Jurisdiction: civil
Date: 2008-06-04 00:00:00

02 листопада 2007 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про продовження строку на прийняття спадщини, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності в порядку спадкування на 1/3 частину жилого будинку [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог вказував на те, що [INFO] помер його дідусь [PERSON], після його смерті відкрилася спадщина на жилий будинок [ADDRESS]. Спадкоємцями за законом є його дружина відповідачка [PERSON], та двоє їх синів [PERSON] і [PERSON] його батько, який помер [INFO]. Однак, відповідачка [PERSON] при зверненні до нотаріальної контори вказала тільки одного сина [PERSON], приховавши факт існування спадкоємця по лінії [PERSON] його сина [PERSON] Він на час відкриття спадщини після смерті дідуся був неповнолітнім. В жовтні 2007 року йому стало відомо, що ще в березні 2006 року відповідачка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на весь будинок. Вважає, що строк для прийняття спадщини після смерті дідуся ним пропущений з поважних причин, тому як він був неповнолітнім, а відповідачка приховавши від нотаріуса факт його існування, тим самим позбавила його права на спадщину. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені вимоги і дав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник позивача адвокат [PERSON] пояснила, що відповідно до вимог ст. ст. 1220, 1222, 1261, 1266 ЦК України [PERSON] має право на спадкування частки жилого будинку. Із заявою про прийняття спадщини після смерті діда він до нотаріальної контори не звертався. Однак причина пропуску строку є поважною. На час відкриття спадщини [PERSON] був неповнолітнім, в школі та в училищі вчився на задовільно, що свідчить про низький суспільний рівень освіти. Крім того, відповідно до ст. 1268 ЦК України неповнолітній спадкоємець вважається прийнявшим спадщину, незалежно від спільного проживання зі спадкодавцем. Доводи сторони відповідача, що [PERSON] достовірно знав про порядок прийняття спадщини, не відповідають дійсності, оскільки оформленням спадщини після смерті батька займалася тільки його мати. Враховуючи, що відповідачка [PERSON] при зверненні до нотаріальної контори вказала лише сина [PERSON], приховавши факт смерті другого сина [PERSON] і наявність спадкоємців [PERSON] та [PERSON], а також те, що [PERSON] та [PERSON] із заявами про прийняття спадщини не зверталися, вважає, що за позивачем має бути визнано право власності в порядку спадкування на 1/3 частину спірного жилого будинку. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнала в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень вказувала на те, що не приховувала факту існування інших спадкоємців. Про смерть її чоловіка [PERSON] було відомо позивачу та його матері, яка була присутня на похоронах. Діючим законодавством не передбачений обов'язок при зверненні до нотаріальної контори, повідомляти про всіх спадкоємців, це є право самих спадкоємців. Достовірно знаючи про відкриття спадщини, позивач у встановлений законом строк до нотаріальної контори із заявою не звертався. Той факт, що він був неповнолітнім, не є поважною причинною, оскільки згідно діючого законодавства особа з 14 років має право звертатися із заявою про прийняття спадщини без згоди своїх батьків чи піклувальників. Мати позивача, як законний представник, зверталася до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті [PERSON], а після смерті [PERSON] цим правом не скористалася. Представник відповідача [PERSON] пояснила, що як позивач, так і його мати, яка була присутня на похоронах [PERSON], достовірно знали про відкриття спадщини. Про те, що [PERSON] має намір прийняти спадщину, [PERSON] особисто повідомила позивача та його матір. Натомість, позивач у строки встановлені ст. 1270 ЦК України, не вчинив дій по прийняттю спадщину, а тому відповідно до ст. 1272 ЦК України вважається таким, що не прийняв спадщину. Посилання позивача на неповнолітній вік є неправомочним, оскільки відповідно до ст. 1269 ЦК України особа, яка досягла чотирнадцяти років має право самостійно без згоди своїх батьків звернутися до нотаріальної контори. Крім того, звернутися із заявою про прийняття спадщини могла і його мати, яка в 2002 році зверталася до нотаріальної контори в інтересах позивача про прийняття спадщини після смерті його батька. Прийняття спадщини є право спадкоємців, а не їх обов'язком, тому [PERSON]не зобов'язана була повідомляти нотаріальну контору про наявність інших спадкоємців. Вважає, що позивач свідомо у вставлені строки не звернувся до нотаріальної контори, а відповідальність за невиконанні ним дії намагається перекласти на відповідачку. Строк звернення до нотаріальної контори пропущений позивачем без поважних причин. Третя особа [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнав і пояснив наступне. Будинок [ADDRESS] належить його батькам [PERSON] та [PERSON], був побудований ними під час шлюбу. Він відмовився від прийняття спадщини на користь матері [PERSON], але письмової заяви про це до нотаріальної контори не подавав. Вважає, що позивач без поважних причин пропустив строки для прийняття спадщини. Просив у задоволенні позову відмовити. Третя особа [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнала і пояснила, що є дочкою померлого [INFO] [PERSON], і також мала права на спадкування на частку свого батька після смерті дідуся [PERSON] Однак відмовилася від спадкування на користь бабусі [PERSON], але письмової заяви про це до нотаріальної контори не подавала. Представник Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, суду надана заява про розгляд справи за їх відсутності. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з таких підстав. Відповідно до ст.ст. 22, 28 КЗпШС України майно, нажите подружжям під час шлюбу є їх спільною сумісною власністю, кожний з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Такі ж вимоги викладені і у прийнятій згодом Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, ще регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», де в п.4 зазначено, що відповідно до закону жилий будинок, побудований подружжям під час шлюбу, є спільною сумісною власністю, незалежно від того, на ім'я одного чи обох з подружжя він оформлений. З 01 січня 2004 року набрав чинності Сімейний кодекс України. Із узагальненого змісту ст. ст. 60, 70 якого вбачається, що набуття майна під час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, а частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до абз. 3 п.6 Розділу УП Прикінцевих положень, дія СК України поширюється на правовідносини, які виникнувши до набрання ним чинності, існуватимуть на час початку його дії. Як встановлено судом, [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] до дня його смерті, яка сталася [INFO]. Під час шлюбу подружжям [PERSON]та [PERSON] на земельній ділянці Маріупольської міської ради був побудований жилий будинок, розташова [ADDRESS]. Право власності на цей будинок оформлено на ім'я [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого Жаданівським міським відділом комунального господарства 24 жовтня 1980 року за № 638, зареєстрованого в БТІ міста Маріуполя 27 жовтня 1980 року за № 18851. Вказані обставини визнанні сторонами в судовому засіданні, що відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. За таких обставин, суд приходить до висновку, що жилий будинок [ADDRESS]з належними до нього господарчими та побутовими будівлями і спорудами, належав на праві спільної сумісної власності подружжю [PERSON]та [PERSON] Як роз'яснено в п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24 червня 1983 року, і змінами та доповненнями „Про практику розгляду судами України справ про спадкування”, при встановлені в справі про поділ спадщини, що до її складу включено майно, придбане спадкодавцем у шлюбі разом з тим подружжя, хто пережив іншого, суд визначає частку останнього у спільній власності і майно, що на неї припадає. Оскільки сторони в судовому засіданні не посилались на наявність будь-яких обставин, які б вказували на відступ від рівності часток подружжя, їх частки у праві спільної сумісної власності на жилий будинок є рівними. При цьому, те що жилий будинок [ADDRESS] зареєстрований на праві власності за [PERSON] не перешкоджає встановленню даного факту. Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO], про що відділом РАЦС Орджонікідзевського РУЮ зроблено відповідний актовий запис № 382 від 09 березня 2005 року. Отже, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді Ѕ частини жилого будинку [ADDRESS] Спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] були його дружина відповідачка [PERSON], сини [PERSON] та [PERSON]. Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO], про що відділом РАЦС Орджонікідзевського РУЮ зроблено актовий запис № 955 від 08 липня 2002 року. Відповідно до ч.1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живі на час відкриття спадщини. Судом встановлена наявність родинних стосунків позивача [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження, згідно якого [PERSON] народився [INFO], в графі батьки зазначені: батько [PERSON], мати [PERSON] (актовий запис № 305 від 10 березня 1988 року). Крім того, спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] є дочка його померлого сина [PERSON]- [PERSON]. Допитані в судовому засіданні свідки підтвердили ті обставини, на які посилалися самі сторони. Так, допитані за ініціативою позивача свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] показали, що їм зі слів матері позивача [PERSON] відомо, що остання не зверталася до нотаріальної контори в інтересах сина про прийняття спадщини після смерті діда, тому як вважала, що про наявність спадкоємця повідомить відповідачка. Про те, що [PERSON]самостійно прийняла спадщину вона дізналася тільки в літом 2007 року при виникненні спору про поділ спадкового майна після смерті батька позивача. Допитана за ініціативою відповідачки свідок [PERSON] показала, що позивач та його мати знали про відкриття спадщини, остання була присутня на похоронах [PERSON]. Її дочка [PERSON] теж мала право на спадщину, однак в родині була домовленість про те, що спадщину прийме тільки [PERSON], як дружина померлого. Позивач заявив свої права на будинок тільки після того, як виник спір про поділ спадщини після смерті його батька. Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємиць за законом чи заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно довідки Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори, після смерті [PERSON] заведена спадкова справа № 360, спадщину прийняла дружина померлого [PERSON]шляхом подання 21 квітня 2005 року у нотаріальну контору заяви № 628. Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Четвертою маріупольською державною нотаріальною конторою 14 березня 2006 року, [PERSON]псля смерті чоловіка [PERSON], який помер [INFO], прийняла спадщину, яка складається із жилого будинку [ADDRESS]. Спадкоємці за законом син [PERSON], внуки [PERSON] та [PERSON] із заявами до нотаріальної контори про прийняття спадщини не зверталися, на час відкриття спадщини зі спадкоємцем не проживали. На будь-які обставини, які б вказували про фактичний вступ до управління чи володіння спадковим майном, або його частиною, не вказували. Наведе свідчить про те, що спадкоємці за законом [PERSON] та [PERSON] фактично реалізували своє право щодо неприйняття спадщини. Разом з тим, як встановлено судом, позивач [PERSON], [INFO] народження, на час відкриття спадщини після [PERSON], який помер [INFO], був неповнолітнім. Виходячи з положень діючого законодавства, неповнолітній на час відкриття спадщини [PERSON] фактично прийняв спадщину, як це передбачено ч.4 ст. 1268 ЦК України, оскільки, а ні він, а ні його законний представник із письмовими заявами про відмову від прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися. Відповідно до ч.2 ст. 1275 ЦК України якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Спадкове майно після смерті [PERSON] складалося із Ѕ частини спірного будинку, отже частки спадкоємців [PERSON]та [PERSON], які прийняли спадщину становлять по ј частині (1/2 : 2). При цьому, суд не може прийняти до уваги доводи [PERSON] та [PERSON] про їх відмову від спадщини на користь [PERSON], оскільки така відмова мала бути здійснена шляхом подачі відповідної письмової заяви до нотаріальної контори протягом встановленого законом строку. За таких обставин, суд вважає за можливе визнати за [PERSON] в порядку спадкування право власності на ј частину жилого будинку [ADDRESS]. У зв'язку з цим, свідоцтво про право на спадщину за законом на ім'я [PERSON]підлягає визнанню частково недійсним, в частині права власності на ј частину жилого будинку [ADDRESS]. Виходячи з наведеного, суд не розглядає позовні вимоги [PERSON] про визнання причин пропуску строку на прийняття спадщини поважними і продовження строку на прийняття спадщини. На підставі викладеного,

Outcome: partial