Jurisdiction: civil
Date: 2008-07-15 00:00:00

13 квітня 2007 року [PERSON]. звернулась з позовом до військової частини А - 3120 (Військовий шпиталь 407) про поновлення на роботі, скасування наказу про звільнення, стягнення заробітної плати за вимушений прогул, відшкодування моральної шкоди в розмірі 4000 грн., посилаючись на те, що її незаконно звільнили з роботи наказом командира військової частини А - 3120 №245 від 25.12.2006 року з 31.12.2006 року з посади медичної сестри поліклініки військової частини А - 3120, оскільки на момент її звільнення з роботи не було затверджено штатного розпису і вона фактично не була попереджена про скорочення, оскільки про кількість скорочених посад вона дізналась лише у березні 2007 року. З цих же підстав просила поновити строк звернення до суду. В судовому засіданні позивачка просила залишити без розгляду вимоги про поновлення на роботі та негайного виконання рішення суду. Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 07 травня 2008 року заява позивачки задоволена. Оскаржуваним рішення Деснянського районного суду від 07 травня 2008 року в задоволенні позовних вимог про скасування наказу про звільнення, стягнення середньомісячного заробітку за вимушений прогул, та відшкодування моральної шкоди відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON]. просить скасувати рішення суду першої інстанції як неправильне і таке, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухваливши нове рішення по суті позовних вимог. На думку апелянта судове рішення не відповідає дійсним обставинам справи та зібраним по ній доказам, суд не дав належну оцінку її доказам, віддавши явну перевагу доказам відповідача. Заслухавши доповідача, доводи та заперечення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, [PERSON]. працювала у 407 військовому шпиталі - військовій частині А 3120 на посаді медичної сестри поліклініки. Відповідно до директиви Міністра оборони України від 06.04.2006 року за №Д-322/1/04 “Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2006 році” 407 військовий шпиталь переформовано з 400 на 100 ліжок, що передбачало скорочення 244 штатних одиниць до 31.12.2006 року. На виконання зазначеної директиви командир військової частини А 3120 видав наказ від 30.10.2006 року, яким попередив позивача про наступне скорочення. Ця обставина підтверджується а.с. 90, 91. За згодою профспілкового комітету в/ч А 3120 та наказу командира військової частини А 3120 за №245 від 25.12.2006 року [PERSON]. звільнено з займаної нею посади за скороченням штату працівників з 31.12.2006 року згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку та компенсації за невикористану чергову щорічну відпустку. З позовом про поновлення на роботі позивачка звернулася 13 квітня 2007 року, пропустивши передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк звернення до суду. При цьому позивачка просила поновити строк звернення, посилаючись на те, що про незаконність свого звільнення з роботи вона дізналась лише в кінці березня 2007 року. Проте, зазначена обставина не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Будь яких поважних причин пропуску строку, позивачка не навела. Доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою не пропущений строк звернення до суду, який на її думку обчислюється в 3 місяці, не заслуговують на увагу. Відповідно до ст.233 КЗпП України, строк звернення до суду у справах про звільнення з роботи встановлений в один місяць з дня вручення копії наказу про звільнення або видачі трудової книжки. Трудову книжку з записом про звільнення [PERSON]. отримала 31.12.2006 року. На дані правовідносини не розповсюджуються положення ст. 261 ч.1 ЦК України щодо перебігу строку позовної давності - з дня, коли особа дізналась про порушення свого права. В судовому засіданні позивачка змінила позовні вимоги : просила залишити без розгляду вимоги в частині поновлення на роботі та негайного виконання рішення. Зазначені вимоги ухвалою суду від 07 травня 2008 року залишені без розгляду. Вимоги про скасування наказу про звільнення, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу розглянуті судом. Зазначені вимоги по своїй суті є вимогами про поновлення на роботі. Проте, позивачка і в частині оскарження наказу про звільнення пропустила тримісячний строк, оскільки як вбачається з наданого в судове засідання апеляційного суду журналу обліку трудових книжок, позивачка отримала трудову книжку 31.12.2006 року, а до суду звернулася 13 квітня 2007 року. Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, проаналізувавши в сукупності зібрані по справі докази, правильно дійшов висновку щодо пропущення позивачкою [PERSON]. передбаченого ст. 233 КЗпП України строку звернення до суду з позовом без поважних причин. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами трудових спорів” від 06.11.1999 року за №9 з наступними змінами, встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Передбачений ст.233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. При цьому суд не повинен давати оцінку законності підстав звільнення працівника з роботи. Тому, з мотивувальної частини рішення підлягає виключенню абзац 4 щодо висновку суду, що при звільненні позивачки з роботи повністю дотримані вимоги КЗпП України. Доводи апелянта про те, що суд залишив поза увагою письмове звернення до Генерального Прокурора України з питань стосовно витребування доказів по справі, які на думку апелянта мають суттєве значення, не заслуговують на увагу. Висновок Генеральної Прокуратури України не може мати для суду преюдиційного значення, оскільки відповідно до ст. 221 КЗпП України трудові спори розглядаються комісіями по трудових спорах та районними, районними у місті, міськими чи міжрайонними судами.

Outcome: partial