Jurisdiction: civil
Date: 2008-07-31 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з зазначеним позовом, в якому просять: - визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення площею 86,4 кв.м. по [ADDRESS] від 16.11.2000 року, укладений між ПП “Факторіал” та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 2285; - визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення площею 86,4 кв.м. по [ADDRESS] від 18.01.2002 року, укладений між [PERSON] та ТОВ “АРТ МЕТАЛ ФУРНІТУРА”, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 124; - визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення площею 86,4 кв.м. по [ADDRESS] від 23.08.2002 року, укладений між ТОВ “АРТ МЕТАЛ ФУРНІТУРА” та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 3278. В обгрунтування заявлених вимог зазначили, що спірне не житлове приміщення відноситься до допоміжних приміщень житлового будинку і позивачі, як співвласники, мають право на зазначене допоміжне приміщення, а отже при розпорядженні ними необхідна згода всіх співвласників такого об'єкту. На думку позивачів, вказані договори купівлі-продажу допоміжного приміщення порушують публічний порядок, спрямовані на порушення конституційних прав людини на власність, незаконне заволодіння майном фізичних осіб. Також вказали на те, що укладені угоди купівлі-продажу без їх згоди, як співвласників допоміжного приміщення порушують їхні права на це майно, а тому підлягають визнанню недійсними з підстав, передбачених вимогами ст. ст. 203, 215, 216, 227, 228, 230 ЦК України. Також позивачі зазначили, що вони раніше не могли дізнатись про порушення їх прав на зазначене приміщення, оскільки правління ТСББ "Університет-3" не повідомляло їх про ці обставини, а відповідачі, які придбали вказане приміщення ніколи не з'являлись в будинку, не володіли та не розпоряджались допоміжним приміщенням, а отже жодних підстав вважати про пропуск строку позовної давності не має. Позивачі та їх представники в судовому засіданні підтримали позов з викладених в ньому підстав та просили позов задовольнити. Представник третьої особи на стороні позивачів ТСББ „Університет-3” в судовому засіданні підтримала заявлені позивачами вимогами, зазначивши, що вони є обгрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Представники відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, просили в задоволенні позову відмовити, з огляду на те, що позивачі пропустили встановлений законом строк позовної давності, який не може бути поновлений, оскільки останні достовірно знали або ж могли довідатись про порушення, на їх думку, їх прав. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні також позов не визнав, просив в задоволенні позову відмовити за його безпідставністю, при цьому також вказав на пропуск позивачами строку позовної давності. Представники відповідачів ПП „Факторіал”, ТОВ „АРТ МЕТАЛ ФУРНІТУРА” та Головного управління комунальної власності Київської міської державної адміністрації повторно не з`явились в судове засідання, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Треті особи - приватні нотаріуси Київського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. також повторно не з`явились в судове засідання, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином в письмових поясненнях на адресу суду зазначили, що жодних порушень вимог законодавства під час посвідчення оспорюваних договорів допущено не було та просили розглядати справу у їх відсутність. Треті особи Печерська районна у м. Києві державна адміністрація та Голосіївська районна у м. Києві рада про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, своїх представників для участі в розгляді справи не направили. Суд визнав можливим розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання, на підставі наявних в справі доказів. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 07.07.1997 року Московською районною радою народних депутатів м. Києва спірне приміщення в порядку приватизації шляхом викупу за договором купівлі-продажу було продано ПП „Факторіал". 16.11.2000 року між ПП „Факторіал" та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу спірного приміщення, відповідно до якого ПП „Факторіал" продало, а [PERSON] купив спірне приміщення. 18.01.2002 року на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] продав ТОВ „АРТ МЕТАЛ ФУРНІТУРА" спірне приміщення. 23.08.2002 року за договором купівлі-продажу ТОВ „АРТ МЕТАЛ ФУРНІТУРА" продало, а [PERSON] придбала це ж приміщення. Таким чином, спірне приміщення починаючи з 1997 року належало на праві власності декільком особам, які відкрито володіли, користувалися та розпоряджалися ним. З матеріалів справи вбачається, що починаючи з 1997 року в судах неодноразово розглядалися спори за позовами спочатку ЖБК „Університет-3", а потім його правонаступника ТСББ „Університет - 3" про визнання недійсними спірних договорів купівлі-продажу і актів державних органів та органів місцевого самоврядування, якими визначався перехід права власності на спірне приміщення. Так, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20.07.2004 року у справі було задоволено позов ТСББ „Університет-З" до [PERSON], ПП „Факторіал", ТОВ „АРТ Метал Фурнітура", [PERSON] і Головного управління комунального майна м. Києва та визнано недійсними спірні договори з посиланням на те, що спірне нежиле приміщення в дійсності належало ЖБК „Університет - 3", а тому ТСББ „Університет - 3", як правонаступник вказаного кооперативу, визнаний власником цього приміщення. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23.11.2004 року, яке набрало законної сили, рішення Печерського суду м. Києва від 20.07.2004 року скасовано та постановлено нове рішення, яким у позові ТСББ „Університет -З" до [PERSON], ПП „Факторіал", ТОВ „АРТ Метал Фурнітура", [PERSON], Головного управління комунального майна м. Києва треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], Голосіївська районна у м. Києві рада про визнання угод і свідоцтва про право власності недійсними, визнання права власності та витребування майна, відмовлено. Суд апеляційної інстанції приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову вказав на те, що договір купівлі-продажу спірного приміщення між ПП “Факторіал” і [PERSON] укладено 16.11.2000 року. Оскільки бухгалтерський облік, що вівся ТСББ “Університет-3” вказував про відсутність коштів від експлуатації спірного нежилого приміщення, то позивач знав про порушення його права власності, тому строк позовної давності слід відраховувати з грудня 2000 року. В зазначеному рішенні апеляційний суд також вказав на те, що дана обставина не оспорювалась й представником позивача, а від так строк позовної давності сплинув в грудні 2003 року, проте тільки в лютому 2004 року, тобто після закінчення строку позовної давності, ТСББ “Університет-3” звернулось до суду з вказаним позовом. Позивачем не надано доказів про поважність причин пропуску строку позовної давності і таких не добуто в судовому засіданні, а тому колегія суддів дійшла висновку, що порушене право позивача не підлягає захисту. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, недоказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частина 1 ст. 261 ЦК України визначає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Під час розгляду справи судом встановлено, що позивачі пропустили визначений законом строк позовної давності, оскільки останні як мешканці будинку, достовірно знали про належність спірного приміщення іншим особам, а також мали реальну можливість звернутися до керівництва ЖБК „Університет - 3", а в подальшому до керівництва ТСББ „Університет - 3" з вимогою про надання інформації щодо належності приміщення та його власників. Таким чином, суд критично оцінює та не приймає до уваги твердження позивачів про те, що вони раніше не могли дізнатись про порушення їх прав на зазначене приміщення, оскільки правління ТСББ "Університет-3" не повідомляло їх про ці обставини. При цьому слід зазначити, що представник третьої особи ТСББ "Університет-3" в судовому засіданні під час дачі пояснень та відповідаючи на запитання представників відповідачів зазначила, що позивачі надавали активну допомогу ТСББ "Університет-3" в той час коли останнє в 2004 році звернулось до суду з аналогічним позовом до відповідачів, що, поряд з іншими наявними в матеріалах справи письмовими доказами, також підтверджує те, що позивачам було відомо про всі обставини відчуження спірного приміщення, починаючи принаймні з грудня 2000 року, як встановлено вищезазначеним рішенням апеляційного суду, яке набрало законної сили. Відповідно до частин 3 та 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За таких підстав, коли встановлено, що позивачі будучи членами ТСББ "Університет-3" достовірно знали про належність спірного приміщення іншим особам і в межах визначеного законом трирічного строку не звертались до суду за захистом порушених, на їх думку, прав, пропустивши тим самим строк позовної давності, про застосування якого заявлено представником відповідача, і не надали суду доказів про поважність причин пропуску строку позовної давності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову саме з підстав пропуску позивачами строку позовної давності. Водночас, слід зазначити, що відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК України якщо в задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Таким чином, оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову вбачається за можливе одночасно з постановленням судового рішення вирішити питання про скасування вжитих заходів забезпечення позову. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed