Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-21 00:00:00

Позивач [PERSON] просить суд розірвати договір довічного утримання, укладений 18 червня 1999 року між нею і відповідачем [PERSON] та повернути сторони у первісне становище. Позовні вимоги мотивовані тим, що 18 червня 1999 року вона і [PERSON] уклали нотаріально посвідчений договір довічного утримання, відповідно до якого у власність останнього перейшла квартира [ADDRESS]. У свою чергу відповідач по договору зобов'язаний був довічно повністю утримувати її, забезпечуючи харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою. Вартість матеріального забезпечення була визначена сторонами в розмірі 50 гривень щомісяця. Відповідач після укладення договору зразу повернувся у м.Одеса і більше не приїжджав до м.Ялта, то б то порушив умови договору, ніякої допомоги не оказував і не оказує по теперішній час, гроші не дає, взуттям та одягом не забезпечує, так само як харчуванням і доглядом. Вона часто хворіє, мала і має потребу в сторонньому догляді, ліках, однак відповідач усунувся від виконання взятих на себе зобов'язань. Відповідач у судове засідання не з'явився, заперечень проти позову не надав, був повідомлений про час і місце розгляду справи. У відповідності до ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, враховуючи, що представник позивача не заперечує проти вирішення справи на підставі наявних у справі доказів за відсутності відповідача, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи відповідно до вимог ст. ст. 224-227 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, думку адвоката, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 2 ст. 55 Конституції України права й свободи громадян захищаються судом. Відповідно до п.8 ч.2 ст.16 ЦК України та ст.3 ЦПК України, кожна особа може звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, суд здійснює цивільне судочинство на засадах змагальності сторін, не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. У силу ст. 744 ЦК України, - за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Судом встановлено, що 18 червня 1999 року позивач [PERSON] уклала договір довічного утримання з відповідачем у справі [PERSON], який був нотаріально засвідчений 18 червня 1999 року державним нотаріусом Першої Ялтинської державної нотаріальної контои під реєстром №2-1593(арк..спр.19) Згідно договору відповідачу у власність передавалася квартира [ADDRESS], а відповідач [PERSON] зобов'язаний був у відповідності до Договору довічно повністю утримувати позивача, забезпечуючи їх харчуванням, одягом, доглядом і необхідною допомогою. Вартість матеріального забезпечення визначена була сторонами у 50 гривень щомісячно. Судом встановлено, що відповідач постійно проживає у м.Одесса, після укладення договору зразу повернувся до свого міста і до позивача у м.Ялта не приїжджав, то б то усунувся від виконання умов договору, ніякої допомоги не оказував і не оказує по теперішній час, гроші не дає, взуттям та одягом не забезпечує, так само як харчуванням і доглядом. Вона часто хворіє, мала і має потребу в сторонньому догляді, ліках. Ті обставини, що відповідач із часу укладення договору не виконував прийняті на себе обов'язки у судовому засіданні підтвердили свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які також пояснили, що допомогу позивачці надавали сусіди і соціальна служба. Відповідач в квартирі не проживав і не надавав допомоги позивачці. Крім того, суду надані довідки, що позивачка перебувала на ослуговуванні в Управлінні праці та соціального захисту і отримувала дпомогу два рази в неію, знята із обслуговування 01.08.2007 року так як має особу яка збов'язана по закону утримувати позивачку(арк.спр.47). Платежі за квартиру і комунальні послуги після укладення договору довічного утримання здійснювала [PERSON] Вказаний факт підтверджується квитанціями про оплату платежів за квартиру, комунальні послуги та телефон, представленими [PERSON](арк..спр.32-46). З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених позивачем та свідками позивача, їх показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним по справі письмовим доказам. Відповідно до вимог Закону, з моменту переходу права власності на квартиру, у набувача виникає обов'язок утримувати відчужувача замість отриманого майна, оскільки даний договір являється відшкодувальним і направленим на надання довічного забезпечення. У силу ч. 1 ст. 755 ЦК України, - договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини, на вимогу набувача. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними» невиконання набувачем зобов'язань або неналежне виконання зобов'язань за договором довічного утримання може бути підставою для його розірвання на вимогу відчужувача. Таким чином, на думку суду, оспорюваний договір повинен бути розірваний на вимогу [PERSON], оскільки відповідач не виконував умови договору. Відповідно до ст. 3 ЦК України, визначаючи загальні принципи цивільного законодавства, законодавець вказує на принцип справедливості. На думку суду, розірвання в даній ситуації договору довічного утримання у зв'язку з невиконанням [PERSON] договору, буде не тільки законним, але і справедливим. Згідно ч. 1 ст. 756 ЦК України, - у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. Позивачу повинне бути повернене її право власності на квартиру [ADDRESS], якою вона володіла до укладення договору. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які позивач посилалися як на підставу своїх вимог, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, суд дійшов висновку про задоволення заявлених позовних вимог [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved