Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до ПП [PERSON] та просить зобов”язати відповідачку змінити формулювання причини звільнення, внісши запис у її трудову книжку про звільнення за власним бажанням згідно її заяви, зобов”язати відповідача сповістити державну службу зайнятості про припинення трудового договору , а також стягнути на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в зв”язку з затримкою видачі трудової книжки, за період з 01 червня 2007 року по момент зняття трудового договору з реєстрації в службі зайнятості, зі здійсненням всіх обов”язкових відрахувань до фондів та сплатою податків В судовому засіданні позивач заявлений позов підтримала та пояснила суду, що вона перебувала у трудових відносинах з ПП [PERSON], при чому при оформленні трудової книжки [PERSON] залишила її на зберігання у себе. З червня 2007 року позивач забажала звільнитися з роботи, про що звернулася з письмовою заявою до роботодавця, направивши заяву про звільнення поштовою кореспонденцією. У встановлені законом строки відповідач не повернула їй трудову книжку, а лише 18 грудня 2007 року вона отримала поштовою кореспонденцією свою трудову книжку з внесенням у ній запису № 15 про звільнення з 03 червня 2007 року на підстав п. 4 ст. 40 КЗпП України , за прогул, з чим позивач згодна не була. Згодом відповідач в добровільному порядку внесла у трудову книжку запис щодо анулювання запису № 15, однак внести запис про звільнення за власним бажанням позивачки, а також сповістити державну службу зайнятості про припинення між ними трудового договору відмовляється. Позивач вказує на те, що фактично вона припинила виконання своїх обов'язків у відповідача з 01 червня 2007 року, а тому на її думку саме з цього часу повинен бути вирахуваний строк затримки видачі трудової книжки. Вважає, що середній заробіток за затримку видачі трудової книжки їй повинен бути виплачений по момент сповіщення відповідачкою служби зайнятості про припинення дії трудового договору, оскільки це спонукає відповідачку швидше вчинити ці дії. Відповідач ПП [PERSON] до зали суду не з”явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини її неявки визнані судом неповажними. При таких обставинах, з підстав ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України та за згодою позивачки суд проводив розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів, в заочному порядку. Вислухавши пояснення позивачки, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню в зв”язку з наступними встановленими судом обставинами. У відповідності з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців [PERSON] з 30 жовтня 2003 року зареєстрована як фізична особа - підприємець. (а.с.19) 10 січня 2005 року між ПП [PERSON] та позивачкою був укладений безстроковий трудовий договір, за яким [PERSON] працювала бухгалтером з розміром заробітної плати 262 грн. на місяць, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати. (а.с. 8) У відповідності до положень ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. 29 червня 2007 року позивач направила роботодавцю заяву про звільнення , яка була отримана [PERSON] того ж дня, тобто 29 червня 2007 року. (а.с.10-12) При таких обставинах відповідач мала звільнити позивачку з роботи у відповідності до положень ч. 1 ст. 38 КЗпП України 13 липня 2007 року. Однак відповідач зазначених вимог трудового законодавства не виконала, натомість внесла до трудової книжки позивачки запис № 15 про її звільнення з 03 червня 2007 року з підстав п. 4 ст. 40 КЗпП України, за прогули. (а.с. 54) При цьому запис про звільнення позивачки з підстав п. 4 ст. 40 КЗпП України був внесений з порушенням ст. 149 КЗпП України, яка передбачає порядок застосування дисциплінарних стягнень, яким у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 147 КЗпП України є звільнення , оскільки до застосування даного виду дисциплінарного стягнення відповідач не зажадала від позивачки письмових пояснень, не повідомила позивачку під розписку про оголошення стягнення в наказі ( розпорядженні). Лист відповідачки в адресу [PERSON] від 21 липня 2007 року ( а.с.45) не може свідчити про виконання відповідачем вимог ст. 149 КЗпП України, оскільки вимога надати пояснення про відсутність на роботі була направлена позивачці після застосування дисциплінарного стягнення . З оглянутої у судовому засіданні трудової книжки [PERSON] вбачається, що ПП [PERSON] на сторінках 16-17 внесла запис щодо анулювання запису № 15. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки щодо внесення запису до її трудової книжки з зазначенням причини звільнення за власним бажанням у відповідності з поданою нею 29 червня 2007 року заявою є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. З підстав ст. 24-1 КЗпП України, трудові договори, укладені між працівником і фізичною особою підлягають реєстрації у державній службі зайнятості в порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України. У відповідності до п. 6 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001 № 260, у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті КЗпП України, про що сторони сповіщають державну службу зайнятості, яка зареєструвала трудовий договір. Оскільки Порядком передбачено сумісний обов”язок сторін щодо сповіщення служби зайнятості про припинення трудового договору, а з пояснень позивачки в судовому засіданні вбачається, що відповідач ухиляється від виконання даного обов”язку, суд вважає, що є всі підстави для задоволення вимог позивачки в цій частині та зобов”язання ПП [PERSON] сповістити Світловодський міськрайонний центр зайнятості про припинення трудового договору з [PERSON] з 13 липня 2007 року. У відповідності до п. 2. 20-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29 липня 1993 року зі змінами ( далі - Інструкція), трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб”єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов”язану з наданням послуг ( кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників. Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що при оформленні трудових відносин відповідач трудову книжку позивачки залишила на зберігання у себе. При таких обставинах при вирішенні даного спору суд рахує за необхідне керуватися положеннями ч. 1 ст. 47 КЗпП України, згідно з якою власник або уповноважений ним орган зобов”язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку. Судом встановлено, що в останній день роботи [PERSON] на роботі не була. У відповідності до п. 4.2 Інструкції , якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Матеріалами справи підтверджено , що [PERSON] трудову книжку позивачці в день звільнення не видала, повідомлення про необхідність отримання трудової книжки не направила. Трудова книжка була отримана [PERSON] поштовою кореспонденцією 18 грудня 2007 року, що підтверджується документально (а.с.88) Посилання відповідачки у письмових поясненнях (а.с. ) на те, що нею направлялися [PERSON] повідомлення 02 липня та 21 липня 2007 року щодо необхідності отримання трудової книжки, на які остання не відреагувала, суд вважає необґрунтованими, оскільки вони спростовуються дослідженими судом доказами, а саме листами ПП [PERSON] в адресу позивачки , на які посилається відповідач, з яких не вбачається наявності в них повідомлення про необхідність отримання трудової книжки. ( а.с. 43,45) Таким чином, мала місце затримка видачі трудової книжки з вини роботодавця. У відповідності до ч. 4 ст. 235 КзпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Зважаючи на те, що у відповідності до положень ч. 1 ст. 38 КзпП України, днем звільнення позивачки є 13 липня 2007 року, трудова книжка отримана позивачкою 18 грудня 2007 року, затримка видачі трудової книжки має місце на 5 місяців 2 дні, а саме з 14 липня 2007 року по 18 грудня 2007 року. З трудового договору вбачається, що заробіток позивачки визначений у 262 грн, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати. Ст. 76 Закону України “Про державний бюджет України на 2007 рік” зі змінами встановлено розмір мінімальної заробітної плати з 01 липня 2007 року - 440 грн, з 01 жовтня 2007 року - 460 грн. Таким чином, стягненню з відповідачки на користь позивачки підлягає 2283 грн 80 коп середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки за період з 14 липня 2007 року по 18 грудня 2007 року , з обов”язковими відрахуваннями до фондів та сплатою необхідних податків. (( 440 грн х 3 міс.)+(460 грн. х2 міс) +( 21 грн 90 коп середньоденного заробітку х 2 дні) = 2283 грн 80 коп) Вимоги [PERSON] щодо стягнення середнього заробітку з підстав ч. 4 ст. 235 КЗпП України за період з 01 червня 2007 року по момент зняття трудового договору з реєстрації у Світловодському міськрайонному центрі зайнятості не ґрунтуються на законі , а відтак не можуть бути задоволені. Доказів , які б спростовували пояснення позивачки, наявні матеріали справи та висновки суду відповідач суду не представила. У відповідності до положень ст. 88 ЦПК України, судові витрати у справі покладаються на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: partial