Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-26 00:00:00

В апеляційній скарзі [PERSON] просить вищевказане рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 19 березня 2008 року позов [PERSON] задоволено. Зобов”язано [PERSON] усунути перешкоди в користуванні [PERSON] належною їй частиною домобудування [ADDRESS] шляхом знесення за рахунок відповідача самовільно побудованого нею господарського приміщення (сараю) [ADDRESS], або приведення розмірів новозбудованої споруди (сараю) у відповідність до розмірів споруд, що були раніше на цьому місці, дозвіл на відновлення яких отримала відповідач. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального права та процесуального права. Так, всупереч ст.376 ЦК України, суд не взяв до уваги, що необхідні дозволи у [PERSON] на будівництво сараю наявні і самочинним будівництвом сарай не являється. На думку апелянта, позивачка не вправі була звертатись до суду з позовом про знесення сараю, так як позовна заява повинна подаватися лише органом державної влади або місцевого самоврядування. Апелянт зазначає, що судом не вказано, до яких конкретних розмірів має бути приведений сарай і що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивачка просила знести самовільно споруджений сарай, а не перебудувати його. Апелянт стверджує, що судом не застосовано ст.257 ЦК України щодо строку позовної давності та не враховано, що про порушення своїх прав позивачка знала ще в 2000 році, а тому суд мав відмовити їй в задоволенні позовних вимог у зв”язу із спливом строку позовної давності. Крім того, апелянт вважає, що суд не повинен був брати до уваги висновок судової будівельно-технічної експертизи, оскільки експертизу призначено без її участі і вона не мала можливості надати документи. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, інвентаризаційну справу № 3027 Чернігівського міжміського бюро технічної інвентаризації по будинку [ADDRESS], обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Судом по справі встановлено і це підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами, що [PERSON] є власником 1/12 частини житлового будинку [ADDRESS] відповідно до договору дарування від 27.09.1996 року (а.с.9-10). [PERSON] є власником 1/6 частини житлового будинку [ADDRESS] згідно договору дарування від 16.10.1998 року, укладеного між нею та [PERSON] (а.с.125). Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до пункту 9 рішення виконавчого комітету Деснянської районної ради в м.Чернігові № 162 від 8 липня 1996 року, [PERSON] дозволено відновлення 1/6 частини житлового будинку [ADDRESS] і надвірних будівель (згідно свідоцтву про право власності) з виконанням робіт згідно проекту. (а.с.34). Апеляційним судом ретельно досліджені матеріали інвентаризаційної справи № 3027 Чернігівського міжміського бюро технічної інвентаризації по будинку [ADDRESS], але в цій інвентаризаційній справі відсутні докази, які б підтверджували той факт, що [PERSON], на підставі вищенаведеного рішення виконавчого комітету Деснянської районної ради № 162 від 08 липня 1996 року, виготовила і мала проектну документацію на відновлення безпосередньо надвірних будівель і нема доказів, що згідно такій проектній документації [PERSON] ці надвірні будівлі відновила та у встановленому порядку здала в експлуатацію. Разом з тим, в інвентаризаційній справі наявний витяг з рішення виконавчого комітету Деснянської районної ради м.Чернігова від 14 квітня 1997 року № 89, і пунктом 12 цього рішення скасовано пункт 9 вищенаведеного рішення Деснянського райвиконкому № 162 від 8 липня 1996 року. Як встановлено апеляційним судом, [PERSON] також не має необхідної проектної документації на будівництво чи відновлення надвірних будівель, зокрема спірного сараю, і така проектна документація нею не була представлена ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду, а копія схеми генерального плану (а.с.35) не являється проектом як таким, на підставі якого можливо було б здійснювати відновлювання чи будівництво спірного сараю. В матеріалах інвентаризаційної справи наявні тільки витяг з рішення Деснянського райвиконкому м.Чернігова № 252 від 11 грудня 2000 року, яким [PERSON] дозволено здійснення прибудови розміром 5,0х4,0 м з розміщенням в ній кухні, санвузла, коридору а також підняття покрівлі над частиною будинку без збільшення житлової площі [ADDRESS] та витяги з рішень Деснянського райвиконкому № 341 від 24 грудня 2007 року і № 16 від 28 січня 2008 року про надання дозволу [PERSON] на прибудову веранди розміром 2,7х2,6м без збільшення житлової площі [ADDRESS] згідно проекту, погодженому відділом архітектури. Зважаючи на викладене, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта стосовно того, що спірний сарай побудований відповідно до проекту, оскільки проектної документації на будівництво чи відновлення цього сараю [PERSON] не представлено. Апеляційний суд не погоджується з твердженням апелянта про те, що [PERSON] не вправі була звертатись до суду з даним позовом, оскільки така позиція [PERSON] є хибною і не грунтується на законі. Ст.16 ЦК України передбачає такий спосіб захисту цивільних прав, як відновлення становища, яке існувало до порушення. Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № С-7493 від 02 липня 2007 року, який жодним чином не спростований, (а.с.63-74), у відповідача відсутня проектна документація на відновлення надвірних будівель, виготовлення якої було умовою відновлення будівель, а відстань від споруди[PERSON] до частини будинку [PERSON] становить 3,78 м, що не відповідає вимогам протипожежних норм та правил, які передбачають, що відстань між будівлями такого типу має бути 9м. Таким чином, спорудження [PERSON] даної спірної будівлі без дотримання правил забудови порушує право [PERSON] на безпечне володіння будинком, а тому відповідно до ст.16 ЦК України, ст.3 ЦПК України [PERSON] вправі вимагати усунення наявних порушень, а отже і звертатись до суду з даним позовом. Доводи апелянта про те, що спірну надвірну будівлю вона отримала у дар від [PERSON] є необгрунтованими і спростовуються матеріалами дослідженої апеляційним судом вищевказаної інвентаризаційної справи та матеріалами даної цивільної справи. Доводи апелянта про те, що позивачка пропустила строк позовної давності не грунтуються на законі, оскільки порушення прав позивачки має триваючий характер як таке, що розпочалось з часу зведення спірної будівлі і триває до даного часу. Зважаючи на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені правовідносини між сторонами і їм дана вірна юридична оцінка. Разом з тим, з резолютивної частини оскаржуваного рішення необхідно виключити слова: „або приведення розмірів новозбудованої споруди (сараю) у відповідність до розмірів споруд, що були раніше на цьому місці, дозвіл на відновлення яких отримала відповідач”, оскільки такої вимоги перед судом позивачка не ставила. Апеляційним судом не встановлено таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, що призвели або могли б призвести до неправильного вирішення спору між сторонами або таких, що тягнуть за собою безумовне скасування судового рішення.

Outcome: partial