Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання недійсними рішення 34 сесії Кореїзської селищної ради 4 скликання № 1784 від 29.12.2004 року, визнання недійсним та скасування державного акту № 092989 від 26.01.2005 року на право власності на земельну ділянку на ім'я [PERSON], визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між [PERSON]. та [PERSON]., просить суд визнати незаконним та скасувати протест прокурора м. Ялта №5495 від 28.09.2005 року «Про скасування рішення 11 сесії 23 скликання Кореїзької селищної ради №270 від 09.04.1999 року; визнати незаконним та скасувати рішення 43 сесії 4-го скликання Кореїзької селищної ради №2127 від 25.11.2005 року про задоволення протесту прокурора і скасування рішення 11 сесії 23 скликання Кореїзької селищної ради № 270 від 09.04.1999 року; визнати право власності на земельну ділянку, площею 0,1018 га за адресою: [ADDRESS]; усунути перешкоди в користуванні дорогою загального користування відповідно до акту обстеження від 21.02.2005 року. Позовні вимоги мотивовані тим, що 09 квітня 1999 року рішенням 11 сесії Кореізської селищної ради 23 скликання № 270 було надано у власність для обслуговування житлового будинку земельну ділянку площею 0, 1018 га за адресою[ADDRESS] Також, 29 грудня 2004 року рішенням 34 сесії Кореїзької селищної ради 4 скликання № 1784 у власність відповідачу [PERSON]. було надано земельну ділянку площею 0,0618 га за адресою [ADDRESS], на яку вона отримала державний акт на право приватної власності. Позивач вважає, що наданням земельної ділянки [PERSON]. порушені його права як власника суміжної земельної ділянки у зв'язку з тим, що у власність [PERSON]. було надано дорогу загального користування, яка проходить по земельній ділянці відповідачки. Також, позивач вважає незаконним укладення між відповідачкою [PERSON]. та відповідачем [PERSON] договору купівлі-продажу земельної ділянки у зв'язку з тим, що цим договором також порушено його права та законні інтереси. Крім того, рішенням 43 сесії 4-го скликання Кореїзької селищної ради №2127 від 25.11.2005 року був задоволений протест прокурора і скасовано рішення 11 сесії 23 скликання Кореїзької селищної ради №270 від 09.04.1999 року про надання у власність для обслуговування житлового будинку земельну ділянку площею 0, 1018 га за адресою: [ADDRESS]. Позивач вважає і протест прокурора, і рішення, яким він задоволений, неправомірними, такими, що порушують його право на отримання земельної ділянки у власність. Рішення №270 від 09.04.1999 року Кореїзькою селищною Радою було прийнято без законних підстав і скасовано воно могло бути тільки судом. Представники відповідачів у судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що зазначена позивачем дорога не має такого статусу дороги, а є звичайним під'їздом. Надання земельної ділянки у власність відповідачів не порушує прав позивача, а правочини з відчуження земельної ділянки не можуть бути визнані недійсними. Протест прокурора не є індивідуально-правовим актом, тому не може бути оспорений як такий. Представники третіх осіб Республіканського комітету із земельних ресурсів АР Крим і Міністерства будівничої політики, архітектури та житлово-комунального господарства АРК у судове засідання не з'явився. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Позивач за договором купівлі-продажу від 12.10.1998 року купив у [PERSON]. та [PERSON]. квартиру [ADDRESS] [PERSON]. на праві постійного користування відповідно до рішення 11 сесії 23 скликання Кореїзської селищної ради №270 від 09.04.1999 року належала земельна ділянка площею 0,1018 га за вказаною адресою на підставі державного акту №128 від 14.07.1998 року. 29 грудня 2004 року рішенням 34 сесії Кореїзької селищної ради 4 скликання № 1784 у власність відповідачу [PERSON]. було надано земельну ділянку за адресою:[ADDRESS], на яку вона отримала державний акт на право власності. Відповідно до державного акту, земельна ділянка, яка надана [PERSON]. у власність, складає 0,0618 га. 23 травня 2005 року відповідно до договору купівлі -продажу, реєстровий [NUMBER] [PERSON]. продала [PERSON]. зазначену земельну ділянку. 28.09.2005 року прокурор м. Ялта вніс протест № 5459 на рішення 11 сесії 23 скликання Кореїзької селищної ради №270 від 09.04.1999 року «Про надання у власність для обслуговування житлового будинку земельну ділянку площею 0, 1018 га за адресою [ADDRESS]». Рішенням 43 сесії 4-го скликання Кореїзської селищної ради №2127 від 25.11.2005 року протест прокурора був задоволений і рішення 11 сесії 23 скликання Кореїзької селищної ради №270 від 09.04.1999 року про надання у власність для обслуговування житлового будинку земельну ділянку площею 0, 1018 га за адресою: [ADDRESS]-2 скасованно. Вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, дорогою шляхом визнання недійсними рішення 34 сесії Кореїзської селищної ради 4 скликання № 1784 від 29.12.2004 року, визнання недійсним та скасування державного акту № 092989 від 26.01.2005 року на право власності на земельну ділянку на ім'я [PERSON], засновані на тому, що в межах земельної ділянки [PERSON] розташована дорога загального користування, що позбавляє його права користуватися житловим будинком і відповідною земельною ділянкою. Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, суд здійснює цивільне судочинство на засадах змагальності сторін, не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів осіб, які беруть участь у справі. Наданий акт комісії від 21.02.2005 року, листи Республіканського комітету по земельних ресурсах від 08.07.2005 року та від 23.11.2005 року; лист управління головного архітектора від 05.05.2005 року, суд вважає недостовірними доказами існування дороги загального користування. Згідно зі ст.57, 59 ЦПК України, доказами в справі є які-небудь фактичні дані, на підставі яких базуються вимоги заперечення сторін, і інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які відповідно до закону повинні бути підтверджені певним способом, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Суд зазначає, що існування дороги загального користування повинно бути підтверджено відповідними доказами за змістом норм Закону України „Про автомобільний транспорт”, ст. 31 Закону України „Про транспорт”. Отже суд не має підстав дійти висновку про існування дороги загального користування. Відповідачі є власниками земельної ділянки, а тому стосовно цього об'єкту не може бути застосований такий спосіб захисту як негаторний позов (ст. 391 ЦПК України), адже такий є способом захисту прав власника від порушень з боку особи, яка не є власником або користувачем. Таким чином, вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання недійсними рішення 34 сесії Кореїзької селищної ради 4 скликання № 1784 від 29.12.2004 року, визнання недійсним та скасування державного акту № 092989 від 26.01.2005 року на право власності на земельну ділянку на ім'я [PERSON], усунення перешкод в користуванні дорогою, відповідно до акту обстеження від 21.02.2005 року, необґрунтовані. Також позивачем заявлені позовні вимоги, за змістом яких він, оспорює правочин купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між [PERSON]. та [PERSON]., наполягаючи на його недійсності у зв'язку з недодержанням вимог закону при відводі земельної ділянки. У відповідності до ст. ст. 85, 92 Конституції України регулювання правового режиму власності, повинен передбачити такі способи і механізми реалізації майнових прав, які б забезпечували захист не лише власникам, але й добросовісним набувачам як учасникам цивільного обороту. В противному випадку для широкого кола добросовісних набувачів, які при укладенні правочинів виявляють добру волю, розумну обачність та обережність, буде існувати ризик неправомірної втрати майна, яке може бути витребувано в них в порядку реституції. Згідно ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадено у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Однак, земельна ділянка придбана у [PERSON] за відплатним договором купівлі-продажу, а набувач не знав і не міг знати, що продавець не мав права відчужувати земельну ділянку. [PERSON]. будучи власником спірної земельної ділянки на підставі державного акту, продала її [PERSON]. по своїй добрій волі, а отже останній є її добросовісним набувачем, і вона не може бути у нього витребувана згідно ст. 388 ЦК України. Оскільки [PERSON]. право власності на земельну ділянку набуто відповідно до ст.81 ЗК України, то у відповідності до ст. ст. 78, 90 ЗК України мала усі права для її продажу [PERSON]. [PERSON]. є добросовісним набувачем, став власником земельної ділянки відповідно до діючого законодавства, тому у суду відсутні підстави для визнання недійсним договору купівлі -продажу земельної ділянки. Крім того, не підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання права власності на земельну ділянку, площею 0,1018 га за адресою: [ADDRESS], з наступних підстав. Згідно ст. 12 ЗК України, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян і юридичних осіб, відноситься до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст. У відповідності зі ст. 116 ЗК України громадяни і юридичні особи здобувають право власності й права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їхніх повноважень. Відповідно до п. 6 ст. 118 ЗК України, - громадяни, зацікавлені в одержанні безкоштовно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для обслуговування житлового будинку й господарських споруд подають заяви у відповідну Раду. Разом з тим суд вважає, що Кореїзька селищна рада ухваливши рішення 43 сесії 4-го скликання Кореїзької селищної ради №2127 від 25.11.2005 року про задоволення протесту прокурора і скасування рішення 11 сесії 23 скликання Кореїзької селищної ради №270 від 09.04.1999 року про надання у власність для обслуговування житлового будинку земельну ділянку площею 0, 1018 га за адресою: [ADDRESS]-2, порушила право [PERSON] на отримання земельної ділянки у власність, яке підлягає судовому захисту. Відповідно до ч.1 ст.30 ЗК України в редакції 1992 року, чинного на час укладення договору купівлі-продажу будинку між [PERSON] та [PERSON] при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить в розмірах, встановлених ст.67 цього Кодексу, і право власності або користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, якщо інше не передбачено в договорі відчуження будівель. Незважаючи на те, що у Чекаліна відсутній документ, що посвідчує його право на земельну ділянку відповідно до ст.126 ЗК України, суд зазначає, що виходячи зі змісту ст.ст.13, 14, 41, 55 Конституції України, якими гарантовано державний захист майнових прав громадян і не обмежено можливість такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства, сама по собі відсутність у особи документа, що посвідчує право на земельну ділянку, не може бути підставою для відмови особі у судовому захисті таких прав. Аналогічний підхід щодо захисту прав землевласників (землекористувачів) міститься і у рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 51 народного депутата щодо відповідності Конституції України положень ст.92, п.6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу (справа про постійне користування земельними ділянками) від 22.09.2005 року. При цьому, згідно ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» п.9: рішення виконавчого комітету Ради з питань, віднесених до виключної компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною Радою; п.10: акти органів і посадових осіб місцевого самоврядування при невідповідності їхньої Конституції України або Законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Згідно п.15 ст.26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», у компетенцію сільських, селищних і міських Рад входить скасування актів виконавчих органів Рад у випадку, якщо ці акти не відповідають Конституції або законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної Ради, прийнятим у межах їхніх повноважень. Кореїзька селищна ради при ухваленні рішення №2127 від 25.11.2005 року в частині скасування свого рішення від 09.04.1999 року №270, діяла незаконно, скасовуючи прийняті нею ж рішення, не маючи на те відповідних повноважень. У відповідності до ст.155 Земельного Кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Суд вважає, що при винесенні рішення 43 сесії 4-го скликання №2127 від 25.11.2005 року про задоволення протесту прокурора і скасування рішення 11 сесії 23 скликання Кореїзької селищної ради №270 від 09.04.1999 року про надання у власність для обслуговування житлового будинку земельної ділянки площею 0, 1018 га за адресою: [ADDRESS]-, Кореїзька селищна рада перевищила свої повноваження та протиправно фактично позбавила позивача права на земельну ділянку. Відповідно до ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України, - захист права на земельну ділянку здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Таким чином, рішення 43 сесії 4-го скликання Кореїзької селищної ради №2127 від 25.11.2005 року підлягає скасуванню. Між тим, суд вважає вимоги позивача про визнання неправомірним та скасування протесту прокурора зайвими, так як суд визнав рішення Кореїзської селищної Ради, яким протест був задоволений, неправомірним та скасував, протест за своєю природою не є актом індивідуально-правового характеру і не породжує виникнення прав та обов'язків. Таким чином, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial