Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-22 00:00:00

Звертаючись з позовом до [PERSON] в інтересах соціально незахищеної [PERSON] , прокурор просив ухвалити рішення про виключення з актового запису про народження відомості про [PERSON], як батька. [PERSON], [INFO] народження. Позов обґрунтовано посиланням на ст. 138 СК України з зазначенням обставин, які підтверджують помилковість запису щодо батьківства відповідача, та про зобов”язання орган РАЦС внести в актовий запис про народження дитини - [PERSON] відомостей про [PERSON] як про батька цієї дитини. Рішенням Срібнянського районного суду Чернігівської області від 04 березня 2008 року в задоволенні позову відмовлено повністю в зв”язку з пропуском прокурорм строку позовної давності. Не погодившись з таким рішенням прокурор в апеляційній скарзі просить його скасувати, ухваливши рішення по суті позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зокрема, незастосування судом під час розгляду справи положень ч.3,4 ст. 268 ЦК України та незастосування ст. 174 ЦПК України про задоволення позову на стадії попереднього судового розгляду, оскільки відповідач визнав позов , третя особа проти задоволення позову не заперечувала, і будь чиїх прав, свобод чи інтересів визнанням позову не порушувалось. В судовому засіданні прокурор апеляційну скаргу підтримав, пославшись на судову практику з господарських справ Верховного Суду України, доповнив, що пропуск строку прокурором , а не позивачкою, не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] апеляційну скаргу просили задовольнити, оскільки в актовому записі про народження дитини [PERSON] відомості про [PERSON] як батька [PERSON] є неправильними. Зазначили, що батьком дитини є [PERSON], який проживав з позивачкою в фактичному шлюбі і у них народився син, а [PERSON] записаний батьком лише тому, що на час народження дитини юридично перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], при цьому більше трьох років разом з матір”ю дитини не проживав. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення прокурора , відповідача та третю особу - [PERSON], дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.2 ст.11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на свій розсуд. Як вбачається з матеріалів справи , відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав , дав необхідні пояснення , які повністю узгоджуються з доводами позовної заяви. Третя особа - [PERSON] позов підтримав та пояснив суду , надавши письмову заяву, що він визнає себе батьком [PERSON], оскільки дитина народилась в період їх спільного проживання в фактичних шлюбних відносинах з [PERSON], а відповідач тривалий час проживає в іншому населеному пункті. Крім того, відповідно до положень ч.8,9 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Їх регулювання здійснюється з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Застосувавши строк позовної давності, визначений в ст. 138 ч. 3 СК України, та відмовивши в задоволенні позову в зв”язку з його пропуском, суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені норми закону та на той факт, що , відповідно до ст. 8 СК України, до відносин, які не врегульовані нормами Сімейного кодексу України застосовуються норми Цивільного Кодексу України. Сімейні та цивільні відносини , як відносини приватного характеру, наділені спільними рисами. Отже, на стадії захисту сімейних прав суд застосовує норми Цивільного кодексу , які стосуються, в тому числі, і позовної давності. Виходячи з вищенаведеного, та враховуючи, що порядок застосування строку позовної давності СК України не врегульовано, а визначено в ст. 267 ч.3 ЦК України, суд першої інстанції мав виходити з положень зазначеної норми закону , тобто враховувати, що позовна давність застосовується при умові, що про це заявляє сторона. Не застосувавши при розгляді даної справи цю норму закону, не врахувавши, що жодна із сторін про застосування строку позовної давності не заявляла, що позов повністю визнаний відповідачем, а позов, перш за все, заявлений в інтересах дитини, фактичний батько якої проживає з цією дитиною від народження, утримує її, визнає своє батьківство , суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову. Одночасно з вимогою про виключення відомостей про батька [PERSON] з актового запису, прокурором також заявлена вимога зобв”язати орган РАЦС, який приймав участь у справі в якості третьої особи, внести в актовий запис відомості про [PERSON], як про батька дитини - [PERSON]. Зазначена вимога прокурора не ґрунтується на законі, що регулює спірні правовідносини. Порядок внесення в актовий запис про народження відомостей про батьківство при відсутності спору визначений ст. 126,127,134,135 СК України і не потребує судового вирішення. Отже, рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову прокурора в цій частині є правильним , а доводи апеляційної скарги не спростовують його законності в цій частині. Відповідно до ч.1 п.4, та ч.2 ст. 309 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню чи зміні з ухваленням нового рішення, якщо апеляційний суд дійде висновку, що судом було неправильно застосовано норми матеріального чи процесуального права. Неправильним застосуванням норм права є в тому числі і незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Outcome: partial