Jurisdiction: civil
Date: 2008-06-17 00:00:00

17 березня 2008 року позивач звернулася до суду з позовом до Дніпропетровської міської Ради, треті особи - Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора, Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», про визнання права власності на 1/4 частину квартири у порядку спадкування, Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що у 1996 році [PERSON], її мати [PERSON] та її неповнолітні діти [PERSON], 1993 року народження, [PERSON], 1996 року народження, приватизували квартиру за адресою[ADDRESS]. У свідоцтві про право власності на квартиру зазначено, що вона належить всім чотирьом власникам на праві спільної сумісної власності. 27 липня 2007 року [PERSON] померла, після її смерті відкрилася спадщина на все належне їй майно, в тому числі на частку приватизованої квартири. Позивач, мешкаючи постійно зі спадкодавцем, прийняла таким чином спадщину, проте внаслідок відсутності визначення часток у праві спільної сумісної власності на квартиру, нотаріус Восьмої ДДНК 29 січня 2008 року не зміг оформити спадщину. Зазначені обставини явилися причиною звернення до суду із цим позовом. Позивач у судовому засіданні свій позов підтримала. Відповідач, Дніпропетровська міська рада, представник якої у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явився. 28.05.2008 р. на адресу суду надійшли письмові пояснення третьої особи, згідно з якими остання не заперечувала проти позову та просила розглянути справу за відсутності її представника. КП «ДМБТІ» також повідомлене про час та місце розгляду справи. Суд, вислухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом було встановлено, що позивач [PERSON] є донькою померлої [PERSON], про що свідчить копія свідоцтва про народження (а.с. 9). Позивачу, її матері та дітям на праві власності належить квартира [ADDRESS], про що свідчить копія свідоцтва про право власності на житло (а.с. 7). 27 липня 2007 року [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 12). 29.01.2008 року [PERSON] зверталася до Восьмої Дніпропетровської нотаріальної контори із заявою про видачу ій свідоцтва про право на спадщину за законом на належну померлій частку спірної квартири, проте того ж дня їй було відмовлено через те, що на момент смерті не була визначена частка померлої у спільній сумісній власності (а.с. 15). Згідно письмового пояснення нотаріуса, витягів із спадкового реєстру, заповітів [PERSON] не складала, інших спадкоємців немає (а.с. 37-43) Вказані вище спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України. В силу ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Після смерті [PERSON] залишився лише один спадкоємець, а саме позивач, оскільки є донькою померлої. У відповідності з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. Як було встановлено судом, позивач вчасно звернулася до нотаріуса з відповідною заявою, а також мешкала у зазначеній квартирі, прийнявши спадщину. Проте, як видно з матеріалів справи, позовних вимог, немає спору щодо права власності на спадщину після сметрі [PERSON], позивач [PERSON] не може реалізувати своє право внаслідок відсутності визначення часток у праві спільної сумісної власності на квартиру. В силу ч. 4 ст. 355 ЦК України спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. З матеріалів справи вбачається, що в даному випадку ані договором, ані законом не встановлено спільну сумісну власність позивача її матері та дітей на квартиру, щодо права спільної сумісної власності зазначено у свідоцтві про право власності на квартиру (а.с. 7), а тому можна вважати, що ця квартира належала їм на праві спільної часткової власності, отже, за правилом ч. 1 ст. 357 ЦК України, частки кожного з власників були рівними, по &frac14; кожному. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Аналізуючи факти, встановлені у судовому засіданні в їх сукупності, співвідношуючи їх зі змістом приведених норм, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, оскільки встановлення часток у праві спільної сумісної власності необхідно позивачеві для реалізації свого права на спадкування за законом у встановленому порядку.

Outcome: partial