002 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено в простій письмовій формі договір купівлі-продажу гаражу [NUMBER] в ГБК „Автолюбитель - 1” (т. 2, а. с. 28). Згідно розписки від 20.02.2002 року (т. 2, а. с. 30), [PERSON] отримав від[PERSON] 550 грн. за проданий йому гараж [NUMBER] в ГБК „Автолюбитель - 1”. З витягу з протоколу № 12 засідання правління кооперативу „Автолюбитель - 1” від 16.06.2002 року (т. 1, а. с. 235) вбачається, що [PERSON] було виключено із членів кооперативу, а [PERSON] було прийнято в члени кооперативу. З витягу із протоколу № 5 зборів ГБК „Автолюбитель - 1” від 19.01.2003 року (т. 1, а. с. 234) вбачається, що [PERSON]було виключено із членів кооперативу, а [PERSON] було прийнято у члени кооперативу. Однак згідно довідки ГБК „Автолюбитель - 1” (т. 1, а. с. 15) станом на 04.06.2004 року власником гаражу [NUMBER] у другому ряду в ГБК „Автолюбитель - 1” є [PERSON]. Представник ГБК „Автолюбитель - 1” у судовому засіданні не зміг пояснити, чому була надана така довідка, якщо гараж було переоформлено на [PERSON]. Відповідно до ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) нормальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, передбачених законом. Недотримання у цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 даного Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 48 ЦК України (в редакції 1963 року) за недійсною угодою кожна із сторін зобов'язана повернути іншій стороні все отримане за угодою, а при неможливості повернути отримане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ст. 23 КЗпШС України для укладання угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Предметом відчуження за даним договором купівлі-продажу є нерухоме майно, тому даний договір підлягає нотаріальному посвідченню з обов'язкової згоди іншого з подружжя. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу гаражу [NUMBER] в 2-му ряду в ГБК „Автолюбитель - 1” , укладеного 14.02.2002 року між [PERSON]. та [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню. 12 жовтня 2004 року [PERSON] звернулася до голови правління ГБК із заявою, в які просила не вчиняти будь-яких дій щодо купівлі-продажу гаражу № [NUMBER] (т. 1, а. с. 238). [PERSON]. звернулася до ГБК „Автолюбитель - 1” із заявою про прийняття її до членів кооперативу 25 грудня 2004 року (т. 1, а. с. 114). Того ж дня, тобто 25 грудня 2004 року до голови ГБК „Автолюбитель - 1” звернувся [PERSON] із заявою про переоформлення гаражу № 2- [NUMBER], що належить йому на праві власності, на [PERSON]. (т. 1, а. с. 115). Згідно протоколу № 1 засідання правління кооперативу „Автолюбитель - 1” від 30.01.2005 року (т. 1, а. с. 113)[PERSON] був виключений із членів кооперативу, а [PERSON] була прийнята у члени кооперативу та за нею було закріплено гаражний бокс 2/[NUMBER]. Однак на а. с. 243 т. 1 даної цивільної справи знаходиться також витяг з протоколу № 1 засідання правління кооперативу „Автолюбитель - 1”, згідно якого з членів кооперативу виключили [PERSON], а прийняли - [PERSON]. Тобто, представником ГБК „Автолюбитель - 1” були надані зовсім різні документи, датовані однією датою. Згідно протоколу № 8 зборів ГБК „Автолюбитель - 1” (т. 1, а. с. 244), [PERSON]. С. було виключено із членів кооперативу, а [PERSON]. було прийнято у члени кооперативу. Суд ставиться критично до наданих відповідачем документів, оскільки, як пояснив представник ГБК у судовому засіданні, на зборах членів кооперативу 19.01.2003 року та 30.01.2005 року були затверджені рішення правління ГБК, а згідно наданих суду документів, дані питання розглядалися знову. Згідно розписки від 02 лютого 2005 року (т. 2, а. с. 29) [PERSON] Сергійович отримав від [PERSON] гроша у сумі 5500 грн. як остаточний розрахунок за гараж [NUMBER] в ГБК „Автолюбитель - 1”. З довідки ГБК „Автолюбитель - 1” (т. 1, а. с. 112) вбачається, що з 30 січня 2005 року власником гаражу [NUMBER] у другому ряду в ГБК „Автолюбитель - 1” є [PERSON] Згідно ухвали судді АНД районного суду м. Дніпропетровська від 30.03.2005 року (т. 1, а. с. 17) було накладено заборону на відчуження гаражу № [NUMBER] в ГБК „Автолюбитель - 1”, розташованому за адресою: м. [ADDRESS], який належав [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин. Якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Договір купівлі-продажу гаражу, укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON] 25.12.2004 року було укладено в усній формі. Тому даний договір є нікчемним. Оскільки на[PERSON], ні [PERSON] не набули право власності на гараж та на порушення ст. 11 Закону України „Про кооперацію” пай в касу кооперативу не вносили, збори ГБК від 10.01.2003 року та 30.05.2003 року відповідно до ст. 15 Закону України „Про кооперацію” були нелегітимними (на зборах з 413 членів кооперативу були присутні у 83 особи та відповідно 75 осіб) , підлягають задоволенню позовні вимоги щодо визнання недійсними рішень зборів ГБК від 19.01.2003 року та 30.01.2005 року. ТОВ „ЖИТО-2000” було зареєстровано 27.08.2000 року, про що свідчить Свідоцтво про державну реєстрацію (т. 1. а. с. 95). Згідно установчих документів (т. 1, а. с. 97- 107), одним з його засновників був[PERSON]. Із протоколу зборів засновників ТОВ „ЖИТО-2000” № 3 (т. 1, а. с. 108) вбачається, що частка [PERSON] у статутному фонді складає 30500 грн. В лютому 2002 року [PERSON] без згоди позивачки та не повідомивши її про свій намір, розпорядився часткою статутного фонду і передав її своєму сину - [PERSON] , що підтверджується протоколом № 3 загальних зборів засновників ТОВ ЖИТО-2000” від 28.02.2002 року (т. 1, а. с. 108). Згідно прибуткового касового ордеру від 06.03.2002 року (т. 1, а. с. 110)[PERSON] зробив внесок у статутний фонд у розмірі 30500 грн. , а відповідач [PERSON] одержав згідно видаткового касового ордеру № 11 від 06.03.2002 року повернення частки у статутному фонді в розмірі 30500 грн. (т. 2, а. с. 79). Отримана [PERSON]. сума є спільною власністю подружжя, яку [PERSON] витратив на особисті потреби. Таким чином, підлягає поверненню позивачці частка у статутному фонді ТОВ „ЖИТО-2000” у розмірі 7175 грн. З довідки ТОВ „Оптима Телеком” № 3276 від 15.06.2006 року (т. 1, а. с. 119) вбачається, що телефонний номер [NUMBER] згідно договору № 7492 від 01.11.2004 року належить [PERSON]. і встановлений за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. [ADDRESS] Первісний договір № 7492 був укладений 25.02.1997 року на ім'я [PERSON] за адресою:[ADDRESS], вартість установки телефонного номеру складає 1200 грн. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON]. та [PERSON]суду показали, що позивачка придбала квартиру до укладання шлюбу з відповідачем за власні кошти. Потім, під час подружнього життя, [PERSON]. неодноразово допомагав своїй сестрі [PERSON]. грошима, [PERSON] також брав у нього борг гроші. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.11.2006 року по цивільній справі за позовом [PERSON]. до [PERSON]про визнання особою, що втратила право користування жилим приміщенням та зустрічним позовом [PERSON]до [PERSON]., [PERSON]. [PERSON] [PERSON]., [PERSON], третя особа: Шоста дніпропетровська державна нотаріально контора про визнання права власності (т. 2. а. с. 107-108) було встановлено, що 21 жовтня 2003 року [PERSON] уклав договір оренди квартири № [ADDRESS] із 01 листопада 2003 року по 31 жовтня 2004 року. 13 листопада 2003 року [PERSON] у відсутності своєї дружини [PERSON]. вивіз із квартири всі речі. У 2003 році [PERSON] переоформив спільне майно подружжя автомобіль „Хонда Акорд”, гараж [NUMBER] в ГБК „Автолюбитель” та ТОВ „ЖИТО-2000” на свого сина від першого шлюбу та матір. Дане рішення рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.04.2007 року (т. 2, а. с. 109) було скасовано в частині задоволення позову [PERSON]., в іншій частині залишено без змін. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі. що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ. У яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Позивач просив виділити кому квартири, які не підлягають розділу у натурі, а відповідачці присудити компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на ці квартири. Представник відповідачки, яка діє за довіреністю від її мені, згодна на компенсацію частки відповідачки у розмірі 18061 грн. 50 коп. та не заперечує проти того, щоб позивач не вносив ці кошти на депозитний рахунок суду. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про доведеність вимог позивача і необхідність у їх задоволенні. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України підлягають частковому стягненню на користь позивачки тільки документально підтверджені понесені нею судові витрати у розмірі 1555 грн. 95 коп.

Outcome: partial