Jurisdiction: civil
Date: 2008-04-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати недійсним договір дарування 2/3 часток квартири [ADDRESS], укладений між ними 16 червня 2006 року, повернути сторони в первісне становище. А також стягнути на її користь з відповідача моральну шкоду у розмірі 50000 гривень та судові витрати у справі. Вимоги мотивовані тим, що угода була здійснена під впливом обману зі сторони [PERSON], що полягає в тому, що він повинен був подарувати їй належні йому 1/3 частки квартири, а не навпаки. [PERSON] ввів її в оману і вона з упевненістю, що отримає в дар частину квартири від [PERSON], пішла в нотаріальну контору і підписала оспорюваний договір. Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали. [PERSON] заперечував проти позову, пояснивши, що договір був укладений по добрій волі позивачки, яка вирішила подарувати належні їй 2/3 частки квартири. Представник третьої особи Першої Ялтинської державної нотаріальної контори просить розглядати справу в їхню відсутність. Вислухавши сторони, свідків, думку адвоката, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне: В силу ст. 230 ЦК України, - якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. На підставі свідоцтва про право власності [NUMBER], виданого 24 грудня 1993 року виконкомом Ялтинської міської ради, власниками квартири [ADDRESS] в рівних частках були: [PERSON], його дружина - позивачка у справі і [PERSON]. 19 квітня 1996 року [PERSON] склали один на одного заповіт на свої частки квартири. У 2000 році по сусідству з [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] відповідач у справі [PERSON], який проживає постійно в м. Мінську. Вони подружилися. [PERSON] доручив [PERSON] вирішувати всі питання, пов'язані з оплатою комунальних послуг і обслуговуванням його квартири. Всі ці роки вони підтримували дружні відносини. 04 липня 2003 року подружжя [PERSON] склали кожен від себе заповіт на ім'я [PERSON] на все своє майно, щоб після смерті їхня частина квартири дісталася [PERSON]. У [INFO] року помер [PERSON]. Виконавши волю чоловіка, [PERSON] відмовилася від своєї обов'язкової частки після його смерті, для того, щоб 1/3 частки перейшла у власність [PERSON], як хотів чоловік. Після смерті чоловіка [PERSON] знаходилася у важкому психологічному стані, переживаючи цю втрату. Вона у всьому довіряла [PERSON], покладаючись на його думку, що підтверджують обидві сторони. Літом 2006 року [PERSON] приїхав в м. Ялту. [PERSON] умовив [PERSON] подарувати належну їй 1/3 частку квартири [PERSON]. Одним з аргументів було те, що він теж хоче розпорядитися належною йому часткою після смерті [PERSON], на користь [PERSON], щоб їй повністю належала квартира. Ці обставини [PERSON] підтвердила в судовому засіданні, будучи допитаною як свідок. [PERSON] також пояснила, що вона ніколи б не подарувала свою 1/3 частку квартири [PERSON], якби остання збиралася потім передарувати все [PERSON]. Про це не було навіть мови при оформленні обох угод. А саме 08 червня 2006 року вона прийшла в нотаріальну контору разом з [PERSON] і [PERSON], де [PERSON] ще раз підтвердив, що теж подарує свою частку [PERSON] після отримання свідоцтва про право на спадщину. Тільки тому [PERSON], повіривши [PERSON], оформила безоплатний договір дарування своєї 1/3 частки квартири [PERSON]. [PERSON] знав, що свою частку квартири йому вона б ніколи не подарувала. Після оформлення договору [PERSON] відразу ж забрав [PERSON], відвів з собою, і вони з [PERSON] більше не бачилися. Ці ж обставини підтвердила в судовому засіданні і допитаний свідок [PERSON], яка є рідною дочкою [PERSON]. Вона також пояснила, що не претендувала на спадщину після смерті батька тому, що знала про те, що батько з дружиною вирішили після смерті заповідати свої частки квартири [PERSON]. Але [PERSON] в такому разі мав би тільки 2/3 частки квартири, а не всю. Перед здійсненням обох угод [PERSON] розповідала, що вона скоро стане власницею всієї квартири. Також свідки пояснили, що [PERSON] через свій вік, складу характеру є дуже довірливою людиною, всі події вона сприймала так, як їй це розповідали. Залишившись одна, без чоловіка, під опікою якого вона знаходилася більше 20 років, [PERSON] дуже довіряла [PERSON], як близькій людині. Це ж підтвердила і сама [PERSON] в судовому засіданні. Вона пояснила суду, що її чоловік перед смертю просив [PERSON] опікати її, ось вона і у всьому його слухалася. 16 червня 2006 року [PERSON], ввівши в оману [PERSON] про те, що вони йдуть укладати угоду від імені [PERSON], вони прийшли в нотаріальну контору і [PERSON] підписала оспорюваний договір про те, що належні їй 2/3 частки вона безоплатно дарує [PERSON]. [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в нотаріальній конторі вона нотаріуса не слухала, коли остання прочитала їй договір. Сама вона прочитати договір не могла. Вона чула тільки, що це договір дарування і неподільно довіряла [PERSON], будучи упевненою, що підписує договір про прийняття в дар, а не навпаки. Після укладення договору [PERSON] змінив свою поведінку, виїхавши в м. Мінськ перестав їй дзвонити, надавати допомогу і вона вирішила переписати заповіт на дочку її покійного чоловіка - [PERSON]. Це було літом 2007 року і ось тоді разом з [PERSON] вона виявила, що їй вже квартира не належить. Вона відразу не звернулася до суду з тієї причини, що [PERSON] обіцяв їй все повернути. Вона до теперішнього часу підтримує з ним відносини, сподіваючись на те, що [PERSON] поверне її квартиру добровільно, оскільки обдурив її. Приїхавши в м. Ялту наприкінці грудня 2007 року, вже знаючи, що вона подала заяву до суду, [PERSON] спочатку довго умовляв її відмовитися від позову, а потім силою змусив написати заяву до суду про відмову від позову (а.с. 77-82). Однак, вона відразу ж зафіксувала тілесні ушкодження і написала відповідну заяву в міліцію про прийняття до нього заходів. Дані обставини підтверджені дослідженим судом перевірочним матеріалом № 104 1-го відділу Ялтинського МУ ГУ МВС України в АРК. Таким чином, суд вважає, що всі докази підтверджують те, що [PERSON] висловлювала волю про передачу у власність своєї частки квартири тільки після смерті, шляхом складання заповіту. Оспорюваний договір був підписаний нею тільки будучи введеною [PERSON] в оману щодо того, що це не вона дарує, а приймає в дар. До цього висновку суд прийшов, у тому числі і після того, як вислухав обидві сторони в судовому засіданні, бачивши який вплив і дію має [PERSON] на [PERSON] і до теперішнього часу. Поведінка [PERSON] після того, як він уклав угоду, що виразилося в постійному записуванні на спеціальну техніку телефонних розмов з [PERSON], їхні бесіди в квартирі, надсилання їй листів, де він перераховує те, що він для неї робить (а.с. 34), тільки підтверджують те, що [PERSON] готувався наперед до можливого судового процесу з боку [PERSON], коли вона дізнається про обман. Уривки із записаних розмов між [PERSON] і [PERSON], які він записував і сам змонтував, та які суд прослухав, суд не може прийняти як доказ, оскільки вони здобуті і виготовлені з порушенням Цивільного процесуального кодексу України. [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] дуже часто ставив їй навідні питання і весь час записував їхні розмови на диктофон. У суду немає підстав не довіряти свідченням нотаріуса [PERSON], допитаній в якості свідка, про те, що вона читала [PERSON] договір. [PERSON] і сама цього не заперечує, але вона в силу вже вищевикладених причин не слухала нотаріуса, будучи упевненою в угоді. Що стосується КП «Ялтинське бюро технічної інвентаризації», то [PERSON] пояснила, що вона не пам'ятає, щоб вона ходила туди. Вона лише пам'ятає, що віддала [PERSON] всі свої документи, у тому числі і паспорт і ходила всюди тільки з [PERSON] Що стосується допитаних в судовому засіданні свідків з боку відповідача [PERSON] і [PERSON], які пояснили, що літом 2006 року чули випадково розмови [PERSON] про те, що вона збирається подарувати квартиру [PERSON], то суд відноситься до них критично. [PERSON] взагалі не знайома з цими людьми і категорично заперечує, що при сторонніх особах вона могла б вести якісь розмови про свою власність, тим більше на вулиці. Таким чином, суд вважає, що позов [PERSON] в частині визнання договору дарування 2/3 часток квартири [ADDRESS] від 16 червня 2006 року (реєстр № 3-807) між [PERSON] і [PERSON] необхідно визнати недійсним і сторони повернути в первісне становище. Що стосується вимог [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 50000 гривень з [PERSON] на її користь, то суд вважає, що ці вимоги підлягають частковому задоволенню. Норма ст. 203 ЦК України прямо передбачає можливість відшкодування моральної шкоди стороною, що використала обман. Суд вважає, що оскільки оспорювана угода визнається недійсною по цих підставах, то моральна шкода підлягає стягненню. Однак, сума моральної шкоди повинна бути зменшена до 5000 гривень. [PERSON] дійсно була позбавлена права власності крім її волі з 16 червня 2006 року, але тяжких наслідків при цьому для неї не наступило, тим паче, що вона продовжувала проживати в своїй квартирі. На підставі викладеного,

Outcome: partial