Jurisdiction: civil
Date: 2008-07-06 00:00:00

Позивачка звернулася 08.05.2008 року до суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем, зареєстрованого 20.06.2000 року Генеральним консульством Грузії м.Одеси, актовий запис [NUMBER], та стянення аліментів на утримання їх неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO] року народження, щомісячно по 800 гривень з подальшою індексацією відповідно до закону до досягнення дитиною повноліття. При цьому вона посилалася на те, що за час спільного життя з відповідачем між ними виявилась невідповідність характерів, істотна відмінність у поглядах на сімейне життя, було відсутнє взаєморозуміння. Шлюбні стосунки та ведення спільного господарства припинено і позивачка не має наміру їх поновлювати. Вона переконана, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і суперечить її інтересам. Також позивачка повідомила, що шлюб у неї з відповідачем повторний, дитина проживає разом з нею, відповідач ухиляється від надання постійної допомоги в утриманні сина, маючи таку можливість, оскільки отримує пенсію військовослужбовця та додатково працює, отримуючи заробітну плату від 2000 гривень до 2500 гривень. У попередньому судовому засіданні позивачка збільшила розмір позовних вимог до 1200 (однієї тисячі двохсот) гривень, відповідач заявив про визнання позову в повному обсязі. Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України, у разі визнання позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст.174 ЦПК України. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що на підставі фактів, встановлених у судовому засіданні, позов підлягає задоволенню. Так, у судовому засіданні встановлено, що сторони знаходяться у шлюбі, зареєстрованому 20.06.2000 року Генеральним консульством Грузії м.Одеси, актовий запис [NUMBER]. Від спільного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO] року народження, котрий проживає разом з матір`ю - позивачкою по справі, відповідач приходиться батьком малолітнього. Сторони з квітня місяця 2006 року шлюбні стосунки та ведення спільного господарства не підтримують і не мають наміру їх поновлювати, їх сім`я носить виключно формальний характер. Шлюб у позивачки з відповідачем повторний, майновий спір та спір про місце мешкання дитини у них відсутній. Дитина проживає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні, відповідач являється пенсіонером, розмір пенсії складає 2400 гривень, крім того, він додатково працює та отримує інші доходи та має можливість наданя матеріальної допомоги в утриманні дитини. Зазначені обставини визнано сторонами у попередньому судовому засіданні. Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст.110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно ст.112 СК України, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що має істотне значення. Відповідно до вимог ст.180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст.181 Сімейного Кодексу України, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину, у відповідності з ч.1 ст.183 СК України, визначається судом. Згідно ч.2 ст.182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст.184 СК України, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, яка підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно до ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діючої на Україні з 27.09.1991 року «держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей». За таких обставин суд прийшов до висновку, що подальше спільне проживання і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін та їх дитини, що має істотне значення, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсному волевиявленню сторін і після розірвання шлюбу не будуть порушені їх особисті та майнові права, а також права їх малолітнього сина і шлюб може бути розірваний. Враховуючи майновий стан відповідача та визнання ним позову, суд вважає, що мають бути задоволені вимоги позивачки щодо стягнення аліментів у розмірі 1200 гривень з моменту звернення позивачки до суду і до досягнення дитиною повноліття з подальшою індексацією відповідно до закону, що відповідатиме інтересам дитини. Відповідно до ст.ст.81, 88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню судовий збір на користь держави у розмірі 51 гривні та 7 гривень 50 копійок витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Згідно ч.2 ст.367 ЦПК України, суд вважає можливим допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів відносно усієї суми аліментів. За погодженням сторін, державне мито при отриманні в органах РАЦС свідоцтва про розірвання шлюбу сплачуватиме відповідач по справі. На підставі встановленого, згідно ст.ст.104, 105, 110 - 112, 180 - 184, 191 СК України,

Outcome: approved