Jurisdiction: civil
Date: 2008-06-05 00:00:00

Представник відповідача позову не визнав, вважає, що у позові слід відмовити як за пропуском строку звернення до суду так і по суті. При цьому зазначив, що у всякому випадку позивач допустив два прогули : 18 та 20 квітня 2005 року. У письмовому запереченні на позов представник відповідача теж зазначив, що позивач вчинив прогули саме 18 та 20 квітня 2005 року ( а.с. 116-117 ). Вислухавши сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позивачу слід поновити строк на звернення до суду з даним позовом, а заявлені вимоги слід задовольнити частково виходячи з наступного. Позивача звільнено з роботи за прогули без поважних причин відповідно до наказу по підприємству від 24 травня 2005 року № 28к ( а.с. 123 ). Копія цього наказу позивачу так і не була вручена. А трудову книжку йому було вручено тільки 20 березня 2006 року, що визнали обидві сторони. Відповідно до ст. 233 КзпП України працівник може звернутися до суду з заявою про вирішення трудового спору в справах про звільнення з роботи в місячний строк з дня вручення йому копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач звернувся до суду з даним позовом 12 травня 2006 року, тобто дійсно з порушенням місячного строку на звернення до суду ( а.с. 2 ). Ст. 234 КЗпП України передбачає, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Визначаючись у питанні слід чи ні позивачу поновити строк на звернення до суду з даним позовом, суд виходить з того, що копія наказу про звільнення з роботи позивачу так і не була вручена. Надані позивачем суду документи про його заробітки за період після звільнення з роботи у відповідача і по даний час підтверджують, що його матеріальне становище за цей період було дійсно важким і що він дійсно не мав можливості отримати кваліфіковану правову допомогу з боку досвідченого адвоката, а тому його позиція про те, що він при таких обставинах не знав, що місячний строк на звернення до суду слід рахувати в тому числі і з дня отримання трудової книжки, повинна бути визнана поважною причиною пропуску строку на звернення до суду, особливо з врахуванням при цьому його стану здоров”я, що теж підтверджується як наявними у справі документами котрі свідчать про певну неадекватну поведінку позивача на роботі ( а.с. 17-18,19,26,27,28,29,40 ) так і його не зовсім адекватною поведінкою в судових засіданнях, при цьому суд в останньому судовому засіданні переконався в тому, що така поведінка позивача не є наслідком стану сп”яніння, тому суд вважає, що позивачу слід при таких обставинах поновити місячний строк на звернення до суду та вирішити заявлені ним вимоги по суті. А вирішуючи вимоги по суті суд виходить з наступного. З копії наказу № 28к від 24 травня 2005 року ( а.с. 123 ) вбачається, що позивача, електромонтера по ремонту та обслуговуваннню електроустаткування цеху № 23 звільнено з роботи з 29 квітня 2005 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України ( прогули без поважних причин ), підставою для цього послужили доповідна записка нач. цеху від 13.04.05, 14.04.05, 15.04.05, 18.04.05, 19.04.05, 29.04.05 акт від 15.04.05, 18.04.05, згода профкому від 24.05.05. Проте по тексту наказу не вказано жодного конкретного дня у який позивач допустив прогул, що вже само по собі є грубим порушенням вимог закону, оскільки невідомо за які ж конкретно дні допущено прогули за які працівника звільнено з роботи. Акт складений комісією працівників підприємства від 15 квітня 2005 року, о 09 год. 15 хв., підтверджує, що в цей день позивач запізнився на роботу на одну годину, пояснення не дав і тому до роботи не був допущений, саме через відмову дати пояснення ( а.с. 25 ). 15 квітня 2005 року це була п”ятниця. У своїй доповідній записці від 15 квітня 2005 року на ім”я начальника цеху [PERSON] начальник виробництва [PERSON] вказав, що оскільки позивач 15 квітня 2005 року запізнився на роботу на 1 годину і не дав поясненння, то він без пояснення у письмовій формі його до роботи не допустив ( а.