Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-12 00:00:00

Представник відповідача в судове засідання не прибув, хоч про день та час слухання справи відповідач був повідомлений, а тому суд вирішував спір без участі представника сільської ради. Вислухавши позивача, вивчивши матеріали справи суд вважає, що у задоволенні заявлених вимог слід відмовити виходячи з наступного. Свою позицію щодо права на спірну ділянку [PERSON]. обгрунтовує тим, що він більше 15 років фактично користується цією земельною ділянкою, а тому, відповідно до змісту ст. 119 Земельного Кодексу України набув право на цю ділянку, в той же час сесія сільської ради винесла рішення про вилучення в нього цієї ділянки. Позивач надав суду план-схему на якій відображено спірну ділянку ( а.с. 55-56 ) і з якої вбачається, що земельна ділянка про яку заявлено спір знаходиться неподалік його будинковолодіння, але не примикає до нього. Даних про точну її площу суду не надано. Позивач вважає що ділянка має 0,06 га площі, сільська рада - що 0,08 га. Суд же при обставинах по справі вважає, що ця обставина не має суттєвого значення при вирішенні спору по суті оскільки позивач визнає, що оскаржуваним рішенням сесії вирішено вилучити у нього саме ту ділянку про яку вказує і він. Ст. 119 Земельного Кодексу України дійсно передбачає, що громадянин при певних умовах може набути права власності на земельну ділянку при умові добросовісного, відкритого, і безперервного користування земельною ділянкою протягом 15 років. Проте даний Кодекс набрав чинності і діє з 01 січня 2002 року і він не передбачає зворотної сили для даного положення. При цьому можна за аналогією застосовувати правило пункту 8 Прикінцевих положень Цивільного Кодексу України, тобто обчислювати початок такого строку починаючи з 01 січня 2001 року. Тому строк у 15 років про який йдеться у ст. 119 Земельного Кодексу України слід застосовувати починаючи з вказаних строків. І тому треба також виходити з того, що оскільки Земельний Кодекс в цій частині зворотньої сили не має, а земля в Україні до 1991 року перебувала тільки у власності держави, то органи місцевого самоврядування вправі витребовувати такі земельні ділянки ( якими громадяни користувались без отримання їх у користування чи власність у порядку передбаченому чинним законодавством ), в тому числі і виносити рішення яке оскаржує позивач. Дане рішення може бути виконано в добровільномцу порядку, але якщо позивач його не виконає, то сільська рада на підставі саме рішення ради ( а не сільського голови ) вправі буде заявиви до суду позов про примусове повернення ( вилучення ) у позивач спірної ділянки. Така позиція ради на думку суду не суперечить вимогам чинного законодавства. Рада не вправі виносити такі рішення тільки щодо осіб котрі є законними, а не фактичними землекористувачами. Винесенням оскаржуваного рішення сільська рада не порушила жодних законних прав чи інтересів позивача. В той же час права на задоволення вимог судом має за загальним правилом тільки особа інтереси якої порушено ( ст. 3 ЦПК України ). При викладених вище обставинах суд вважає, що немає потреби давати правову оцінку інших доказам наданих суду позивачем оскільки це не може мати суттєвого значення на вирішення спору по суті. На підставі викладеного, ст.ст. 3,10,11,57-61 ЦПК України, ст. 119 Земельного Кодексу України,

Outcome: dismissed