Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 05.10.2005 року між нею та відповідачкою було укладено договір № 76 на встановлення земельного сервітуту на право обслуговування жилого будинку та договір № 75 між відповідачкою та нею на встановлення земельного сервітуту на право проходу, користування та обслуговування господарських споруд, прокладання водопроводу через сусідню земельну ділянку відповідно до плану, але відповідач чинить перешкоди до проходу, користування та обслуговування господарських споруд, не дозволяє проходити до господарських будівель, також в жовтні 2007 року батьки відповідачки без згоди позивача збудували цегляний паркан поперек земельної ділянки, що фактично перешкоджає позивачу проходити до вбиральні та колонки. А тому позивач просила суд розірвати договори на встановлення земельних сервітутів, усунути для неї перешкоди в користуванні спірною земельною ділянкою, зобов»язати відповідача розгородити земельну ділянку та демонтувати зведений цегляний паркан. В судовому засіданні позивач, її представник уточнили позовні вимоги і просили суд скасувати земельні сервітути, встановлені вказаними вище договорами, в частині усунення перешкод в землекористуванні шляхом зобов»язання відповідача розгородити земельну ділянку та знести цегляний паркан позовні вимоги підтримали. Представник відповідача позов не визнала та пояснила, що співвласником домоволодіння по [ADDRESS]є її дочка [PERSON]. [INFO]року народження, а тому всі питання щодо будівництва паркану, встановлення порядку користування земельною ділянкою, встановлення земельних сервітутів позивачка вирішувала з нею як матір»ю відповідачки, вони жодних перешкод щодо користування позивачкою вбиральнею та колонкою не чинять, цегляний паркан вони побудували за згодою позивачки і в ньому є хвіртка для проходу позивачки до вказаних надвірних споруд, крім того, необхідності користуватися цими спорудами позивачка не має, оскільки до будинку проведена вода і в частині будинку, де проживає позивачка, у неї обладнано санвузол, а тому всі вимоги позивачки є надуманими. За ухвалою суду від 25.03.2008 року в якості 3-х осіб по справі без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача було залучено співвласників вказаного домоволодіння [PERSON]. та [PERSON]., які в суді просили вирішити даний спір на розсуд суду, пояснили, що між співвласниками будинку був встановлений порядок користування земельною ділянкою і спорів не було, тією частиною земельної ділянки, якою зараз користуються позивач та відповідач, користувалися попередні співвласники будинку -мати та син [PERSON] спільно, коли частини в цьому будинку придбали позивач та відповідач, то між ними і почалися спори з приводу землекористування, до яких 3-ї особи жодного відношення не мають, але на тій частині земельної ділянки, яка перебуває в користуванні сторін, жодних парканів ніколи не було, а вбиральнею та колонкою користувалися [PERSON] спільно; в послідуючому в судове засідання 3-ї особи не з»явилися, про час розгляду справи повідомлялися належно, але позивач, представники позивача та відповідача не заперечували щодо продовження розгляду справи без участі 3-х осіб. Заслухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача, покази свідків, оглянувши матеріали даної справи, відмовний матеріал Білоцерківського МВМ-1 № 9134 за жовтень 2007 року, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з слідуючих підстав. Так, по справі встановлено, що домоволодіння по [ADDRESS]належить на праві спільної часткової власності позивачу /квартира 1/, відповідачу /квартира 6/, [PERSON]. /квартира 2/ та [PERSON]. /квартира 3,5/, що стверджується копіями витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно /а.с.13/ та технічного паспорта МБТІ станом на 28.08.2007 року /а.с.23-25/. Як вбачається з копії договору дарування від 18.05.2005 року /а.с.14/, який було укладено між позивачкою та [PERSON]., позивачка набула у власність 19/100 частин вказаного вище будинку, що складається з веранди, кухні, житлової кімнати, та наступні господарські споруди: сарай з погрібом «В», вбиральня «Е», гараж «Л», &frac12; частина водопроводу. Відповідач набула у власність 2/25 частини цього будинку на підставі договору дарування від 03.06.2005 року, що слідує з копії технічного паспорта МБТІ. Відповідно до рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 09.10.2007 року по справі № 2-2518 , яке набрало законної сили і копія якого надана суду /а.