Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-11 00:00:00

У серпні 2007 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просила визнати право спільної сумісної власності за нею та померлим [PERSON] на нежитлову будівлю [ADDRESS], посилаючись на те, що вказане майно було набуте ними під час їх спільного проживання однією сім'єю, хоч і без реєстрації шлюбу, на підставі ст. 74, 60 та 63 Сімейного кодексу України. Крім того, позивачка зазначала, що відповідно до положень ч. 1 ст. 357 ЦК України їх частки ([PERSON] і [PERSON]) у праві спільної часткової власності є рівними, оскільки ніякої іншої домовленості про розмір часток при купівлі приміщення магазину та земельної ділянки не було. В поясненнях в ході судового розгляду справи позивачка зазначала, що вона претендує на &frac12; частину приміщення магазину та на &frac12; частину земельної ділянки як на її частку у спільному майні. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] посилалась на те, що із [PERSON](батьком відповідачки [PERSON]) вона проживала спільно, однією сім'єю, як чоловік та дружина, але без реєстрації шлюбу, з 03 жовтня 2000 року і до його смерті 03 травня 2007 року. Також вони із [PERSON] разом займались підприємницькою діяльністю, і під час спільного проживання за спільні кошти придбали вказані вище приміщення магазину і земельну ділянку в с. Переволочна, оформивши право власності на це майно на [PERSON] Відповідачка [PERSON] є спадкоємцем померлого [PERSON], вона не визнає її права на належну їй частину вказаного вище магазину та земельної ділянки, та перешкоджає їй займатись підприємницькою діяльністю в магазині, а тому виник даний спір. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 06 лютого 2008 року задоволено позовні вимоги [PERSON] За нею та померлим [PERSON] визнано право спільної сумісної власності на земельну ділянку несільськогосподарського призначення з усіма обтяженнями і сервітутами загальною площею 0,0524 га, та нежитлову будівлю [ADDRESS]; з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 92,34 грн. в рахунок відшкодування судових витрат по справі. Розглядаючи справу та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, позивачка з 2000 року проживала однією сім'єю, як подружжя, із [PERSON] до дня його смерті, хоч і не перебували у шлюбі між собою, та набули за час спільного проживання нерухомість, яка відповідно до положень ст. 74 Сімейного кодексу України є їх спільною сумісною власністю. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення Прилуцького міськрайонного суду від 06 лютого 2008 року, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не підтвердження належними доказами фактів, що мають значення для справи. Зокрема, апелянт вказує, що факт проживання позивачки з померлим [PERSON] однією сім'єю з 2000 року не підтверджений належними доказами. Відсутні також достовірні докази того, що саме за результатами спільної праці [PERSON] та [PERSON], за їх спільні кошти як членів сім'ї було набуто спірне майно. Суд безпідставно визнав взаємовідносини позивачки і [PERSON] як сімейні стосунки, не взявши до уваги відсутність спільного проживання, ведення спільного господарства, прояву подружніх відносин перед третіми особами, взаємної матеріальної та моральної підтримки один одного. Апелянт [PERSON] також вказує, що суд не взяв до уваги, що шлюб між [PERSON] та її матір'ю [PERSON] був розірваний лише в 2001 році, але вони продовжували проживати однією сім”єю, вести спільне господарство до грудня 2005 року, що підтверджується показами свідків [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Крім того, суд не дав юридичної оцінки заповіту, складеному [PERSON], на ім”я [PERSON], в якому він виразив свою волю, заповівши все майно своїй дочці. В засіданні апеляційного суду відповідачка підтримала апеляційну скаргу. Позивачка та її представник апеляційну скаргу не визнали, і пояснили, що [PERSON] заявила вимоги щодо її права на &frac12; частину приміщення магазину та на &frac12; частину земельної ділянки, оскільки магазин та земельна ділянка є спільною сумісною власністю її та [PERSON], були придбані під час їх спільного проживання однією сім'єю та за їх спільні кошти, а на інше майно, що належало [PERSON], вона не претендує. Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні шляхом визнання за [PERSON] права власності на &frac12; частину нежитлової будівлі [ADDRESS] виходячи з наступного. Судом першої інстанції обставини справи з'ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору; відповідно до встановлених обставин правильно визначено суть і характер правовідносини сторін та норми матеріального права, що їх регулюють. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що. відповідно до договору купівлі-продажу від 20.09.2004 року [PERSON]придбав нежитлову будівлю [ADDRESS], а на підставі договору купівлі-продажу від 10.07.2006 року він придбав у власність земельну ділянку несільськогосподарського призначення з усіма обтяженнями і сервітутами, розташовану за цією ж адресою, загальною площею 0,0524 га. [INFO][PERSON] помер. Згідно заповіту від 20.04.2007 року [PERSON] заповів все своє майно, що йому належить і буде належати на день його смерті, [PERSON] Суд дійшов висновку про те, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю як дружина та чоловік, але без реєстрації шлюбу, з 2000 року і до його смерті 03.05.2007 року, та набули за час спільного проживання та за спільні кошти нерухоме майно - приміщення магазину та земельну ділянку несільськогосподарського призначення в с. Переволочна, і що згідно вимог ст. 74 Сімейного кодексу України вказане майно належить їм на праві спільної сумісної власності. Такі висновки суду ґрунтуються на належних та допустимих доказах, якими, зокрема, є показання свідків [PERSON], яка доводилась померлому [PERSON] рідною сестрою, [PERSON], яка працює сільським головою с. Переволочна, [PERSON], яка на час укладення договору купівлі-продажу приміщення магазину працювала головним бухгалтером Дідівського споживчого товариства - попереднього власника цього приміщення, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та письмові докази. Зокрема, згідно даних закордонних паспортів, в період з жовтня 2000 року до грудня 2001 року [PERSON] і [PERSON] одночасно перебували у Португалії (а.с.16-21); згідно акту та довідки комітету самоорганізації населення № 3 мікрорайону Рокитний Прилуцької міської ради за місцем проживання та реєстрації [PERSON] по [ADDRESS]фактично проживав [PERSON] з грудня 2001 року по день його смерті [INFO](а.с.140-141); до придбання приміщення магазину його спочатку було взято в оренду на ім'я позивачки, що підтверджується договором оренди, укладеним між Дідівським споживчим товариством і приватним підприємцем [PERSON] 26 грудня 2003 року на строк шість місяців (а.с.45-47); у серпні 2004 року Прилуцька районна санітарно-епідеміологічна служба погоджувала із п/п [PERSON] відкриття магазину в с. Переволочна з посиланням на те, що магазин викуплений приватним підприємцем, про що свідчить лист № 705 від 04.08.2004 р. (а.с.44); у грудні 2004 року Прилуцький район електричних мереж повдомляв ПП [PERSON] про зміну умов договору постачання електроенергії (а.с.35); 10 листопада 2005 року власник автомобіля марки ИЖ 271501 [PERSON] уповноважила [PERSON] і [PERSON] розпоряджатись та керувати вказаним автомобілем (а.с.172); 03 грудня 2005 року в номері 85 газети „Прилуччина” була опублікована стаття про рівень обслуговування у магазині приватного підприємця [PERSON] та її чоловіка [PERSON] в с.Переволочна, та розміщена фотографія [PERSON] і [PERSON] в приміщенні цього магазину (а.с.15); надані позивачкою квитанції про оплату коштів за природний газ, спожитий в будинку [PERSON] по [ADDRESS] за грудень 2005, серпень 2006 - квітень 2007 року заповнені її рукою (а.с.48-55); витрати по організації та проведенню поховання [PERSON] та поминальних обідів згідно рахунків-замовлень, накладних та товарних чеків оплачені [PERSON] (а.с.39, 42-43). Наведені докази узгоджуються одне з одним, та у їх сукупності дають достатні підстави для висновку про те, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю як дружина та чоловік, але без реєстрації шлюбу, з 2000 року і до його смерті 03.05.2007 року, та набули за час спільного проживання та за спільні кошти нерухоме майно - приміщення магазину та земельну ділянку несільськогосподарського призначення в с. Переволочна. Відповідач [PERSON] в засіданнях суду першої та апеляційної інстанцій визнала, що її батько [PERSON] проживав разом з [PERSON] в її будинку по вул. П.Комуни в м. Прилуки з кінця 2005 року, організацією його поховання та поминальних обрядів займалась [PERSON], саме [PERSON] оплачувала витрати, пов'язані з похованням та поминальними обрядами; церемонія поховання проводилась з будинку [PERSON] Судом першої інстанції обгрунтовано не взято до уваги посилання [PERSON] на наявність фактичних сімейних відносин між її батьком [PERSON] та її матір'ю [PERSON] після видачі свідоцтва про розірвання їх шлюбу в 2001 році, та показання свідків [PERSON], [PERSON], оскільки такі пояснення суперечать іншим доказам по справі. Згідно витягу з рішення Прилуцького міського суду від 13 квітня 1993 року (а.с.139), шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, а 18 грудня 2001 року [PERSON] отримав свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с.138). По справі не доведено, що після реєстрації розірвання шлюбу [PERSON] і [PERSON]. продовжували спільне проживання та ведення спільного господарства. За таких обставин доводи апелянта в цій частині є обгрунтованими і не можуть бути взяті до уваги. Доводи апеляційної скарги щодо ненадання судом оцінки заповіту на ім”я [PERSON], також не дають підстав для скасування рішення суду, оскільки це не впливає на суть правовідносин, які виникли між [PERSON] та [PERSON], і крім того, жодної вимоги стосовно заповіту, складеного [PERSON] 20.04.2007 року, позивачкою заявлено не було. Враховуючи наведене, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що нежитлова будівля [ADDRESS] та земельна ділянка несільськогосподарського призначення, що розташовані в [ADDRESS], придбані [PERSON] і [PERSON] за час спільного проживання їх однією сім'єю як чоловіка та дружини, та за їх спільні кошти, а тому є їх спільною сумісною власністю. Доводи апеляційної скарги правильності такого висновку не спростовують. Проте сам по собі висновок про визнання вказаного нерухомого майна спільною сумісною власністю [PERSON] і [PERSON] не вирішує остаточно заявлених позивачкою вимог, та не дає підстав для здійснення нею права власності, оскільки не визначає обсягу належної їй власності. Згідно доводів позовної заяви, пояснень позивачки та її представника в засіданнях суду першої та апеляційної інстанцій, частки [PERSON] і [PERSON] у праві спільної часткової власності є рівними відповідно до положень ч. 1 ст. 357 ЦК України, оскільки ніякою іншої домовленості про розмір часток при купівлі приміщення магазину та земельної ділянки не було. В поясненнях в ході судового розгляду справи позивачка зазначала, що вона претендує на &frac12; частину приміщення магазину та на &frac12; частину земельної ділянки як на її частку у спільному майні. Згідно положень ч. 1 ст. 357 ЦК України, частки [PERSON] і [PERSON] у праві спільної часткової власності є рівними, оскільки ніякою іншої домовленості про розмір часток при купівлі приміщення магазину та земельної ділянки не було. Тому резолютивну частину ухваленого судом рішення належить змінити шляхом визнання за [PERSON] право власності на &frac12; частину нежитлової будівлі [ADDRESS] та на &frac12; частину земельної ділянки несільськогосподарського призначення, які розташовані в [ADDRESS], що охоплюється межами заявлених у справі вимог та остаточно вирішує спірні правовідносини.

Outcome: partial