Jurisdiction: civil
Date: 2008-06-19 00:00:00

В квітні 2008 р. [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання угоди дійсною та визнання права власності. Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що 21.03.2008 р. між ним та відповідачем було укладено договір купівлі -продажу нерухомого майна, а саме: житловий будинок[ADDRESS], який належить [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 22.12.1997 р., загальною площею 35,4 кв. м. , житловою площею 20,6 кв. м., а також Д- гараж, площею - 31,2 кв. м., Е - сарай, площею 15,6 кв. м. Зазначав, що договір передбачав всі істотні умови, встановлені законодавством України, та був укладений в простій письмовій формі. Крім того, відбулося часткове виконання договору, у зв'язку з чим на підставі ч.2 ст. 220 ЦК України позивач просить визнати договір купівлі - продажу нерухомого майна від 21.03.2008 р. - дійсним та визнати за ним право власності на житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 35,4 кв. м., житловою 20,6 кв. м., а також Д- гараж, площею 31,2 кв. м., Е - сарай, площею 15,6 кв. м. Відповідачка позов не визнала, у своєму зустрічному позові просить підтвердити її право власності на житловий будинок [ADDRESS], площею 39, 6 кв. м., що розташований за адресою[ADDRESS] та визнати за нею право власності на гараж - літ. Д, площею 31,2 кв. м. та сарай - літ., Е площею 15,6 кв. м. без додаткових актів введення в експлуатацію. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши та перевіривши матеріали справи, оцінивши наяні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що в первісному позові [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дійсним та визнання права вланості - відмовити, а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про підтвердження та визнання права вланості на нерухоме майно - задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.03.2008 р. між [PERSON] та [PERSON]. був укладений договір купівлі - продажу в простій письмовій формі. Предметом договору купівлі -продажу є житловий будинок [ADDRESS], розташований вул. Ашхабадська у м. Дніпропетровську, загальною площею 35,4 кв. м., житловою площею 20,6 кв. м. , а також Д - гараж, площею 31,2 кв.м., Е - сарай, площею 15,6 кв. м., який належить [PERSON]. на підставі договру купівлі - продажу від 22.12.1997 р. В судовому засіданні позивач за первісним позовом, пояснив, що здійснити нотаріальне посвідчення договору на момент його укладення було неможливо, оскільки не була оформлена технічна документація в КП «ДМБТІ». Крім того, позивач за первісним позовом наполягав на тому, що відбулося часткове виконання договору, а саме був підписаний договір, сплачена ціна договору, передана документація на предмет договору, передані ключі від будинку. Однак відповідач ухиляється від основного обов'язку - нотаріального посвідчення договору. Нормами ч. 2 ст. 220 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Зважаючи на відсутність доказів, які б підтверджували повне або часткове виконання договору, суд не може застосовувати положення ст. 220 ЦК України до договору купівлі - продажу від 21.03.2008 р. Відповідно до п. 5 Договору, продавець повинен передати покупцю оригінали правовстановлюючих документів на предмет договору, що буде свідчити про передачу нерухомого майна. Проте, як було встановлено судом, оригінали будь - яких документів щодо предмету договору у позивача за первісним позовом відсутні, ціна договору не сплачена, ключі від будинку відповідачка не передавала. Нормами ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд дійшов висновку, що виконання договору купівлі - продажу не відбулося, а значить договір є не укладеним. А тому відсутні законні підстави набуття права власності позивача за первісним позовом на спірне нерухоме майно. Повноправним власником будинку [ADDRESS], який розташований у м. [ADDRESS], є [PERSON] Право власності [PERSON]. на нерухоме майно підтверджується договором купівлі - продажу нерухомого майна від 22.12.1997 р., який був укладений на Єкатеринославській товарній біржі та зареєстрований за № 006/1270-Н. Згідно технічного паспорту від 24.03.2008р., виданого КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» [PERSON]. належить житловий будинок літ. А-1, площею 39,6 кв. м. з наступними будівлями та спорудами: літ. Б - літня кухня площею 13,9 кв. м., літ. Ж- убиральня, площею 1,0 кв. м., літ. З - душ, площею 2,9 кв. м., літ. И- вольєр, площею 5,8 кв. м., літ. Е- сарай, площею 15,6 кв. м., літ. Д - гараж , площею 31,2 кв. м., № 1-10, І- ІІ споруди. В ході розгляду справи, суд встановив, що за час проживання у спірному житловому будинку, [PERSON] самостійно, власними силами та за особисті кошти побудувала гараж - літ. Д, площею 31,2 кв. м., сарай - літ. Е, площею 15,6 кв. м. Для того, щоб побудувати вказані будівлі позивачка за зустрічним позовом наймала будівельників, власноруч купувала необхідні матеріали. Нормами ст. 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. На вимогу власника земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Відповідно до ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Положенням ст. 375 ЦК України передбачено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що є підстави для підтвердження права власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS], площею 39, 6 кв. м., що розташований за адресою[ADDRESS] та визнання за нею права власності на гараж - літ. Д, площею 31,2 кв. м. та сарай - літ. Е, площею 15,6 кв. м. без додаткових актів введення в експлуатацію. Первісний позов [PERSON] про визнання договору дійсним та визнання права власності, на думку суду, пред'явлено безпідставно, позовні вимоги позивача за первісним позовом не доведені і тому не підлягають задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: approved