Jurisdiction: civil
Date: 2008-07-13 00:00:00

Позивачка звернулась в суд з позовом до відповідача про визнання квартири спільною власністю та визнання права власності на &frac12; частину квартири, посилаючись на те, що вони з відповідачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі уклали з [PERSON] угоду довічного утримання 20 квітня 1993 року, відповідно до умов якої, остання передала у власність [PERSON] належну їй на праві приватної власності квартиру, розташовану за адресою [ADDRESS]. В свою чергу відповідач за даним договором зобов`язався довічно повністю утримувати [PERSON]., забезпечувати її одягом, їжою, доглядом, необхідною допомогою. Позивачка стверджувала, що вона з листопада 1991 року доглядала за [PERSON]., прала за нею, готувала їй їжу, прибирала квартиру, купувала продукти харчування. [INFO] [PERSON]. померла. Після її смерті позивачка та відповідач переселились до квартири [ADDRESS], де проживають до сьогоднішнього часу з неповнолітньою донькою. На думку позивачки, дана квартира має бути визнана спільною власністю подружжя відповідно до ст.ст. 355, 357, 364 ЦК України, ст.ст. 60, 61 КПШС України. Позивачка просила визнати за нею право власності на &frac12; частину зазначеної квартири. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні, пояснила, що позивачка у 1991 - 1993 роки постійно мешкала у своєї матері за адресою [ADDRESS]. Після одруження 23 травня 1992 року, позивачка та відповідач поселилися жити за цією ж адресою. Спілкування з померлою [PERSON]. вони не мали. В той час позивачка була вагітною, сама потребувала допомоги, участі, співчуття. У квартиру батьків відповідача розташовану за адресою [ADDRESS] приблизно у жовтні 1992 року вселилась на постійне місце проживання його бабуся, [PERSON]. Бабуся та [PERSON]. були приблизно одного віку. Вони подружились, бабуся проводила з сусідкою більшу частину дня. Після того, як у серпні 1992 року [PERSON]. травмувала голову, коли займалась господарською роботою, у останньої появились головні болі, загострились захворювання серцево-судинної системи, тахікардія, прогресував цукровий діабет і його бабуся взяла на себе опіку та піклування над сусідкою - [PERSON]. Кожні 3 години, по графіку, за призначенням лікаря, давала їй ліки та їжу. У названий час його дружина, [PERSON]. , позивачка по справі , вже не працювала, бо це були останні місяці її вагітності. Батьки відповідача взяли на себе забезпечення та догляд над [PERSON]. з жовтня - листопада 1992 року. [PERSON]. запропонувала у якості вдячності передати свою квартиру батькам відповідача. Для цього вона надала доручення на матір відповідача, [PERSON]., для оформлення приватизаційних документів по квартирі. Після оформлення та отримання необхідних документів батьки відповідача, вирішили, що квартира сусідки - [PERSON]. повинна належати їх сину на праві власності. [PERSON]. у присутності нотаріуса повідомила про свою волю, 20 квітня 1993 року було укладено договір довічного утримання між [PERSON]та відповідачем, [PERSON]. Догляд та надання допомогу [PERSON]. продовжували надавати бабуся та мати відповідача, оскільки у останнього не вистачало доходів на утримання своєї сім`ї. Позивачка та відповідач отримували допомогу від батьків відповідача, які систематично забезпечували їх продуктами харчування, одежею, взуттям. Відповідач працював на заводі ім. Карла Лібкнехта кранівником. Позивачка по справі [INFO] народила доньку [PERSON], за якою доглядала. На момент оформлення приватизаційних документів та укладення угоди довічного утримання донька сторін [PERSON] була немовлям та позивачка не могла фізично доглядати за померлою [PERSON]. Посилаючись на ст.ст. 746, 748 та 334 ЦК відповідач вважав себе єдиним власником зазначеної квартири, оскільки отримав її завдяки своїм батькам та бабусі. Вислухавши пояснення сторін, пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON]., [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. та [PERSON], перевіривши матеріали справи ,суд приходить до наступного. Позивачка та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 23 травня 1992 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] ,виданого Виконкомом Ювілейної селищної ради 23.05.1992 року. [INFO] у сторін народилась донька [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER]. У 1992 -1993 роках сторони проживали в сім`ї позивачки за адресою[ADDRESS]. Позивачка залишалась і залишається бути зареєстрованою за останньою вказаною адресою, де приймала участь у безоплатній приватизації житла. Згідно до свідоцтва про право власності на житло ( а.с. 49) їй та неповнолітній доньці сторін належить на праві власності частина вищевказаної квартири. У спірній квартирі позивачка ніколи зареєстрована не була, власник квартири не давав згоди на її реєстрацію ( з пояснень позивачки та представника відповідача у судовому засіданні ), що суд вважає як доказ невизнання відповідачем права власності за позивачкою на частину квартири з моменту її отримання у власність по договору довічного утримання. [PERSON]. відповідно до свідоцтва про право власності від 30.03.1993 року виданого Дніпропетровською районною державною адміністрацією, належала квартира [ADDRESS], Дніпропетровського району Дніпропетровської області, яка складається з жилої кімнати площею 15,5 кв.м., жилої кімнати площею 11,4 кв.м., кухні 5,8 кв.м., ванної 2,9 кв.м., коридора 4,3 кв.м., кладової 0,7 кв.м. В серпні 1992 року після отриманої травми голови [PERSON]. потребувала додаткового догляду. Бабуся відповідача [PERSON]. разом з матір`ю відповідача [PERSON]. взяли на себе опіку та піклування над [PERSON], оскільки мешкали по сусідству за адресою[ADDRESS], Дніпропетровського району та області. Останні у встановлений лікарем час давали [PERSON]. ліки та їжу, в разі необхідності викликали лікаря, допомагали пересуватись по квартирі, справляти санітарно-гігієнічні потреби, купували їжу, прибирали, прали білизну. Данні факти підтверджується поясненнями представника відповідача та свідків з боку відповідача [PERSON], [PERSON]. та [PERSON] [PERSON]. в якості вдячності за здійснюваний за нею догляд, запропонувала батькам відповідача передати їм свою квартиру. Для оформлення належних для цього документів вона дала доручення на матір відповідача [PERSON]. Після оформлення приватизаційних документів батьки відповідача вирішили, що зазначена квартира повинна належати їх сину - відповідачу по справі. 20 квітня 1993 року між відповідачем [PERSON] та [PERSON]був укладений договір довічного утримання, відповідно до умов якого, остання передала у власність [PERSON] належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS], Дніпропетровського району Дніпропетровської області. В свою чергу [PERSON]. за даним договором зобов`язався довічно повністю утримувати [PERSON]., забезпечувати її їжою, одягом, доглядом, необхідною допомогою. Однак до і після укладення договору довічного утримання догляд, опіку та піклування над [PERSON]. продовжували здійснювати мати відповідача [PERSON]. та бабуся відповідача [PERSON]. [INFO] [PERSON]. померла. Усі витрати пов`язані з обрядом поховання [PERSON]., влаштування поминальних обідів, встановлення пам`ятника взяли на себе батьки відповідача [PERSON]. та [PERSON]. Таким чином, між [PERSON]. та [PERSON]. відбулось повне виконання договору довічного утримання. Обов`язки набувача за даним договором [PERSON]. здійснювали його батьки [PERSON]., [PERSON]. та його бабуся [PERSON]. Відповідно до положень ч. 4 ст. 746 ЦК України договір довічного утримання може бути укладений відчужувачем на користь третьої особи. Свідки з боку відповідача [PERSON], [PERSON]. та [PERSON], які проживали в 1991-1993 по сусідству з [PERSON]., пояснили, що позивачка [PERSON]. участі у догляді за померлою [PERSON]. не приймала. Перший раз вони її побачили на похоронах [PERSON]. 23.05.1993 року. До доводів позивачки з приводу того, що саме вона доглядала з листопада 1991 року до [INFO] за [PERSON]. суд ставиться критично, оскільки [PERSON]. одружилась з відповідачем 23.05.1992 року, у 1992 році перебувала у стані вагітності, згодом [INFO] народила доньку [PERSON], тому сама потребувала необхідної допомоги. Крім того, позивачка не надала доказів матеріальної спроможності надавати [PERSON] матеріальну допомогу, доказів надання такої допомоги . Свідки з боку позивачки [PERSON], [PERSON], [PERSON]., [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] пояснили, що сторони дійсно проживали однією сім`єю з 23 травня 1992 року, однак жодних свідчень з приводу того, що саме позивачка здійснювала догляд за [PERSON]. не надали. Враховуючи вищезазначене суд, вважає вимоги позивачки про визнання за нею права власності на &frac12; частину квартири[ADDRESS] на підставі ст.ст.60-61 СК України, не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки не знайшли свого підтвердження жодними доказами .

Outcome: approved