Jurisdiction: civil
Date: 2008-07-28 00:00:00

На рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 29 квітня 2008 року, яким у задоволенні позову відмовлено, подана апеляційна скарга позивачем [PERSON], в якій остання просить апеляційний суд скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог. В своїй апеляційній скарзі [PERSON] посилається на те, що суд не в повному обсязі з”ясував обставини, що мають істотне значення по справі, а його висновки не відповідають фактичним обставинам справи та що суд неправильно застосував норми матеріального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що вимог про відшкодування моральної шкоди вона не заявляла, тому суд, на її думку, неправомірно застосував ст.23 ЦК України. Вказує також, що суд не застосував ст.277 ЦК України, яку необхідно було застосувати, т.я. остання підлягала до застосування. Апелянт вважає, що суд вийшов за межі заявлених вимог та застосував норму матеріального права, яка не підлягала до застосування., що висновок про те, що факту поширення недостовірної інформації відповідачем не встановлено судом є неправильним і суперечить зібраним доказам по справі. Оскаржуваним рішенням місцевого суду в задоволенні позову [PERSON] до Багатопрофільного підприємства „Єдність” Чернігівського обласного благодійного фонду „Благовест” про захист честі та гідності було відмовлено. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Постановивши рішення, місцевий суд виходив з того, що представник відповідача по справі подала до суду письмові заперечення на позовну заяву [PERSON] від 25 квітня 2007 року, яка розглядалась в Деснянському районному суді м.Чернігова, де в тексті вжила слова про те, що позивачка викрала в судовому засіданні карточку по формі Т-2 і дані відомості не можуть вважатись поширенням недостовірної інформації, що принижують честь та гідність позивачки. Відповідно до положень п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 28.09.90. з наступними змінами „Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій” поширенням відомостей є опублікування їх у пресі, передача по радіо, телебаченню, з використанням інших засобів масової інформації, викладення їх у характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, а також в іншій формі невизначеному числу осіб або хоча б одній людині. З матеріалів справи видно, що представник відповідача Слєдовська Н.М. подала до суду письмові заперечення на позов [PERSON] від 25 квітня 2007 року (а.с.3-4) у порядку ст.128 ЦПК України. Апеляційний суд вважає, що подання до суду письмових заперечень проти позову за правилами ст.128 ЦПК України представником відповідача по справі є способом захисту особи, передбаченим ст. 55 Конституції України, а самі письмові заперечення є невід”ємною частиною цивільної справи. Тому, на думку суду, подача представником відповідача по справі письмових заперечень проти позову не може вважатись поширенням недостовірної інформації щодо особи позивача і не може бути предметом спростування в розумінні правил ст.277 ЦК України. За таких обставин, висновок суду про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] підтверджується матеріалами справи, яким суд дав правильну оцінку і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини. Тому, резолютивна частина рішення відповідає вимогам закону і підлягає залишенню без змін. Проте місцевий суд, правильно вирішивши спір, помилково в мотивувальній частині рішення послався на ст.23 ЦК України, яка регламентує правила відшкодування моральної шкоди. Тому, оскаржуване рішення місцевого суду підлягає зміні, шляхом виключення з його мотивувальної частини: першого речення абзацу шостого про те, що „виходячи з змісту ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв”язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім”ї чи близьких родичів, або в приниженні честі, гідності та ділової репутації” і фрази „а тому на відповідача не може бути покладене зобов”язання відшкодувати моральну шкоду”, яка міститься в другому реченні абзацу шостого мотивувальної частини оскаржуваного рішення суду, а також посилання на ст.23 ЦК України. За таких обставин доводи апеляційної скарги [PERSON] про безпідставність застосування судом ст.23 ЦК України підлягають задоволенню, а інші доводи скарги, що відомості про те, що [PERSON] викрала у судовому засіданні карточку форми Т-2, які викладені в письмових запереченнях директора підприємства „Єдність” проти позову [PERSON] від 25 квітня 2007 року - є поширенням недостовірної інформації, яка принижує честь та гідність апелянта; що що судом неправомірно не застосовано ст.277 ЦК України та що твердження представника відповідача щодо викрадення карточки спростовується матеріалами справи, яка не містить будь-яких фактичних даних про таке зникнення документа з матеріалів справи - не можуть бути підставою для скасування рішення суду і не знайшли свого підтвердження в засіданні апеляційного суду.

Outcome: partial