с.43/, за позовом [PERSON], законного представника [PERSON]., яка на той час була неповнолітньою, змінено ідеальні частки співвласників будинку № [ADDRESS]у праві власності на будинок, а саме: за позивачкою [PERSON]було визнано право власності на 25/100 частин будинку /квартира 1/ та на сарай, погріб і 1/2 частину вбиральні; за відповідачкою [PERSON]визнано право власності на 43/100 частини цього будинку /квартира 6/ і на сарай, &frac12; частину вбиральні; за [PERSON]. визнано право власності на 11/100 частин будинку /квартира 2,4/ і на два сараї, вбиральню; за [PERSON] визнано право власності на 21/100 частину будинку /квартири 3,5/ і погріб, вимощення. В судовому засіданні також встановлено, що за вказаним домоволодінням закріплено в користування земельну ділянку розміром 910 кв.м -норма та 346 кв.м-лишки відповідно до рішення виконкому Білоцерківської міської ради за № 72 від 24.02.1954 року. На земельній ділянці розташовані такі надвірні та господарські споруди: сараї «Б» і «К», які належать [PERSON]., сарай «М» належить відповідачці, сарай «В»-позивачці, вбиральня «З»-[PERSON]., вбиральня «Е»-позивачці та відповідачці в рівних частинах. Ці обставини підтверджуються копією технічного паспорта МБТІ, копією вказаного вище рішення суду, не заперечуються особами, які беруть участь у розгляді справи. З матеріалів справи слідує, що за рішенням 29 -ї сесії Білоцерківської міської ради від 31.10.2005 року № 355 було затверджено виготовлену «Технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку громадян України в межах Білоцерківської міської ради», а також площі, переданих у власність та в оренду громадянам земельних ділянок згідно додатку № 2 : п.217 -[PERSON]. на земельну ділянку у власність по [ADDRESS] площею 128 кв.м для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що стверджується копією витягу з зазначеного рішення /а.с.84/. А згідно рішення Білоцерківської міської ради від 21.08.2006 року № 88 /а.с.116/ визнано таким, що втратив чинність пункт 217 додатку 2 до вищезазначеного рішення сесії міської ради про передачу в приватну власність земельної ділянки [PERSON]. у зв»язку з добровільною відмовою і відсутністю державного акта на право власності на землю. Як зазначено в довідці Білоцерківського міського відділу земельних ресурсів від 24.07.2006 року /а.с.45/, земельні ділянки інших співвласників вказаного будинку у власність не передані, що підтвердили також в суді представник відповідача та 3-ї особи. Отже, земельна ділянка домоволодіння № [ADDRESS]перебуває в спільному користуванні співвласників домоволодіння, розподіл земельної ділянки між ними не проводився, а встановився порядок користування частинами земельної ділянки, при цьому, земельною ділянкою, яка розташована біля частин будинку, що належать на даний час позивачці та відповідачці, перебувала у спільному користуванні попередніх співвласників будинку-матері та сина [PERSON], позивачка та відповідачка майже в один час придбали частки у праві власності на будинок і погодили порядок користування земельною ділянкою. З матеріалів справи вбачається, що 05.10.2005 року між відповідачкою та позивачкою було укладено письмовий договір № 75 на встановлення земельного сервітуту для позивачки на право проходу, користування та обслуговування господарських споруд /вбиральня, колонка/, прокладання водопроводу через сусідню земельну ділянку відповідно до плану на строк-постійно, а також письмовий договір № 76 на встановлення земельного сервітуту для відповідачки на право обслуговування власної споруди /жилий будинок/ відповідно до кадастрового плану, що слідує з копій цих договорів /а.с.15-16/. Як підтверджується довідкою управління земельних ресурсів у м.Білій Церкві від 07.11.2007 року /а.с.17/, договір сервітуту № 75 зареєстровано в Книзі реєстрації договорів сервітуту під № 14 від 05.10.2005 року, а договір сервітуту № 76 зареєстровано у вказаній Книзі під № 15 від 05.10.2005 року. За ст.98 ЗК України право земельного сервітуту-це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою /ділянками/. Отже, зміст права земельного сервітуту полягає в тому що власник /користувач/ однієї земельної ділянки має право на обмежене користування суміжною /сусідньою/ земельною ділянкою з метою усунення недоліків власної ділянки. Згідно ст.100 ЗК України земельний сервітут встановлюється за домовленістю між власниками сусідніх земельних ділянок на підставі договору або за рішенням суду. Право земельного сервітуту виникає після його державної реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на земельну ділянку. Як передбачено в ст.102 ЗК України дія земельного сервітуту підлягає припиненню у випадках рішення суду про скасування земельного сервітуту /п.»в» ч.1/. Відповідно до ст.406 ЦК України сервітут припиняється також у разі: відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Позивач в обґрунтування своїх вимог щодо припинення дії земельних сервітутів, які були встановлені на підставі вказаних вище договорів, посилається на те, що вказані договори були ними укладені в зв»язку з тим, що вона мала намір приватизувати земельну ділянку розміром 128 кв.м, за її заявою готувалася вся необхідна для цього технічна документація, але батьки відповідачки без погодження з нею побудували на земельній ділянці цегляний паркан, що перешкоджає їй користуватися розташованими на земельній ділянці надвірними спорудами-вбиральнею та колонкою, з метою проходу до яких і укладався між ними договір на встановлення земельного сервітуту, а розірвати вказані договори в односторонньому порядку, тобто, відмовитися від вказаних сервітутів, вона не може відповідно до умов укладених договорів. При вирішенні даного спору суд виходить з наступного. Так, право земельного сервітуту відповідно до законодавства-це право власника або землекористувача однієї земельної ділянки на обмежене користування суміжною /сусідньою/ земельною ділянкою, що передбачає чітке визначення меж земельних ділянок. А як зазначено вище, між позивачкою та відповідачкою не був проведений розподіл земельної ділянки, вся земельна ділянка біля домоволодіння № [ADDRESS]перебуває у спільному користуванні співвласників домоволодіння, між сторонами по справі існує спір з приводу землекористування, межі частин земельної ділянки, якими вони користуються, не були чітко визначені, не були встановлені в натурі /на місцевості/. З матеріалів справи вбачається, що позивачкою було погоджено межі частини земельної ділянки, на яку вона мала намір оформити право власності, тільки з суміжними землекористувачами, тобто, власниками сусідніх будинків, що підтверджується копією акту про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки /а.с.10/. З копії зведеного плану ділянок по [ADDRESS]/а.с.11/ слідує, що внутрішні межі земельної ділянки цього домоволодіння були погоджені співвласниками, про що свідчать їхні підписи на цьому плані, але межі ділянок в натурі /на місцевості/ не були встановлені. До того ж за зверненням сторін виготовлялося ще декілька різних варіантів зведених планів вказаної земельної ділянки, крім зазначеного вище, що підтверджується копіями планів /а.с.9, 21/. Про те, що між сторонами по справі існують спори з приводу землекористування, свідчить і відмовний матеріал Білоцерківського МВМ-1 № 9134 за жовтень 2007 року, який оглядався судом. Отже, суд вважає, що в даному випадку були взагалі відсутні підстави для встановлення земельних сервітутів, передбачені законом, оскільки не існувало двох суміжних /сусідніх/ ділянок з чітко визначеними межами, встановленими в натурі /на місцевості/. Крім того, при укладенні договорів на встановлення земельних сервітутів, сторони взагалі не погодили, яким чином кожен із них і якою частиною земельної ділянки може користуватися, тобто, не визначили чітко межі /умови/ користування власником панівної земельної ділянки певною частиною обслуговуючої ділянки, що унеможливлює використання земельного сервітуту відповідно до його призначення. Отже, виходячи з наведеного суд вважає за можливе скасувати земельні сервітути, встановлені на підставі договорів між сторонами по справі, як такі, що встановлені безпідставно з порушенням діючого законодавства, на що вказано вище. Крім того, позивачка дійсно відмовляється від земельного сервітуту , встановленого в її інтересах, але відповідно до п.5 вказаних договорів на встановлення земельних сервітутів, розірвання договору в односторонньому порядку можливе тільки за рішенням суду. А як вказано вище, підставою для встановлення земельних сервітутів була та обставина, що позивачка почала готувати технічну документацію для приватизації земельної ділянки і мала намір отримати у власність земельну ділянку розміром 128 кв.м, але державний акт не отримала і від подальшого вирішення цього питання відмовилась, що призвело до визнання нечинним рішення міської ради стосовно передачі земельної ділянки зазначених розмірів у власність відповідачки, що свідчить також про припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітутів. Як встановлено судом, вбиральня «Е», яка належить обом сторонам, і водопровідна колонка, розташовані на частині земельної ділянки, яка на даний час перебуває в користуванні відповідачки та членів її сім»ї. Позивач посилається на те, що батьки відповідачки без погодження з позивачкою збудували на земельній ділянці цегляний паркан таким чином, що за парканом залишилися вбиральня і колонка, вона не має можливості користуватися ними, жодної згоди на будівництво такого паркана вона не давала, дозволила тільки побудувати тимчасовий шиферний паркан. Заперечуючи проти позову представник відповідача посилається на те, що паркан збудовано в жовтні 2007 року з дозволу позивачки, крім того, в паркані є хвіртка для того, щоб позивачка мала змогу проходити до колонки і вбиральні, але потреби в користуванні цією колонкою, яку демонтовано на даний час, та вбиральнею, яка майже розвалилася, позивач не має, оскільки до будинку проведено воду і в квартирі позивачки обладнано санвузол. Але такі твердження представника відповідача спростовуються дослідженими в суді доказами. Відповідно до ст.23 Закону України «Про планування та забудову територій» планування окремої земельної ділянки, будівництво на ній будинків і споруд власниками або користувачами здійснюється з урахуванням інтересів інших власників або користувачів земельних ділянок, будинків і споруд. Жодних достовірних доказів суду з приводу того, що цегляний паркан, який розділяє земельну ділянку домоволодіння, побудовано зі згоди позивачки, представником відповідача суду не було надано. Навпаки, свідок [PERSON]. в суді показав, що в 2007 році він за замовленням [PERSON]. зводив біля їхнього будинку цегляний паркан висотою більше 2,5 м, довжиною біля 3,5 м, в паркані є невелика хвіртка шириною близько 70 см, яка закривається зі сторони відповідачки, сусіди весь час цікавилися цим будівництвом, навіть перешкоджали. Тобто, це підтверджує посилання позивачки з приводу того, що своєї згоди на будівництво паркану вона не давала. Що стосується тверджень представника відповідача з приводу того, що позивач не має потреби в користуванні вбиральнею та колонкою, то судом враховується наступне. Відповідно до технічних умов на підключення водопроводу в будинок та каналізування квартири позивачки від 24.03.2006 року за № 64 /а.с.87/ їй дозволено підключення водопостачання «на відро». Як пояснив свідок [PERSON].-начальник водопровідної мережі КП «Білоцерківводоканал», це означає, що відсутні технічні можливості для користування санвузлом у квартирі позивачки, тобто, у квартиру може бути підведена тільки вода, а для каналізування потрібно збудувати вигрібну яму, що за санітарними нормами на її частині земельної ділянки є неможливим, тобто, дозволу на користування санвузлом, якщо його і обладнано в квартирі, позивачка не зможе отримати, крім того, на даний час відсутній дозвіл на підключення водопостачання і до квартири № 2 цього будинку, про що їхніми працівниками було складено відповідний акт і попереджено про це співвласника будинку, водорозбірна колонка, яка знаходиться на земельній ділянці, не може бути демонтована, вона повинна працювати. Отже, позивач має на даний час потребу в користуванні вбиральнею «Е» та колонкою, які розташовані за збудованим цегляним парканом, що створює перешкоди для позивача і позбавляє її можливості користуватися належним чином цими надвірними спорудами, до того ж за рішенням суду за позивачкою було визнано право власності на &frac12; частину вказаної вбиральні. Крім того, до вирішення питання про розподіл земельної ділянки в натурі або до встановлення порядку користування земельною ділянкою за згодою співвласників домоволодіння, така ділянка перебуває у спільному користуванні всіх співвласників відповідно до положень ст.89 ЗК України, а тому спорудження будь-яких парканів без згоди інших співвласників є також порушенням їхніх прав. Для відновлення порушеного права позивач просить суд зобов»язати відповідача усунути вказані перешкоди в користуванні земельною ділянкою та зобов»язати відповідача за її рахунок розгородити земельну ділянку і знести цегляний паркан. Відповідно до ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов»язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобіганню вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; застосування інших, передбачених законом, способів. Отже, проаналізувавши всі надані докази, суд приходить до висновку, про можливість скасувати земельні сервітути, встановлені вказаними вище в рішенні договорами між сторонами по справі, та про можливість усунення перешкод для позивачки в користуванні земельною ділянкою біля домоволодіння № [ADDRESS]шляхом зобов»язання відповідачки розгородити земельну ділянку та демонтувати за власні кошти зведений цегляний паркан. На підставі ст.4 Декрету КМ України «Про державне мито» позивач звільнена від сплати держмита /судового збору/ на користь держави.

Outcome: approved