Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-19 00:00:00

Відповідач [PERSON] не заперечує проти розірвання шлюбу й стягнення аліментів у суммі 500 гривень щомісячно. Позивачка [PERSON], вточнивши в судовому засідані позовні вимоги, просить розірвати шлюб із відповідачем, тому що сімейне життя не склалося, через різні погляди на виховання дитини та ведення загального господарства, сімейні відносини носять формальний характер, подружжя втратило між собою почуття поваги, кохання одного до одного. Спір про розподіл майна, придбаного під час шлюбу, мають вирішувати в добровільному порядку. З питань виховання неповнолітньої дитини, від спільного життя також на мають. Два роки сторони мешкають окремо. Спільного господарства не ведуть. Дитина проживає з позивачкою. Крім того позивачка просить стягнути аліменти в розмірі 500 гривень що місяця, так як відповідач систематично не надає матеріальної допомоги на виховання дитини. Відповідач повністю визнав позов, тобто всі обставини, які відповідно до юридичного складу, пердбаченого статтею 112 СК України, є необхідними для задоволення позову. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ст. 130 ч. 4 ЦПК України при визнані позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 ч. 4 ЦПК України. Згідно з ст. 174 ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Тому, вивчивши обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а також обставини, яки визнав відповідач, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню. У чинність ст. 109 п.3 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини й чоловіка й що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх особисті й майнові права, а також права їх дітей. У чинність ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя чоловіка й жінки й збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них і інтересам їх дітей. Судом установлено, що в юридичний шлюб сторони вступили 29 липня 1995 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (арк.спр.5). Від шлюбу є неповнолітній син[PERSON],[INFO] (арк.спр.8). Як слідчить з пояснень сторін, однією родиною чоловік і жінка не живуть з вже два роки, спільного господарства не ведуть, єдиного бюджету не мають, мешкають окремо один від одного. Чоловік і жінка втратили один до одного не тільки почуття любові, але й почуття поваги, примирення не можливо. Заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі сторін і фактичним обставинам справи. Після розірвання шлюбу, права сторін не будуть порушені. Відповідно до ст.8 Закону України „Про охорону дитинства” кожна дитина має право на рівень життя , достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного, та соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність для створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Судом встановлено, що відповідач[PERSON] є батьком[PERSON],[INFO] (арк.спр.8). Ті обставини, що син [PERSON]мешкає разом з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]та знаходиться на її утриманні підтверждени в судовому засідані відповідачем. На підставі ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Таким чином судом встановлено, що неповнолітній [PERSON]мешкає з матір'ю [PERSON] Таким чином, суд вважає, що вимоги позивачки про розірваня шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім цього, з відповідача в доход держави підлягає стягненню судовий сбір в сумі 51 гривня та витрати на інформаційне-технічне забезпечення в сумі 30 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved