Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій зазначає, що 12.08.1997 року у будинку за місцем свого проживання [ADDRESS] за трьома договорами позики він передав відповідачеві 600 доларів США для закупки товару і здійснення підприємницької діяльності, про що останній написав 3 розписки, зобов'язавшись повернути борг в строк до 12.08.1998 року. Однак в установлений строк він не виконав свої боргові зобов'язання, а в раніше написаних розписках дописав своє зобов'язання від 23.08.2001 року про повернення боргу до 12.12.2001 року. Оскільки до цього часу відповідач не повернув йому борг, він просить суд стягнути суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів, а всього на суму 7200 грн., з яких: 3030 грн. - сума боргу за курсом НБУ у національній валюті, 4072.11 грн - сума боргу з урахуванням 3% річних за весь час просрочення, 7200 грн. сума боргу з урахуванням індексу інфляції. Крім того, він просить суд продовжити йому строк позовної давності, який він пропустив в зв'язку з тривалим лікуванням. У судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач, не заперечуючи факту отримання ним грошей в розмірі 600 долларів США в позику від позивача, позовні вимоги не визнав, пояснивши, що він вказану суму боргу повернув позивачеві в листопаді 2001 року та сплатив відсотки за договорами позики, про що останній написав йому розписку, яку він не зберіг, оскільки закінчився строк позовної давності. Гроші він повертав в присутності свідків [PERSON] та [PERSON], якими номіналами були купюри - не пам'ятає. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що приблизно в вересні-жовтні 2001 року об 10 чи 11 годині її запросив в гості [PERSON] і вона бачила в його будинку позивача, якого раніше не знала і нічого не знала про їхні стосунки. Пізніше цього дня [PERSON] говорив їй про те, що в нього немає боргу. Факту передачі грошей та ніякої розписки вона не бачила. При цьому крім неї в кімнаті були: дружина [PERSON]- [PERSON] та їхня дочка [PERSON]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в вересні-жовтні 2001 року після обіду, приблизно о 15-16 годині вона була в гостях у [PERSON] і бачила там позивача, якого раніше не знала і нічого не знала про їхні стосунки. Вона розмовляла в спальній кімнаті з дочками [PERSON]- [PERSON] та [PERSON], там також була [PERSON]. Потім її запросив [PERSON] як свідка передачі ним боргу позивачеві, про що останній написав розписку. Текст розписки вона не пам'ятає, ким вона писалась - не знає, якою валютою та номіналом передавались гроші - не бачила. Вислухавши сторони, свідків та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню зі слідуючих підстав: Даний спір між сторонами виник з цивільних правовідносин, які регулюються ст.71, 74, 76, 79, 80, 170, 214, 374 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин. В судовому засіданні було встановлено, що для зайняття підприємницькою діяльністю в серпні 1997 року позивач передав в борг відповідачеві по трьох розписках 600 доларів США, які той обіцяв повернути з процентами до 12.08.1998 року. Оскільки в зазначений строк борг повернутий не був, відповідач попросив продовжити йому термін повернення боргу до 12.12.2001 року, написавши 23.08.2001р. боргову розписку про повернення боргу в сумі 100, 200 та 300 доларів США, тобто між сторонами склались договірні відносини, пов'язані з виконанням зобов'язань, яке вони оформили письмовими розписками (а. с. 3, 4). Відповідно до курсу Національного Банку України гривні до долару США, ця сума відповідає 3030 грн. в національній валюті ( а.с. 2, 21). Згідно зі ст. 374 ЦК Української РСР 1963 року за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей. Договір вважається укладеним з моменту передачі грошей, або інших речей, визначеними родовими ознаками. Відповідно до ст. 375 ЦК Української РСР укладення договору позики та його умов підтверджується розпискою позичальника і не спростовується відповідачем. Відповідно до ст. 216 ч.2 ЦК Української РСР, якщо боржник видав кредитору в посвідчення зобов'язання борговий документ, то кредитор, приймаючи виконання, повинен повернути цей документ, а при неможливості повернення, зазначити про це в розписці, що ним видається. Знаходження боргового документа у боржника посвідчує припинення зобов'язання, поки не доведено інше. Відповідач в судовому засіданні не надав доказів повернення ним боргу позивачеві, а покази допитаних в судовому засіданні свідків: [PERSON] та [PERSON] не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки вони не довели факту передачі конкретної суми боргу відповідачем, їхні покази мають розходження в місці, часі та конкретних обставинах передачі боргу. Розписки позивача про повернення боргу відповідач не надав. На цих підставах суд вважає недоведеним факт повернення боргу відповідачем належними та допустимими доказами, тому позовні вимоги в частині стягнення боргу з відповідача в розмірі 3030 грн. підлягають задоволенню. Разом з тим, суд не може погодитись з вимогами позивача про стягнення боргу з відповідача з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов'язання за договором та 3% річних від простроченої суми, оскільки норми ст. 214 ЦК Української РСР 1963 року щодо сплати боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов'язання за договором та 3% річних від простроченої суми поширюються лише на випадки прострочення виконання зобов'язання, яке визначене договором у гривні, так як індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Тому суд дійшов висновку про те, що в цій частині позовних вимог позивачеві слід відмовити. Суд також вважає можливим продовжити строк позовної давності позивачеві для захисту його порушених прав, який згідно ст. 71 ЦК Української РСР встановлений в три роки, зі слідуючих підстав: Оскільки відповідач зобов'язаний повернути позивачеві позику у строк до 12.12.2001 року, відповідно до ст.76 ЦК Української РСР 1963 року саме з цього часу починається початок перебігу строку позовної давності, бо з цього дня позивач дізнався про порушення свого права. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦК Української РСР 1963 року перебіг строку позовної давності переривається пред'явленням позову в установленому порядку. В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] звернувся з заявою про стягнення вказаного боргу 25.11.2004 року і справа була призначена до розгляду на 11. 02.2005, 17.02.2005 року та 21.02.2005 року, що стверджується ухвалами Лебединського районного суду ( а.с. 27-30), однак позивач не з'являвся в судове засідання в зв'язку з отриманими травмами голови, що стверджується медичними довідками ( а.с. 18-20). Відповідно до ч.3 ст.79 ЦК Української РСР після перериву перебігу строку позовної давності він починається спочатку , час, що минув до перериву, до нового строку не зараховується. 10.03.2006 року [PERSON] знов отримав травму голови, що стверджується довідкою Київської міської клінічної лікарні від 21.03.2006 року ( а.с. 20). Внаслідок травматичного захворювання, позивачеві був встановлений діагноз «післятравматична нейросексорна туговухість», тому такий його стан здоров'я надає суду підстави для продовження терміну, що надає йому право на звернення до суду за захистом своїх порушених прав. Суд також вважає можливим задоволити клопотання позивача про повернення йому надмірно сплаченої суми судового збору в розмірі 306.42 грн. на підставі ст.83 ч.1 ЦК України, а також стягнути з відповідача на користь позивача сплачені ним судові витрати, пов'язані з розглядом справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved