Jurisdiction: civil
Date: 2008-06-17 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вопак-Трейд» про стягнення заборгованості із заробітної плати, коштів за роботу в надурочний час, невиплачених коштів при звільненні, коштів за затримку розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, покликаючись у позовній заяві на те, що від 01 серпня 2007 року вона працювала у відповідача касиром у магазині № 14 у м. Володимирі-Волинському і наказом від 29/ 16 від 11.02.2008р. звільнилась з роботи за угодою сторін. При звільненні їй не виплатили заборгованості із заробітної плати за лютий місяць 2008 року в сумі 499 грн. та грошову компенсацію за невикористану відпустку - в сумі 402 грн. Крім того, відповідач не провів з нею розрахунку за роботу в надурочний час з 01.08.2007р. по 11.02.2008р. за 524 години на суму 5488, 40 грн. Відмову у виплаті цих розрахункових сум відповідач мотивував тим, що заробітна плата виплачується на п'ятнадцятий день після відпрацьованого місяця, хоча відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх належних йому від підприємства сум провадиться в день звільнення. З часу звільнення пройшло 49 днів, але зазначених коштів вона не отримала. Внаслідок неправомірних дій керівництва магазину вона понесла і несе великі моральні страждання, оскільки праця касира - це порушення всіх норм законодавства та прав людини. Графіки виходу на роботу складені заздалегідь з порушенням ст. 106 КЗпП України, з щомісячними надурочними роботами понад 90 год., які не оплачуються. Через протяги в магазині вона захворіла на фурункульоз, внаслідок чого понад два тижні перебувала на стаціонарному лікуванні у Володимир-Волинській ЦРЛ. Крім того, вона не може своєчасно оплатити навчання на платному відділенні економічного університету, через що її не допускають до екзаменаційної сесії, не може своєчасно оплатити комунальні послуги, повернути борги. Позивачка просить стягнути з відповідача в її користь заборгованість із заробітної плати за лютий місяць в сумі 499 грн., оплати за роботу в надурочний час за 524 години - в сумі 5488, 40 грн., компенсацію за невикористану відпустку - в сумі 402 грн., за затримку розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України - 1125, 60 грн., а всього - 7515 грн., а також у відшкодування моральної шкоди - 1450 грн. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги зменшила у зв'язку з отриманням від відповідача розрахункових коштів на загальну суму 498, 84 грн., куди входить заборгованість із заробітної плати за відпрацьовані дні в лютому місяці 2008 року, компенсація за невикористану відпустку, доплата за роботу в нічний час, та просить суд стягнути з відповідача в її користь заборгованість з оплати за роботу в надурочний час за 524 години в сумі 5488, 40 грн., за затримку розрахунку при звільненні - 1125, 60 грн. та у відшкодування моральної шкоди - 1450 грн., покликаючись на викладені в позовній заяві обставини. У решті позов в частині стягнення заборгованості із заробітної плати в сумі 499 грн. та компенсації за невикористану відпустку в сумі 402 грн. не підтримує і просить його в цій частині не задовольняти. Представник відповідача - Детюк О.В. позов не визнала та пояснила, що позивачка працювала відповідно до графіку виходу на роботу позмінно по 8 годин у зміну, що підтверджується табелями обліку робочого часу працівників магазину № 14, належного відповідачу, за весь період її роботи у відповідача, а тому роботу в надурочний час не виконувала. За отриманням заробітної плати за лютий 2008 року та розрахункових сум позивачка в день звільнення 11 лютого 2008 року в головний офіс відповідача в м. Луцьку не з'явилася, на письмове повідомлення відповідача від 11.02.2008р. про термінове прибуття для отримання цих коштів не відреагувала, у зв'язку з чим зазначені кошти їй були виплачені 18 березня 2008 року в магазині № 14 у м. Володимирі-Волинському за платіжною відомістю про виплату заробітної плати працівникам магазину за лютий місяць 2008 року. Тому вважає, що вини відповідача в затримці виплати позивачці розрахункових сум при звільненні немає. Представник відповідача також вважає, що відповідачем не було заподіяно позивачці моральної шкоди, оскільки всі належні позивачці від відповідача при звільненні розрахункові суми не були їй виплачені в день звільнення з вини самої позивачки, а щодо захворювання позивачки на фурункульоз, то це є інфекційне захворювання, яке може передаватися в будь-якому місці, і безпосередньо не пов'язане з її роботою. Представник відповідача просить у позові відмовити як безпідставному. Допитавши свідків, перевіривши та дослідивши письмові докази, вислухавши думку прокурора, який вважав можливим задоволення позову, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що позивачка працювала у відповідача касиром магазину-супермаркету № 14 у м. Володимирі-Волинському від 01.08.2007р. по 11.02.2008р. і була звільнена з роботи 11 лютого 2008 року на підставі ст. 36 ч.1 п.1 КЗпП України, за угодою сторін, що підтверджується такими доказами: копією наказу про прийняття на роботу від 01.08.2007р. № ВП/К -181/150; копією наказу про припинення трудового договору від 11.02.2008р. № ВП/К-29/16 - 01894. Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що позивачка в день звільнення - 11.02.2008р. працювала, що підтверджується табелем обліку робочого часу за лютий місяць 2008 року по магазину - супермаркету № 14 ТзОВ “Вопак-Трейд”, а отже відповідно до вимог закону виплата заробітної плати за відпрацьовані дні в лютому місяці 2008 року, компенсації за невикористану відпустку, доплати за роботу в нічний час на загальну суму 498, 84 грн. мала бути проведена відповідачем в день звільнення позивачки, тобто 11.02.2008р. Проте, з оглянутої судом платіжної відомості про виплату заробітної плати за лютий місяць 2008 року від 18.03.2008р. № ВП-0000260 та вставного до неї листа з прізвищами працівників видно, що позивачка отримала від відповідача зазначені вище розрахункові суми - 498, 84 грн. лише 18 березня 2008 року, тобто з порушенням строку, передбаченого ст. 116 КЗпП України, на 36 календарних днів. Факт порушення відповідачем строку виплати позивачці розрахункових сум при звільненні підтверджується також актом перевірки начальника відділу - державного інспектора праці територіальної державної інспекції праці у Волинській області Лягушнікової Л.П. від 14.04.2008р. № 03 - 01 - 05/ 0123. При цьому суд не бере до уваги заперечення представником відповідача зазначеного факту затримки відповідачем розрахунку при звільненні позивачки з тих мотивів, що в цьому є вина самої позивачки, яка незважаючи на поштове письмове повідомлення відповідача від 11.02.2008р., не прибула 11.02.2008р., в день звільнення, в головний офіс підприємства в м. Луцьку для отримання розрахункових сум, оскільки жодних достовірних доказів, що підтверджували б отримання позивачкою, яка цю обставину категорично заперечила, такого повідомлення саме в день її звільнення - 11.02.2008р., що фактично є не реально, відповідачем суду не подано. Водночас суд не бере до уваги пояснення позивачки щодо фактичного отримання нею від відповідача розрахункових сум не 18.03.2008р., а 01 квітня 2008 року, та що нею ця дата була зазначена в примітці до платіжної відомості від 18.03.2008р., яка при огляді судом виявилася обрізаною, на що з цього приводу представник відповідача пояснила, що обрізування платіжної відомості сталося через залиття її чорнилом, оскільки за таких обставин, крім пояснень позивачки, жодних належних доказів, що з достовірністю підтверджували б факт отримання нею саме 01.04.2008р. розрахункових сум, суду не подано, а відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинне виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Довідкою відповідача про середню заробітну плату ( дохід ) від 14.02.2008р. № 36, виданою позивачці, підтверджено, що її середньоденна заробітна плата складала 26, 80 грн. Тому з відповідача підлягає стягненню в користь позивачки за затримку розрахунку при звільненні 964, 80 грн. ( 26, 80 грн. х 36 днів ). В обґрунтування позовних вимог в частині стягнення з відповідача оплати за надурочні роботи за період від 01.08.2007р. по 11.02.2008р. в кількості 524 години на суму 5488, 40 грн. позивачка покликалася на такі докази її роботи в надурочний час як копії ( чорновики ) графіків виходу на роботу працівників магазину-супермаркету № 14 ТзОВ “Вопак-Трейд” у м. Володимирі-Волинському та фіскальні чеки з її прізвищем як касира, із зазначеними на них датами та годинами оплати товарів, придбаних клієнтами супермаркету. В заперечення позову в цій частині представник відповідача покликалася на те, що подані позивачкою зазначені вище докази не є належними доказами, а тому не повинні братись судом до уваги. З показань свідка [PERSON], керуючої супермаркетом № 14, вбачається, що подані позивачкою так звані графіки виходу працівників супермаркету на роботу не відповідають дійсності, оскільки всі такі графіки завіряються її підписом, який на цих копіях відсутній. З оглянутих судом оригіналів графіків виходу на роботу касирів супермаркету № 14 за січень та лютий місяці 2008 року видно, що на них є підпис керуючої [PERSON], в той час як на копіях поданих позивачкою графіків такий підпис відсутній. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування. Аналізуючи подані позивачкою копії ( чорновики ) графіків виходу працівників на роботу суд доходить висновку, що вони не можуть бути визнані належними доказами, оскільки на них є лише назва певного місяця, а сама назва таких документів відсутня, ніким із відповідальних працівників супермаркету вони не підписані, і тому вважати ці копії, що у встановленому порядку не засвідчені, як графіки виходу на роботу працівників супермаркету № 14, немає підстав. Аналогічно не можуть визнаватися як належні докази застосування відповідачем до позивачки надурочних робіт протягом всього періоду її роботи подані нею суду фіскальні чеки, на яких хоч і є прізвище позивачки як касира, а також дата та години оплати клієнтами супермаркету придбаних товарів, однак будь-який такий чек офіційно не вважається саме тим документом, що обліковує робочий час працівників, оскільки таким документом, на підставі якого проводиться облік робочого часу та відповідно нарахування заробітної плати працівників є табель обліку робочого часу, який ведеться відповідно до Положення про ведення табельного обліку. З оглянутих судом оригіналів табелів обліку робочого часу працівників супермаркету № 14 ТзОВ “Вопак-Трейд” за період роботи позивачки у відповідача від 01.08.2007р. по 11.02.2008р. видно, що тривалість робочого часу позивачки відповідала вимогам, викладеним у ч.1 ст. 50 КЗпП України. Зазначений факт підтверджується актом перевірки начальника відділу - державного інспектора праці територіальної державної інспекції праці у Волинській області Лягушнікової Л.П. від 14.04.2008р. № 03 - 01 - 05/ 0123, що проводилася також і з цього питання за заявою позивачки. Не підтверджуються заявлені позивачкою вимоги в цій частині і показаннями свідка [PERSON] За таких обставин суд не знаходить підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача в користь позивачки оплати за надурочні роботи відповідно до її розрахунків - в сумі 5488, 40 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В обґрунтування позовних вимог в частині щодо відшкодування моральної шкоди на суму 1450 грн. позивачка покликалася на те, що завдана їй відповідачем моральна шкода полягає в такому: у її щомісячних надурочних роботах, які не оплачувалися; у несвоєчасному проведенні розрахунку при звільненні та неможливістю її через це своєчасно провести оплату навчання в університеті та комунальних послуг; у її захворюванні на фурункульоз, у зв'язку з простудою, через постійні протяги в магазині. Виходячи з викладених позивачкою обставин як на підставу своїх вимог щодо відшкодування їй відповідачем моральної шкоди на суму 1450 грн., суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині, оскільки така обставина як надурочні роботи позивачки не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні, а щодо решти обставин відсутні докази, що підтверджували б моральні страждання позивачки через неможливість своєчасної оплати за навчання та комунальні послуги у зв'язку із затримкою відповідачем розрахунку при звільненні, та що це порушення її законного права призвело до втрати нею нормальних життєвих зв'язків та вимагає від неї додаткових зусиль для організації її життя, а так само, що її захворювання на фурункульоз безпосередньо пов'язане з її роботою на посаді касира у відповідача. При цьому суд враховує, що задоволення судом позову в частині стягнення з відповідача в користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при її звільненні є свого роду сатисфакцією відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 60 ч.ч. 1, 2 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Враховуючи, що позивачка не довела в судовому засіданні ті обставини, на які вона покликалася як на підставу своїх позовних вимог щодо стягнення з відповідача в її користь оплати за надурочні роботи, за затримку розрахунку при звільненні за період від 11.02.2008р. по 01.04.2008р., та про відшкодування моральної шкоди, тому й відсутні законні підстави для задоволення позову в цій частині. На підставі ст.ст. 50 ч.1, 83 ч.1, 116 ч.1, 117 ч.1, 237-1 ч.1 КЗпП України,

Outcome: partial