Jurisdiction: civil
Date: 2008-06-05 00:00:00

Представники відповідача [PERSON]., діючі від його імені та в його інтересах, позовні вимоги не визнали, вважають, що вимоги про розділ спільної власності подружжя взагалі не можуть бути заявленими та розглянутими судом оскільки сплинув строк позовної давності, передбачений ст. 76 ЦК Української РСР 1963р. Вимоги позивачки щодо реального поділу домоволодіння за варіантом, пропонованим експертом, не визнають, оскільки вважають їх необґрунтованими, не підтвердженими відповідними доказами. Відносно вимог по виділенню земельної ділянки (250 кв.м.), вважають їх такими, що також не підлягають задоволенню, так як сама земельна ділянка перебуває у комунальній власності і питання щодо її передачі повинно вирішуватися в порядку, передбаченому ЗК України. В цілому, просять у задоволенні позову відмовити. В ході судового засідання судом були досліджені наступні докази: копія свідоцтва про розірвання шлюбу сторін; копія договору купівлі-продажу нерухомості від 12.10.1983р.; копія зведеного оціночного акту по домоволодінню; висновок експерта від 03.11.2007р.; цивільна справа № 2-767/2003р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу № 3107 від 12.10.1983р. відповідач у справі є власником домоволодіння [ADDRESS] де сторони мешкали спільно у шлюбі без реального поділу. Оскільки сімейне життя у сторін не склалося, вони у 2000р. розійшлися і стали мешкати окремо. Останнім часом з приводу нерухомого житла між ними стали виникати спори щодо користування та володіння будинком. Те, що в даний час не проведений реальний поділ будинку, створює перешкоди сторонам, не дає можливості визначитися із межами об'єктів нерухомості, на які вони мають спільне право як подружжя (оскільки будинок був придбаний за час шлюбу сторін), тягне інші ускладнення. Тому, позивачка звернулася до суду із відповідними позовними вимогами, наполягає на їх задоволенні просить здійснити поділ домоволодіння за варіантом, пропонованим експертом, стверджує, що юридичне закріплення поділу будинку буде сприяти інтересам сторін, захищати їх права власності. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, заперечення представників відповідача, показання свідка [PERSON], вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню. Відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно положень ст.ст. 355, 368 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Ч. 3 ст. 368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками, при чому вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. У разі поділу такого майна право спільної сумісної власності на нього припиняється. За ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Ст. 70 СК України містить аналогічні засади щодо рівності часток при поділі об'єктів спільної сумісної власності подружжя. Виходячи з вищенаведеного, домоволодіння[ADDRESS] хоча і було придбано тільки відповідачем за договором купівлі-продажу нерухомості, однак, з причини його придбання у період законних шлюбних відносин сторін, належить на праві спільної сумісної власності їм. Оскільки за час сімейного життя питання про визнання права власності за кожним з подружжя на частку в спільному майні не вирішувалося, а після розірвання шлюбу виникли труднощі у користуванні, володінні, розпорядженні нерухомістю, позивачка звернулася до суду із позовом про поділ спільного майна в натурі. З метою визначення варіантів поділу позивачкою було заявлено клопотання про забезпечення доказів у справі до пред'явлення нею позову, за результатами розгляду якого судом була призначена будівельно-технічна експертиза, проведення якої було доручено експертному центру „Авант”. На виконання ухвали суду від 09.10.2007р. експертом був наданий відповідний висновок із запропонованим варіантом поділу, який розглядався та досліджувався під час розгляду справи. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. На думку суду, позивачка повністю дотрималася вищевказаних вимог законодавства, оскільки, у зв'язку із тим, що доцільність здійснення одного чи іншого варіанту поділу потребує спеціальних знань, вона самостійно не могла визначитися із цим питанням, внаслідок чого заявила про забезпечення доказів у справі. Відповідач, заперечуючи проти висновку експерта, не навів будь-яких доказів на спростування варіантів поділу нерухомості, пропонованих експертом, посилаючись при цьому на ст. 60 ЦПК України, яка встановлює обов'язки кожної сторони щодо доведення обставин та надання доказів. При цьому не висловив жодних заперечень, чи незгод із висновком цієї експертизи, не запропонував будь-яких інших варіантів поділу, відповідачем також не було заявлено клопотання про проведення альтернативної експертизи, тощо. Погоджуючись із варіантом поділу спірного будинку, пропонованим експертом, суд враховував також і те, що, як було встановлено і підтверджено рішенням Ренійського райсуду від 08.08.2003р. на момент звернення [PERSON]. із позовом до [PERSON] із вимогами про розірвання шлюбу (21.05.2003р.), відповідач вже 3 роки не мешкав у будинку [ADDRESS] оскільки виїхав до РФ, працював та мешкав там. З того часу, у зв'язку із відсутністю „юридичного” власника, у спірному будинку продовжували мешкати позивачка та спільні доньки сторін. У зв'язку із вищенаведеними обставинами між сторонами фактично склався порядок користування будинком, в якому позивачка певні роки мешкала саме в тій частині нерухомості, яку експерт за дослідженнями предмету поділу запропонував виділити одній з сторін (в даному випадку - позивачу), в тій же частині будинку продовжували проживати доньки сторін, одна з дочок мешкає там по теперишній час. За весь період відсутності відповідача він не забороняв позивачці мешкати саме в цій частині будинку, не чинив в цьому їй перешкод і вона продовжувала мешкати там до 2005 року. У зв'язку із встановленими судом обставинами по справі та дослідженими доказами (висновок експерта), суд і брав до уваги саме наданий варіант поділу