Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-28 00:00:00

Позивач просить суд постановити рішення про стягнення з відповідача належних сум при звільненні. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що працював у відповідача. При звільненні з роботи йому не були виплачені всі належні суми. Просить задоволити позов. Представник позивача підтримала позов і пояснила, що її довіритель просить стягнути з відповідача заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку. Вона не може представити суду жодної довідки про розмір заборгованих сум. Представник відповідача позов визнав. Пояснив, що позивач дійсно не перебував у відпустках. Також підприємство має заборгованість із заробітної плати. Проте не може представити суду довідку про розмір заборгованості, оскільки бухгалтерські документи вилучені, і перебувають в правоохоронних органах. Заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за його недоведеністю. Як встановлено в судовому засіданні, позивач працював у відповідача. Підприємство має заборгованість перед позивачем із виплати заробітної плати, інших виплат. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Суду не були надані довідки про розміри заборгованих сум. Відмовляючи в позові за недоведеністю позовних вимог, суд виходив з наступного. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Ко­дексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Диспозитивність - це надання особам, які беруть участь у справі, можливості вільно розпоряджатися своїми матеріальними та процесуальними правами на власний розсуд. Диспозитивність діє в усіх стадіях процесу. Зміст принципу диспозитивності розкривають через такі положення: · хто хоче здійснити свої права, повинен сам потурбуватися про це; · особа, якій належить право, може від нього відмовитися; · нікого не можна примушувати пред'явити позов проти своєї волі; · суд не повинен виходити за межі вимоги сторін, за ви­нятками, встановленими законом; · сторона може розпорядитися об'єктом процесу. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальнос­ті сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Змагальність - один із найбільш важливих конституційних принципів сучасного судочинства. Він створює умови для всебічного та повного дослідження обставин справи і ухвалення судом обґрунтованого та законного рішення. На підставі принципу змагальності сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою ухвалення рішення на свою користь зобов'язані повідомити суду істотні для справи обста­вини, надати суду докази, які підтверджують або спростову­ють ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності ухвалення бажаного для них рішення. У цивільному судочинстві змагальність виявляється в тому, що: · дії суду залежать від вимог позивача та заперечень відпо­відача; · суд вирішує справу у межах заявлених вимог та на під­ставі наданих йому доказів; · особи, які беруть участь у справі, займають активне ста­новище щодо інших учасників процесу та суду; · сторони самостійно визначають, які саме докази подавати суду, а які притримати; · особи, які беруть участь у справі, можуть брати участь у справі особисто або через представників; · кожна особа зобов'язана довести факти, на які вона поси­лається; · у разі невиконання процесуальних обов'язків або нездій­снення процесуальних прав для особи настають небажані для неї правові наслідки. Основний зміст принципу змагальності наведено у ч. 3 ст. 10 ЦПК України: кожна сторона повинна довести ті обста­вини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У цій нормі сформульоване правило: "Хто стверджує, той і доводить". На клопотання сторони суд сприяв здійсненню їхніх прав, зокрема: судом робилися запити з метою з'ясування, де саме перебувають вилучені у підприємства бухгалтерські документи. Суд намагався отримати відомості, про які просили сторони. Проте сторони не займали активної позиції щодо представлення суду доказів, фактично поклавши обов'язок на суд доводити чи спростовувати заявлені в судовому засіданні факти. Суду був наданий штатний розпис підприємства. Проте суд позбавлений можливості провести розрахунок заборгованої заробітної плати, оскільки на її розмір можуть впливати чинники: відсутність на роботі у зв'язку з тимчасовою непрацездатність, перебування у відрядженні, інше. Суд також не може застосувати положення постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.2005 року № 100 „Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати” для визначення розміру компенсації за невикористані щорічні основні відпустки, оскільки для такого обчислення слід врахувати численні вимоги, зазначені в цій постанові. Зважаючи, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, а сторони не подали суду належних і допустимих доказів, тому суд дійшов висновку про неможливість задоволення позову через його недоведеність.

Outcome: dismissed