Jurisdiction: civil
Date: 2008-07-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Підприємтсва „ Інвальплюс”, у якому просить стягнути на її користь 1968 грн. заборгованості по заробітній платі, середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та 5 000 грн. моральної шкоди. Свої вимоги мотивувала тим, що з 20.10.2004 по 30.09.2006 року працювала на посаді лаборанта у відповідача, а також приймальником молока. За цей період заборгованість по заробітній платі становить 1968 грн., в тому числі: листопад 2005 року - 280 грн., грудень 2005 року - 280 грн., січень 2006 року - 230 грн., прийом молока : листопад 2005 року - 400 грн., грудень 2005 року - 300 грн., січень 2006 року - 235 грн., відпускні лютий - 243 грн. У день звільнення з нею не було проведено розрахунок, тому просить стягнути середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні та моральну шкоду, яку вона оцінює в 5 000 грн. У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та просила суд їх задовольнити. Зазначила, що моральна шкода спричинена їй тривалою невиплатою зробітної плати, в результаті чого порушились її життєві звязки, не було грошей на утримання дітей, доводилось часто звертатись до керівника підприємства з вимогами про виплату заробітної плати. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно і належним чином відповідно до ч.9 ст. 74 ЦПК України - шляхом повідомлення оголошення в засобах масової інформації, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Наявних у справі матеріалів про права та обов'язки сторін, достатньо для її розгляду у відсутності відповідача. Суд, вислухавши пояснення позиваки, дослідивши письмові докази у справі вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що позивачка перебувала в трудових відносинах з підприємством відповідача „ Інвальплюс” з 20.10.2004 року по 30.06.2006 року працювала на посаді лаборанта молочного цеху, що підтверджується записами у трудовій книжці.( а.с. 5) Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства проводиться в день звільнення. Із довідки Чернігівської міжрайонної державної податкової інспекції від 01.07.2008 року за даними центральної бази Державного реєстру фізичних осіб ДПА України вбачається, що за період з листопада 2005 року по 30 вересня 2006 року[PERSON] було нараховано заробітну плату в сумі 4 374 грн. 69 коп., а виплачено 4 031 грн. 29 коп. Зазначена інформація дає підстави суду дійти висновку, що заборгованість по заробітній платі перед позивачкою складає 343 грн. 40 коп. Заявлена позивачкою сума заборгованості по заробітній платі не знайшла свого документального підтвердження в судовому засіданні, тому суд вважає, що за основу необхідно прийняти довідку Чернігівської МДПІ та стягнути на користь позивачки заборгованість по заробітній платі в сумі 343 грн. 40 коп. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум, у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Суд вважає, що затримка розрахунку при звільненні з позивачкою сталась з вини відповідача, оскільки протилежне не було встановлено в судовому засіданні, а з позивачкою не було проведено кінцевого розрахунку при звільненні. Тому, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні підлягає стягненню з відповідача за весь час затримки розрахунку з 30 вересня 2006 року по день постановлення рішення суду 24 липня 2007 року, тобто 475 робочих днв. Визначаючи суму, яка підлягає стягненню суд виходив з наступного. Відповідно до постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року « Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов”язана відповідна виплата. Тому суд вважає, що в даному випадку середня заробітна плата повинна обраховуватись із заробітної плати позивача за лютий - березень 2008 року, тобто 356 грн., 94 коп., шляхом ділення на суму календарних днів за ці місяці 59 день та множення на 475 дні затримки розрахунку при звільненні, що складає 4 310 грн. 42 коп. Однак враховуючи, що розмір доведеної в суді у суді заборгованості відповідача перед позивачкою у порівнянні з розміром заявлених вимог є незначним, а також явну протиправність ненарахування та тривалість невиплати стягнутих судом сум, суд вважає, що розмір середньомісячного заробітку, що підлягає стягненню на користь позивачки слід обмежити 3 000 грн. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутись до суду із заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, а у разі порушення законодавства про оплату праці - без обмеження будь-яким строком. Відповідно до постанови ПВСУ № 13 від 24.12.1999 року „ Про практику застосування судами законодавства про оплату праці” непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок, є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. На час розгляду справи в суді розрахунок з позивачкою не проведено, тому суд вважає, що строк звернення до суду нею дотримано. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих з”язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Аналізуючи викладене в сукупності суд приходить до висновку, що не своєчасною виплатою заробітної плати позивачці була заподіяна моральна шкода. Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню суд виходить з глибини душевних страждань позивачки, ступеня втрати нормальних життєвих зв»язків та відшуканням нею додаткових зусиль для організації свого життя, їх тривалості, і вважає, що моральна шкода підлягає відшкодуванню в розмірі 300 грн. Судовий збір та витрати на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial