Jurisdiction: civil
Date: 2008-08-04 00:00:00

У квітні 2008 року [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про виселення його з квартири та усунення перешкод в її користуванні. В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалась на те, що працюючи в ПП „Форест” вона отримала дві кімнати в гуртожитку, які приватизувала на двох із сином, а після приватизації статус гуртожитку було змінено на квартиру. На період отримання житла та його приватизації вона періодично співмешкала з відповідачем, який зареєстрований за іншою адресою. В даний час спільне життя з відповідачем не склалося, оскільки він грубо поводиться з її дитиною, застосовуючи до малолітньої дитини фізичну силу, з приводу чого вона зверталась до правоохоронних органів, створює неможливі умови проживання в одній квартирі, в добровільному порядку відмовляється залишити квартиру, стверджуючи що він має право на Ѕ її частину. Рішенням Куликівського районного суду Чернігівської області від 26 травня 2008 року виселено [PERSON] з квартири, яка належить [PERSON] і розташована в [ADDRESS] В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON]. Незаконність судового рішення апелянт пов”язує з тим, що суд не надав належної оцінки його доказам. Зокрема, доказами проведення [PERSON] незаконної приватизації квартири є те, що квартира надавалась йому з урахуванням того, що з ним буде проживати позивачка та її син, оскільки він набагато більше пропрацював на ПП „Форест”, а тому мав більше прав на отримання житла, ніж позивачка; в Куликівській селищній раді, на балансі якої знаходиться будинок [ADDRESS], після банкрутства підприємства, відсутні відомості про надання житла як йому так і [PERSON], а в паспорті [PERSON] штамп про реєстрацію її в спірній квартирі нечіткий, нерозбірливий, у відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Куликівського РВ УМВС України в Чернігівській області відсутня картка реєстрації та будь-які інші дані про реєстрацію [PERSON] за адресою приватизованої квартири, відсутні такі дані і в Куликівській селищній раді, що, на думку апелянта, підтверджує незаконність проведеної приватизації. Апелянт вважає, що не відповідають дійсності ті факти, що він не постійно, а періодично проживав з позивачкою, заважав позивачці і її дитині користуватись житлом, що витрати по обслуговуванню квартири несла тільки позивачка, він за свої кошти купував дорогі предмети побуту, разом з позивачкою робив ремонт квартири, проводив газове опалення; систематичних порушень правил сумісного проживання з його сторони не було. Заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги апеляційний суд приходить до наступного висновку. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] та її неповнолітньому сину [PERSON] в рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло (а.с.12), а відповідач, який немає права власності на цю квартиру, перешкоджає позивачці та її сину користуватись своєю власністю, обмежує їх право власності на квартиру, чим порушує їх права та законні інтереси. Такий висновок суду відповідає матеріалам справи. Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом про виселення відповідача з квартири [ADDRESS] за ст. 116 ЖК України, позивачка посилалась на наявність у неї та неповнолітнього сина права власності на спірну квартиру та неможливість сумісного проживання з відповідачем в одній квартирі. По справі встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, [PERSON] та її сину [PERSON] в рівних частинах на праві сумісної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.12). Рішення про реєстрацію права власності прийнято 31.03.2006 року, про що свідчить витяг з реєстрації Чернігівського МБТІ ( а.с.13). Відповідач [PERSON], на час проведення приватизації квартири, в спірній квартирі зареєстрований був за іншим місцем, а саме по [ADDRESS], де і зберігав право на житло і участі в приватизації спірної квартири не приймав. З вимогою про визнання права на житло в спірній квартирі та про визнання недійсною приватизації, до суду не звертався. Постановою про відмову в порушенні кримінальної справи та поясненнями сторін підтверджується, що відповідач перешкоджає власникам житла - позивачці та її сину користуватися власним майном. Суд першої інстанції у рішенні обґрунтовано зазначив, що доказів, які б свідчили про систематичне порушення відповідачем правил сумісного проживання за ст. 116 ЖК України, як на підставу для виселення відповідача немає і обґрунтовано послався на ст.ст. 386 та 391 ЦК України які регулюють захист права власності. Відповідно до ст.386 ЦПК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.391 ЦПК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано виселив відповідача з спірної квартири, усунувши таким чином перешкоди в користуванні власністю позивачки та її сина. Доводи апеляційної скарги про те, що він не періодично а постійно проживав з позивачкою, не заважав позивачці і її дитині користуватись житлом, що витрати по обслуговуванню квартири несла не тільки позивачка, він за свої кошти купував предмети побуту, разом з позивачкою робив ремонт квартири, проводив газове опалення, не заслуговують на увагу, і, крім того, спростовуються матеріалами справи та поясненнями сторін. Проживання в квартирі, зі збереженням права на житло в іншому місці не свідчить про набуття особою права власності або права на житло. Доводи відповідача про те, що квартира надавалась йому, з урахуванням того, що з ним буде проживати позивачка та її син, оскільки він набагато більше пропрацював на ПП „Форест”, а тому мав більше прав на отримання житла, ніж позивачка, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні і спростовуються матеріалами справи про приватизацію квартири. Нечіткий та нерозбірливий в паспорті [PERSON] штамп про реєстрацію її в спірній квартирі у відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Куликівського РВ УМВС України в Чернігівській області за адресою приватизованої квартири, відсутність таких даних і в Куликівській селищній раді, не є доказом незаконно проведеної приватизації і це не було предметом розгляду справи. За таких підстав, коли апелянт не довів, що він має право власності та право на житло в спірній квартирі, крім того, він перешкоджає позивачці в користуванні власністю, рішення суду в частині виселення його з квартири підлягає залишенню без зміни. Проте, в обґрунтування судового рішення, суд послався також на норми матеріального права - ст.ст.71 та 72 ЖК України, якими регламентуються питання визнання особи такою, що втратила право користування жилим. Але, з такими вимогами позивачка не зверталась і це питання не було предметом розгляду суду, тому рішення суду підлягає зміні, шляхом виключення з його резолютивної частини посилання на ст.ст.71 та 72 ЖК України.

Outcome: partial