Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-28 00:00:00

У січні 2008 р. у Новомиргородський районний суд надійшла позовна заява [PERSON] до ВАТ “Новомиргородський цегельний завод”, третя особа: [PERSON]., [PERSON] про стягнення розрахункових коштів. Заявниця вказала, що на підставі ст. 116 КЗпП, ст. ст. 1227, 1261 ЦК України, ст. ст. 3, 15, 118-119 ЦПК України вимагає стягнути з відповідача розрахункові кошти в сумі 1.442,26 грн., оскільки її чоловік[PERSON] з квітня 1981 р. по 20.03.2000 р. працював на підприємстві, в подальшому був звільнений з роботи у зв'язку зі смертю, але його розрахункових коштів вона до цього часу не отримала. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені в заяві. Представник відповідача ЗАДОРОЖНІЙ В.В. визнав позов повністю. Наслідки такої процесуальної дії, передбачені ст. ст. 130, 174 ЦПК України, тобто ухвалення рішення про задоволення позову, йому роз'яснені. Третя особа [PERSON] проти задоволення позову не заперечував. Оповіщена у встановленому порядку про час і місце розгляду справи третя особа [PERSON]. у судове засідання не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила, письмових заперечень проти позову не надіслала. Як вбачається з її письмової заяви від 31.01.2008 р., вона просить суд розглянути справу в її відсутність. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність вище зазначеної особи, оскільки у справі мається достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши згадані пояснення та безпосередньо дослідивши докази в справі: оглянувши письмові докази та інші матеріали справи, суд вважає за необхідне задовольнити позов із таких міркувань. За правилами ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У даному випадку суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Оскільки статутом зазначеної юридичної особи не були визначені особливості регулювання праці її членів, в даному випадку при вирішенні трудового спору слід застосувати загальні норми законодавства про працю (ст. ст. 3 - 4 КЗпП). Згідно вказаним поясненням та наданим сторонами доказам чоловік позивачки[PERSON] з квітня 1981 р. по 20.03.2000 р. працював на підприємстві відповідача, в подальшому був звільнений з роботи у зв'язку зі смертю, але його розрахункових коштів у сумі 1.442,26 грн. заявниця до цього часу не отримала. Ці ж обставини підтверджуються довідками про розмір заборгованості, склад сім'ї заявниці, трудовою книжкою померлого, свідоцтвами про одруження і смерть та іншими матеріалами справи. Тому на підставі вимог ст. 43 Конституції України, ст. ст. 94, 97, 115, 116 ч. 1 КЗпП України, ст. ст. 1227, 1261 ЦК України, ст. ст. 21, 24 Закону України “Про оплату праці” позов підлягає безспірному задоволенню. Суми заробітної плати, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім'ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини (ст. 1227 ЦК України). Суд вважає, що відповідно до вимог ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито”, ст. ст. 79-81, 88 ЦПК України судові витрати у справі: судовий збір у сумі 51 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення у сумі 7,5 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки. Враховуючи наведене,

Outcome: approved