Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-28 00:00:00

27 березня 2007 року позивачі звернулися до суду з позовом та просили визнати за ними право власності на земельну ділянку площею 0,1200 га, розташованої в [ADDRESS], зобов'язати [PERSON] повернути земельну ділянку та знести за його рахунок самовільно побудовані будівлі на даній земельній ділянці. В ході розгляду справи позивачі подали до суду додаткову позовну заяву і просили визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,12 га укладеного між [PERSON]та [PERSON]. Відповідач подав до суду зустрічну позовну заяву і просив визнати за ним право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,12 га, що знаходиться за адресою [ADDRESS], визнати свідоцтва про право на спадщину, видані Першою Чернігівською державною нотаріальною конторою 21.11.2006 року на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON] недійсними, визнати державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий Чернігівською міською радою [INFO] на ім'я [PERSON] недійсним. У судовому засіданні позивачі та їх представник підтримали позовні вимоги і наполягали на їх задоволенні, в задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Відповідач та його представник проти позову заперечували та просили зустрічний позов задовольнити. Представник співвідповідача Чернігівської міської ради заперечував проти позову позивачів та відповідача в частині визнання права власності на спірну земельну ділянку, в решті позовні вимоги позивачів підтримав, а в задоволенні позову відповідача просив відмовити. Треті особи - Перша Чернігівська державна нотаріальна контора, Чернігівська районна державна нотаріальна контора в судове засідання не з"явилися, хоча про час і місце розгляду справи сповіщалися належним чином та надіслали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Заслухавши пояснення та дослідивши матеріали справи суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що в 1993 році [PERSON] одержав земельну ділянку під будівництво житлового будинку в с. Новоселівка, Чернігівського району та отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1200 га від 06.05.1996 року, що підтверджується копією державного акту ( а.с. 13 ). Відповідно до вимог ст. 17 Земельного кодексу України, в редакції 1991 року, власники земельних ділянок, переданих їм Радою народних депутатів, не вправі протягом шести років з часу набуття права власності продавати або іншими способами відчужувати належну їм земельну ділянку, крім передачі її у спадщину або Раді народних депутатів на тих же умовах, на яких вона була їм передана. При наявності поважних причин суд за позовом власника може скоротити зазначений строк. Проте, 21.05.1996 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки з [PERSON], що посвідчений державним нотаріусом [PERSON]Чернігівської районної державної нотаріальної контори. Згідно копії свідоцтва про смерть ( а.с. 9 ) вбачається, що [PERSON]помер [INFO]. 21.11.2006 року позивачі отримали свідоцтва про право на спадщину за законом по 1/3 частці земельної ділянки площею 0,1200 га, наданої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованої в [ADDRESS]. [INFO] Чернігівською міською радою позивачам був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку, відповідно до якого спірна земельна ділянка належить на праві спільної часткової власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] При цьому, при оформленні технічної документації зі складання державного акту на право власності на вказану земельну ділянку, було встановлено, що в даний час ділянці присвоєно [ADDRESS], а не [ADDRESS]. Згідно ст. 18 Земельного кодексу України, в редакції 1991 року, придбання земельних ділянок, що перебувають у колективній або приватній власності, провадиться за договором купівлі-продажу, який посвідчується у нотаріальному порядку. Договір купівлі-продажу земельної ділянки і документ про оплату вартості землі є підставою для відведення земельної ділянки в натурі ( на місцевості ) і видачі державного акта на право власності. Відповідно до вимог ст. 22 Земельного кодексу України, в редакції 1991 року, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості ) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі ( на місцевості ) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Одночасно, ст. 23 Земельного кодексу України, в редакції 1991 року, визначено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Оскільки, відповідачем не був зареєстрований договір купівлі-продажу земельної ділянки від 21.05.1996 року, не встановлювалися межі земельної ділянки в натурі та не видавався державний акт на право власності на земельну ділянку, тому оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки підлягає визнанню недійсним. Також згідно акту прийому-передачі Державних актів на право власності на землю ( а.с. 66, 67 ) вбачається, що 24.11.2000 року прийнято до меж міста Чернігова земельну ділянку в с. Новоселівка, що належала [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач не набув права власності на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 21.05.1996 року, тому в задоволенні позовних вимог щодо визнання права власності на земельну ділянку за [PERSON], визнання свідоцтв про право на спадщину та державного акту на право власності на земельну ділянку недійсними слід відмовити. Також ст. 126 Земельного кодексу України, в редакції 2001 року, встановлено, що документом, який посвідчує право власності на земельну ділянку є державний акт. Оскільки позивачі є власниками земельної ділянки площею 0,1200 га, що розташована у [ADDRESS], що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER]виданий [INFO], тому у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання права власності на спірну земельну ділянку за [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України, в редакції 2001 року, власник земельної ділянки вправі вимагати визнання його прав та усунення перешкод в користуванні. Згідно ст. 212 Земельного кодексу України, в редакції 2001 року, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникові. Оскільки спірна земельна ділянка перебуває в користуванні відповідача, тому вимога позивачів в частині зобов"язання відповідача повернути земельну ділянку підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачами не визначено та не було надано суду перелік будівель, споруд, що збудовані відповідачем на земельній ділянці, та доказів щодо їх наявності, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивачів в частині зобов"язання відповідача знести побудовані будівлі на земельній ділянці.

Outcome: partial