домоволодіння і погодився із ним, вирішуючи спір по суті. Що стосується вимог відповідача про застосування до позовних вимог позивачки строку позовної давності на підставі ст. 76 ЦК Української РСР 1963р., з приводу чого у задоволенні позовних вимог слід відмовити, то суд не погоджується із цими доводами відповідача, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Як передбачено в п.15 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007р. початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Сімейні правовідносини сторін (укладення шлюбу, його розірвання) виникли між ними у період дії Кодексу про шлюб та сім'ю України 1969 р. (далі - КПРС). У зв'язку із тим, що жодна сторона до теперішнього часу не заявила вимоги про поділ спільного майна, вони продовжували тривати і діяли на момент вступу Сімейного кодексу України 2002р. (який набрав чинності у 2004р.). Ст. 29 КпШС (у першій редакції) встановлювала „для захисту порушеного права відносно спільного майна подружжя” трирічний строк позовної давності, який обчислювався не з моменту припинення шлюбних відносин і не з моменту розірвання шлюбу, а з моменту порушення права, що могло статися як під час шлюбу, так і після його розірвання. Указом Президії ВР УРСР від 01.09.1980р. ця норма була змінена: „для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності”. Ст. 72 СК України передбачає, що незалежно від того, чи проживають дружина та чоловік спільно, а також від порушення одним із подружжя майнових прав другого, позовна давність не розпочнеться доти, поки шлюб між ними не розірвано. Судове рішення у справі за позовом [PERSON]. до [PERSON] про розірвання шлюбу було винесено 08.08.2003р. За ст. 44 КпШС „шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану”. За ст. 114 СК України „у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу”. Розірвання шлюбу було оформлене позивачкою у відповідному органі 12.10.2005р., таким чином для неї момент реєстрації розлучення відбувся саме у 2005 р. Щодо того, що відповідач оформив реєстрацію розірвання шлюбу у 2003 р., позивачка дізналася тільки в судовому засіданні у даній справі. Норми СК України щодо моменту припинення шлюбу в даному випадку не можуть застосовуватися, оскільки судове рішення про розірвання шлюбу було винесено за положеннями КпШС, які діяли на той час, закон зворотної сили немає, т.ч. правове регулювання відносин повинно відбуватися відповідно до положень законодавчого акту, що їх регулював. Отже, навіть якщо брати за час початку перебігу строку позовної давності за вимогою про розділ спільного майна час оформлення позивачкою розірвання шлюбу в органах РАЦС, то трирічний строк позовної давності для неї не вийшов. Окремо слід зазначити те, що сімейним законодавством і 1969 р. і 2002р. чітко визначений момент початку перебігу строку позовної давності для вимог про поділ спільної сумісної власності подружжя - 3 роки з моменту розірвання шлюбу подружжя. Пунктом 10 Постанови Пленуму ВСУ від 12.06.1998р. (який діяв на той час) зазначено, що передбачений ч. 3 ст. 29 КпШС трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, застосовується, коли ці вимоги заявлені після розірвання шлюбу, і обчислюється починаючи з дня, коли котрийсь із розведеного подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно після розірвання шлюбу. Тому, доводи представників відповідача щодо того, що строк позовної давності почав йти з моменту купівлі спірного домоволодіння, тобто з 1983 р., є неспроможними, оскільки не відповідають положенням законодавства. Крім того, як поясняла позивачка в судовому засіданні, вказувала у доводах своєї позовної заяви, приводом звернення до суду із позовом було те, що в даний час виникла необхідність у вирішенні питання щодо реального поділу будинку. Можливо зробити висновок, що на момент чинення ремонтних робіт, робіт по благоустрою будинку, підтримання його у належному, придатному для проживання стані, позивачка не припускала думки про порушення свого права власності. Крім того, позивачка взагалі не могла заздалегідь дізнатися про порушення свого права, оскільки вона вважала власником нерухомості відповідача (так як правовстановлююча документація на будинок оформлена тільки на нього) і протягом певного часу вважала, що не має право на частку у власності до моменту виникнення спорів щодо користування будинком. Вищевказані обставини також підтверджуються і тим, що дізнатися про порушення свого права позивачка не могла, оскільки вона не мала будь-якої документації з приводу будинку, у зв'язку із чим не могла її пред'явити навіть при пред'явленні позову до суду, а сам відповідач, оскільки знаходиться за межами України, тривалий час не пред'являв будь-яких претензій з приводу домоволодіння. Що стосується питання щодо виділення земельної ділянки кожній з сторін, то суд зауважує, що при цьому не вирішувалося питання про визнання права власності на неї, оскільки вона не приватизована і належить територіальній громаді м. Рені. Суд тільки виділив кожній з сторін земельні ділянки домобудівлі встановленого розміру (включаючи площі забудов виділених будівель) за графічною частиною висновку експерта, генеральним планом, передбачивши обов'язок співвласників у проведенні відповідного узаконювання та отримання відповідних дозвільних документів у встановленому законом порядку. З урахуванням вищенаведеного, суд задовольняє позовні вимоги позивачки, оскільки позивачка у справі вбачає необхідність у юридичному закріплені питання про поділ будинку і просить його здійснити за висновком експертизи, виходячи з принципу рівності часток. Задоволення позову буде відповідати правам та інтересам співвласників, запобігати обмеженню їх прав, сприяти незалежному володінню та користуванню житлом. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача [PERSON]. на користь позивачки половину понесених нею судових витрат (судовий збір, інформаційні витрати та витрати на проведення експертизи) - 633 грн.

Outcome: approved