с 24 ). Вказані документи як докази підтверджують, що керівництво цеху № 23 в порушення вимог чинного законодавства не допустили позивача до роботи, тобто фактично відсторонили його від роботи. За запізнення до роботи якщо це було без поважних причин слід було у встановленому чинним трудовим законодавством порядку застосувати до позивача стягнення, зокрема, оголосити догану. Але не допускати його до роботи не вправі були. Акт складений комісією в складі трьох працівників підприємства 18 квітня 2005 року підтверджує, що своїми підписами вказані в акті особи ствердили факт відсутності позивача на роботі в цей день ( а.с. 23 ). Цим же днем є доповідна записка начальника виробництва [PERSON]( а.с. 22 ) начальнику цеху [PERSON] в якій зазначається що в цей день позивача не було і на роботі і що він пояснюючої записки не написав ( але незрозумілим є як міг позивач відмовитися написати пояснючу в цей день коли його не було на роботі ). Проте, при тих обставинах, що позивача не було допущено до роботи у попередній день не можна вважати, що неявка його на роботу 18 квітня 2005 року була без поважних причин. Безпосередній начальник день перед цим днем не допустив його до роботи . У своїй доповідній записці від 19 квітня 2005 року начальник виробництва [PERSON] доводить до відома начальника цеху[PERSON], що він знову 19 квітня 2005 року не допустив позивача до роботи, чому не вказує. А у доповідній записці від 21 квітня 2005 року той же начальник виробництва вказує, що 20 квітня 2005 року позивача не було на роботі. Знову ж таки чи можна вважати без поважних причин неявку позивача на роботу 20 квітня 2005 року, коли його 19 квітня 2005 року не було допущено до роботи. Суд приходить до висновку що ні. І знову ж таки з порушенням вимог чинного законодавства котре по причині відмови від написання пояснення за порушення трудової дисципліни не дозволяє адміністрації не допускати працівника до роботи. Ст. 46 КзпП України дає вичерпний перелік підстав для відсторонення працівника від роботи, чого в даному випадку не було. В жодному іншому документі що наданий до справи як доказ про прогули позивача мови не йде. Суду з боку відповідача надано доповідну записку начальника цеху [PERSON] від 29 квітня 2005 року в якій відображено порушення трудової дисципліни які допустив позивач і тому він просить керівника підприємства звільнити позивача з роботи ( а.с. 17-18 ). На цій доповідній ( яка не зареєстрована по вхідній пошті ) є помітка працівника відділу кадрів, що до них цей документ поступив 19 травня 2005 року. а на самому цьому документів є резолюція керівника підприємства “ВК. Звільнити. 31.05.05 р.”. В той же час наказ про звільнення позивача з роботи датовано 24 травня 2005 року. У підтвердження дотримання вимог трудового законодавства в частині отримання згоди профкому ( ст. 43 КЗпП України ) суду надано протокол № 38 від 24 травня 2005 року спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету виробничого комплексу “Автоливмаш” з якого вбачається, що в ході вирішення різних питань було також і дано згоду на звільнення позивача з роботи за прогули без поважних причин ( а.с. 32-33 ). При цьому так само як і в наказі про звільнення не зазначено жодного конкретного дня в який позивач допустив прогул без поважної причини. Не говорячи вже про те, що згоду на звільнення повинен давати профком окремо, а не на спільному засіданні адміністрації і профкому. Тому згоду профкому слід визнати неналежною. Ст. 149 КЗпП України передбачає, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповановажений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Відмова від такого повинна бути належно задокументована. Чого в даному випадку не дотримано. Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисцплінарне стягнення застосовується безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення. Навіть якщо виходити з того, що позивач допустив би прогули без поважних причин 18 та 20 квітня 2005 року, то звільнення його з роботи повинно бути проведенго в строку до 20 травня 2005 року, але не пізніше як це мало місце в даному випадку. Викладені вище обставини та докази дають підстави прийти до висновку про те що позивач дійсно у вказані у доповідних записках дні запізнювався на роботу, усно пояснюючи що був хворий ( що вказує у своїх доповідних записках і керівництво цеху ), але належних доказів про це не надав, керівництво цеху № 23 в порушення вимог чинного трудового законодавства ( ст. 46 КЗпП України ) не допускало його до роботи 15 ( перед 18 ) квітня та 19 ( перед 20 ) квітня 2005 року, що і послужило причиною його невиходу на роботу, і що не може вважатись прогулами без поважних причин. Як вбачається з тексту вказаних документів позивача фактично було звільнено у зв”язку з його поведінкою про яку йдеться у доповідних записках, а не за прогули якими адміністрація фактично прикрила незаконне звільнення. Не говорячи вже про інші зазначені вище порушення, в тому числі і стосовно дат прийняття тих чи інших рішень, видачі наказів. Тому позивача слід поновити на роботі на тій же посаді з якої його було звільнено. Про те чи ця посада зайнята чи ні представник відповідача не вказував, але це не має суттєвого значення при вирішенні спору по суті. Ст. 40 п. 4 КЗпП України передбачає як підставу звільнення працівника з роботи за прогу без поважних причин, чого в даному випадку представником відповідача не доведено. Суд же відповідно до змісту ст.ст. 10,11,60 ЦПК України слухає цивільний спір на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами. Визначаючись у розмірі середньомісячного заробітку з якого слід виходити при розрахунку стягнення за час вимушеного прогулу суд виходить з того, що надані суду відповідачем довідки про заробітки позивача перед звільнням з роботи та копія наказу по підприємству від 21 січня 2005 року № 2 ( а.с. 30 ) підтверджують, що на підприємстві було встановлено порядок згідно якого працівники виходили на роботу неповний робочий день чи неповний робочий тиждень, а нарахування оплати праці проводилось за фактично відпрацьований час. При цьому суд виходить з того, що у всякому випадку заробіток працівників повинен бути в такому випадку не менше мінімальної заробітної плати. І тому бере за основу при нарахуванні стягнення мінімальну заробітну плату на час постановлення судового рішення ( що повинно компенсовувати знецінення грошових коштів за період після звільнення позивача з роботи ), яка становить в даний час 525 гривень. Відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі суд одночасно приймає рішення по виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за оди рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган який розглядає спір виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Визначаючись в даному питанні суд виходить з того, що позивачу слід стягнути середній заробіток за час після звернення його до суду, з 12 травня 2006 року і по день поновлення на роботі, що становитиме 24 місяці і 21 день. Виходячи з заробітку 525 гривень в місяць це в загальному становитиме по 06 червня 2008 року включно 12975 гривень. Але при цьому суд враховує, що за період після звільнення з роботи і по даний час позивач у певні періоди працював на тих чи інших оплачуваних роботах і за цей час отримав заробітки в загальній сумі 5866 грн. (а.с. 48,134,135,136,137,138,139,140,148-152). Тому цю суму слід відмінусувати від вказаної вище і стягнути з відповідача слід 7108 гривень 84 коп.. Суд також вважає, що незаконним звільненням позивача з роботи та втратою ним у зв”язку з цим постійного заробітку позивачу було спричинено і моральну шкоду оскільки порушення його законних прав на працю у відповідача та не отримання у зв”язку з цим відповідних доходів привели дійно як до моральних страждань так і до втрати нормальних життєвих зв”язків у зв”язку з погіршенням матеріального становища і, відповідно, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Спричинили для позивача моральні страждання частково і інші негативні обставини про які він зазначив у своїй позовній заяві ( а.с. 3 ). І в врахуванням всіх обставин по справі суд вважає, що з відповідача слід стягнути у користь позивача у відшкодування моральної шкоди 5000 гривень. У стягненні решти суми у відшкодування моральної шкоди слід відмовити. Відповідно до змісту ст. 367 ЦПК України рішення в частині присудження позивачу зарплати за один місяць та в частині поновлення його на роботі слід дорустити до негайного виконання. На підставі викладеного, ст.ст. 3,4,10,11,57-61 ЦПК України, ст.ст. 5-1,40 п. 4,43,46,47,48,140,148,149,221,232,233,234,235,237-1 КЗпП України, ст. 367 ЦПК України,

Outcome: partial