Jurisdiction: civil
Date: 2008-06-04 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Одеського виробничого хіміко-фармацевтичного підприємства „Біостимулятор” у формі товариства з обмеженою відповідальністю про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у порушення вимог ч. 3 ст. 40 та ст. 43 Кодексу законів про працю, відповідач видав наказ про звільнення [PERSON]. у період його тимчасової непрацездатності і подання про його звільнення не розглядалось виборним органом первинної профспілкової організації Одеського виробничого хіміко-фармацевтичного підприємства “Біостимулятор” у формі ТОВ. 27.02.2008 року представник позивача доповнила в судовому засіданні позовні вимоги і просила суд визнати звільнення [PERSON]. з посади слюсаря-сантехніка на Одеському виробничому хіміко-фармацевтичному підприємстві “Біостимулятор” у формі ТОВ незаконним та поновити його на роботі і в цій частині допустити негайне виконання рішення суду, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу і допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць, зобов'язати відповідача відшкодувати йому моральну шкоду, завдану незаконним звільненням, у розмірі 5 000 (п'яти тисяч) грн. Відповідач, про час і місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, у судове засідання не з'явився та про причини неявки суду не повідомив. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши, представлені докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на підставі фактів, встановлених в судовому засіданні. Судом встановлено, що позивач, на підставі особистої заяви та наказу № 21 ТОВ ОВХФП “Біостимулятор” від 03.02.2005 року, був прийнятим на посаду слюсаря з вентиляції 5-ого розряду в енергетичний цех даного підприємства, а 01.04.2007 року, за особистою заявою та відповідно до наказу по ТОВ ОВХФП “Біостимулятор” № 63 від 30.03.2007 року, його переведено слюсарем-сантехніком 5-ого розряду на цьому ж підприємстві. Внаслідок нещасного випадку на виробництві, позивач з 19.07.2007 року по 20.07.2007 року перебував у стаціонарі Міської клінічної лікарні № 9 ім. Професора О.І. Мінакова, що підтверджується відповідним листком непрацездатності серії ААГ № 121019, а з 23.07.2007 року по 30.08.2007 року - був тимчасово непрацездатним, що, в свою чергу, підтверджується листками непрацездатності: первинний листок № 092662 від 23 липня 2007 року та продовження первинного листка непрацездатності № 068228 від 22 серпня 2007 року. У відповідності до наказу № 169 від 24.07.2007 року, [PERSON]. було звільнено із посади слюсаря-сантехніка 5-ого розряду на підприємстві на підставі п. 7 ст. 40 Кодексу законів про працю України, тобто через появу на роботі в нетверезому стані 19 липня 2007 року, про що відділом кадрів підприємства зроблений відповідний запис у його трудовій книжці за порядковим № 27. Оскільки, відповідно до п. 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року, днем звільнення працівника вважається останній день роботи, то днем звільнення позивача є 19.07.2007 року, що підтверджується записом про його звільнення у трудовій книжці (графа 2 порядкового запису № 27). Таким чином, позивача було звільнено із порушенням вимоги ч. 3 ст. 40 КЗпП України, згідно із якою, звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності не допускається, а відповідно до Постанови Пленуму ВСУ №9 “Про практику розгляду судами трудових спорів” від 06.11.1992 року, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. Також, керівництвом ТОВ ОВХФП “Біостимулятор” при звільненні позивача не було додержано вимог ст. 43 КЗпП України, яка передбачає, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з підстав, передбачених п.7 ст. 40 КЗпП України (поява на роботі в нетверезому стані), допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу підприємства. Так, обґрунтоване письмове подання про розірвання трудового договору розглянуте в присутності [PERSON]. виборним органом профспілкової організації ТОВ ОВХФП “Біостимулятор” не було, а письмової заяви про розгляд такого подання без присутності позивача на засіданні він не надавав і, взагалі, про жодне засідання профспілки повідомлений не був. Профспілковим комітетом згода на звільнення позивача була надана тільки на запит суду, відповідно до протоколу № 37 від 02.06.2008р. За таких підстав, суд вважає що, позовні вимоги позивача про відновлення на посаді підлягають задоволенню. Відповідно до ст.ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На неодноразові запити суду, підприємство не надало довідку про середньомісячну заробітну плату позивача, таким чином, розрахунок середньомісячної заробітної плати провадиться із розрахунку двох останніх повних місяців що передували звільненню. Так, за травень 2007р. нарахована заробітна плата становила суму у розмірі 1786 гривень 29 копійок із розрахунку 20 робочих днів в місяць, за квітень 2007р. нарахована заробітна плата становила суму у розмірі 1159 гривень 90 копійок, із розрахунку 21 день. Таким чином, середня заробітна плата становить (1786,29+1159,90/21+20= 71,85829) 72 гривні 85 копійок в день. Загальний строк вимушеного прогулу по день ухваленні рішення склав - 220 робочих днів. На підставі викладеного, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі (71,85*220=15807) 15807 гривень. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», на підставі ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення законних прав працівника, які привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, зобов'язання по відшкодуванню моральної шкоди покладається на власника або уповноважений їм орган. Суд також вважає, що [PERSON], у зв'язку із незаконним звільненням його з роботи, переніс душевні страждання й, враховуючи тривалість періоду, протягом якого позивач позбавлений можливості отримувати заробітну плату, стан здоров'я та вік, розмір моральної (немайнової) шкоди повинен становити 3 000 (п'яти тисяч). З відповідача також підлягає стягненню державне мито у розмірі (15807*0,01=158,07+8,50=166,57) 166 гривень 57 копійок та витрати за інформаційне-технічне забезпечення процесу у розмірі 30 гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial