Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-12 00:00:00

Позивач релігійна громада Церкви АСД РР м.Білої Церкви звертається до суду з вказаним позовом і просить суд визнати договір купівлі-продажу [ADDRESS]від 05.08.1999 року, укладений між [PERSON]як продавцем та [PERSON]як покупцем в частині покупця - недійсним, визнати релігійну громаду покупцем за даним договором купівлі-продажу, визнати за позивачем право власності на вказаний будинок, оскільки спірний будинок було придбано за кошти громади, але юридично оформлений він на ім.»я [PERSON] за її згодою, тобто, це була удавана угода, про що [PERSON] знала і ніколи проти цього не заперечувала, ніяких претензій до будинку вона не мала, ніколи в ньому не проживала і ним не користувалася, за кошти громади в будинку було проведено ремонт, переобладнано його під будинок молитви, сама [PERSON] хотіла переоформити цей будинок на релігійну громаду, але захворіла і [INFO]померла. Відповідачі по справі-спадкоємці померлої мають намір оформити спадщину на цей будинок і продати його, вони не визнають право власності релігійної громади на це нерухоме майно. В суді представники позивача Бровченко П.В. - на підставі довіреності, адвокат [PERSON], керівник релігійної громади -пресвітер Богатов А.Г. позов повністю підтримали, надали суду доповнення до позовної заяви, де просили суд визнати поважними причини пропуску строку позовної давності для звернення до суду посилаючись на те, що перед укладенням договору купівлі-продажу спірного будинку між позивачем та [PERSON] існувала домовленість про те, що будинок буде оформлено на фізичну особу, але фактичним його власником буде релігійна громада, при своєму житті [PERSON] дотримувалась цієї домовленості і ніколи не вимагала від релігійної громади повернення їй цього будинку, і тільки після її смерті спадкоємці не визнають прав релігійної громади на вказаний будинок, а тому і виникла на даний час необхідність звернутися до суду з цим позовом. Відповідачі [PERSON], [PERSON], їх представник-адвокат [PERSON] позов не визнали, в суді пояснили, що спірний будинок належав на праві власності їхній матері [PERSON], був придбаний за її кошти, позивач на протязі строку позовної давності жодних позовів щодо недійсності договору купівлі-продажу будинку не подавав, право власності їхньої матері на цей будинок не оскаржував, а тому вони вважають, що позивач пропустив строк позовної давності для подання вищевказаного позову, крім того, позивачем не надано жодних доказів того, що спірний будинок було придбано за кошти релігійної громади, а їхня мати-як власник будинку дозволила громаді, прихожанкою якої вона була, використовувати власний будинок для церковного богослужіння, в зв»язку з чим не заперечувала проти переобладнання будинку для цих цілей, наміру переоформити будинок на громаду вона ніколи не мала. Представник відповідача [PERSON] згідно довіреності -[PERSON] в суді позов визнала і просила суд задоволити його в повному обсязі, але ухвалою суду їй було відмовлено у прийнятті визнання вищевказаного позову. Представник 3-ї особи до суду не з»явився, але суду надано письмове повідомлення від Першої Білоцерківської міської державної нотконтори щодо розгляду справи без участі їхнього представника. Заслухавши пояснення представників позивача, відповідачів, їх представників, покази свідків, оглянувши матеріали даної справи, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з слідуючих підстав. Так, з матеріалів справи вбачається, що розпорядженням голови Київської обласної державної адміністрації від 16.10.1996 року за № 563 зареєстровано Статут релігійної громади Церкви Адвентистів Сьомого Дня Реформаційного руху м.Білої Церкви, а розпорядженням від 09.02.2007 року за № 83 зареєстровано зміни до цього Статуту, що підтверджується копією Статуту зі змінами /а.с.34-43/. Відповідно до п.3.3.7 Статуту громада є юридичною особою, може мати свій розрахунковий рахунок, печатку, штамп і бланк. Згідно ст.8 Закону України від 23.04.1991 року /зі змінами/ «Про свободу совісті та релігійні організації» релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того ж культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об»єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. За ст.13 цього Закону релігійна організація визнається юридичною особою з моменту реєстрації її статуту /положення/. А як передбачено в ст.14 Закону, для одержання релігійною громадою правоздатності юридичної особи громадяни в кількості не менше 10 чоловік подають заяву та статут /положення/ на реєстрацію до обласної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Отже, позивач-релігійна громада Церкви АСД РР є юридичною особою з моменту реєстрації її Статуту і має право звертатися до суду з вищевказаним позовом. По справі встановлено, що 05.08.1999 року між [PERSON] як продавцем, від імені якого діяв по дорученню [PERSON], та [PERSON] як покупцем було укладено договір купівлі-продажу жилого будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами по [ADDRESS], який посвідчено державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори Дворко Т.Г. і зареєстровано в реєстрі за № 2-2978, що стверджується копією договору /а.с.8/, не заперечується сторонами та їх представниками. З копій технічних паспортів на вказаний будинок в матеріалах справи вбачається, що право власності на нього було зареєстровано за [PERSON] В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] [INFO]померла в м.Аллендорф Федеративна Республіка Німеччина, а після її смерті відкрилася спадщина на майно, до складу якого входить і вказаний вище [ADDRESS] З заявами про прийняття спадщини після її смерті в установлений законом строк звернулися дочка і син померлої-[PERSON] та [PERSON], чоловік померлої [PERSON], мати померлої [PERSON] як спадкоємець першої черги за законом відмовилася від спадщини на користь [PERSON] Всі ці обставини стверджуються копією спадкової справи № 909, наданої суду нотконторою /а.с.74-94/. Позивач звертається до суду з вказаним позовом до спадкоємців померлої [PERSON] і просить суд на підставі ст.ст.58,60 ЦК України /в редакції 1963 року/, який діяв на час укладення оспорюваного правочину, визнати недійсним як удавану угоду в частині покупця зазначений вище договір купівлі-продажу посилаючись на те, що фактичним власником [ADDRESS], придбаного за цим договором, була релігійна громада, хоча юридично будинок було оформлено на ім.»я [PERSON], будинок було придбано за кошти релігійної громади, з першого ж дня після його придбання ним користувалася релігійна громада, за кошти саме релігійної громади будинок було переобладнано під культову споруду, було проведено обряд посвячення цього будинку богу, всі документи на будинок і ключі від нього зберігалися у громади, громадою проводилася оплата всіх комунальних послуг і оплата за користування спірним будинком, самій [PERSON] цей будинок для проживання був не потрібним, вона не мала на меті придбання цього будинку для себе або членів її сім»ї. Відповідно до ст.58 ЦК України /в редакції 1963 року/ удаваною є угода, укладена сторонами з метою приховати іншу угоду, яку вони дійсно мали на увазі. Так, в підтвердження своїх позовних вимог представники позивача посилалися на те, що спірний будинок було придбано не за кошти [PERSON], а за кошти релігійної громади, а саме: за кошти, які були виділені Унією, та за рахунок коштів і пожертвувань членів громади. Судом було достовірно встановлено, що спірний будинок придбано за 3700 дол.США, чого не заперечували ні сторони по справі, ні представники сторін, але жодних безспірних доказів суду щодо того, що вказаний вище будинок придбано за кошти релігійної громади, позивачем не було надано. Як вказано вище, релігійна громада-є юридичною особою, з Статуту релігійної громади слідує, що поточний рахунок громади був відкритий в Білоцерківському відділенні АКБ «Укрсоцбанк» 06.05.1997 року, але жодних доказів щодо перерахування коштів громаді Унією суду не надавалося, не надано також суду ні розписок, ні будь-яких інших письмових доказів стосовно того, що членами громади надавалися в борг кошти для придбання спірного будинку. Судом також не можуть бути прийняті до уваги посилання представників позивача з приводу того, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не довели в суді того, що спірний будинок придбано за особисті кошти їх матері. Так, суд вважає, що вже факт укладення договору купівлі -продажу на ім.»я [PERSON], де вона значиться покупцем, свідчить про придбання майна, вказаного в договорі, за кошти покупця, і навпаки, саме та особа, яка оспорює правочин з підстав придбання майна за її кошти, повинна надати суду переконливі докази в підтвердження цих обставин. А як зазначено вище, саме таких доказів представниками позивача суду не було надано, тоді як відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. По справі також було встановлено, що з моменту придбання [ADDRESS]ним користувалася релігійна громада, за кошти громади і силами членів громади цей будинок було відремонтовано, переобладнано, приведено в порядок прибудинкову територію, побудовано новий цегляний паркан, проведено водопостачання. З матеріалів оглянутої судом інвентаризаційної справи № 966, копій технічних паспортів в матеріалах справи слідує, що спірний будинок на момент придбання мав 49,1 кв. м жилої площі і був розташований на земельній ділянці з такими надвірними спорудами: сарай-гараж, погріб, вбиральня, огорожа, водопровід; а за станом на 12.09.2002 року зазначений будинок мав 71,3 кв.м жилої площі і складався з 2-х коридорів, зали, кухні, 2-х туалетів, були знесені всі надвірні споруди, перебудовано паркан в цегляний. Всі допитані судом свідки з боку позивача -[PERSON], [PERSON], [PERSON]., [PERSON],[PERSON],[PERSON],[PERSON],[PERSON] підтвердили в суді те, що ремонт та реконструкція будинку проводилися за кошти та пожертвування членів громади, прихожан і їх силами, ними були надані будівельні матеріали, обладнання, деякі меблі, вони прибирали прибудинкову територію, вивозили сміття. Релігійною громадою Церкви АСД РР замовлявся робочий проект водопостачання і каналізації спірного будинку, проводилася оплата послуг з водопостачання та каналізації, що підтверджується копією робочого проекту /а.с.16-21/, копіями квитанцій про оплату вказаних вище послуг /а.с.29-32/. Але відповідачі [PERSON], [PERSON] не оспорювали зазначених обставин, навпаки, пояснили в суді, що всі переобладнання і ремонт будинку дійсно проводилися за кошти громади зі згоди їхньої матері, яка надала будинок в користування громаді, а оскільки громада користувалася постійно цим будинком, то і оплата всіх комунальних послуг проводилася також громадою, жодних коштів від громади за користування цим будинком їхня мати не вимагала. Але сам факт ремонту, переобладнання будинку, належного на праві власності іншій особі, не тягне за собою визнання права власності на будинок за особою, яка проводила зі згоди власника ремонт, переобладнання. А питання про відшкодування понесених витрат на ремонт, переобладнання будинку позивач не ставить. Не свідчать, на думку суду, про те, що в даному випадку мала місце удавана угода, і твердження представників позивача стосовно того, що сама [PERSON] ніколи не користувалася спірним будинком, тобто, вона не мала на меті придбати його ні для особистого проживання, ні для проживання членів її сім»ї, а відповідачі [PERSON] та [PERSON] не змогли пояснити, для якої ж мети їхня мати придбала вказаний будинок. Але відповідно до законодавства власник не повинен пояснювати мету придбання того чи іншого майна. Так, згідно ст.4 Закону України «Про власність», який діяв до 27.04.2007 року, власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої, не забороненої законом, діяльності, зокрема, передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування іншим особам. Аналогічні положення закріплено і в ЦК України /в редакції 2004 року/. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Таким чином, той факт, що з першого дня придбання спірного будинку ним користувалася релігійна громада, не свідчить про те, що [PERSON] не мала на меті придбання цього будинку для себе особисто, або членів сім»ї. Вона як власник мала право передати це майно в користування релігійній громаді, прихожанкою якої була. А відповідно до ст.17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» релігійні організації мають право використовувати для своїх потреб будівлі і майно, що надаються їм на договірних засадах державними, громадськими організаціями або громадянами. Не переконливими, як вважає суд, є посилання представників позивача щодо того, що релігійна громада боялась оформити спірний будинок на себе через нестабільність економіки країни, релігійна громада обережно ставилась до питань власності, оскільки будинок необхідно було б вносити до статутного фонду, а релігійна громада є благодійною організацією. Як передбачено ст.18 даного Закону, у власності релігійних організацій можуть бути будівлі, предмети культу, об»єкти виробничого, соціального і добродійного призначення, транспорт, кошти та інше майно, необхідне для забезпечення їх діяльності. Згідно п.3.3.4 Статуту релігійної громади у власності громади перебувають: будівлі, в тому числі культова, предмети культу, об»єкти виробничого, добродійного, соціального призначення, транспорт, кошти та інше майно, набуте Церквою, за рахунок добровільних пожертвувань власних коштів, або передане їй у власність, а також придбане на інших законних підставах. Отже, релігійна громада відповідно до діючого законодавства мала право і можливості оформити спірний будинок не на ім.»я фізичної особи, а на релігійну громаду, і для цього суд не вбачає жодних перешкод. При вирішенні даного спору судом приймаються до уваги ті обставини, що [PERSON] набула права власності на вказаний будинок на законних підставах, вказаний будинок був зареєстрований нею в МБТІ на її ім.»я, також на ім.»я [PERSON]. були зареєстровані всі переобладнання та перепланування в будинку, що стверджується копією витягу з рішення виконкому Білоцерківської міської ради від 24.12.2002 року за № 431 /а.с.178/. Крім того, з показів свідків [PERSON], який продавав спірний будинок на підставі довіреності власника будинку, Дворко Т.Г.-державного нотаріуса, яка оформляла оспорюваний правочин, вбачається, що при оформленні договору були присутніми представник продавця і покупець-[PERSON], а [PERSON] також підтвердив те, що кошти за будинок йому сплачувала особисто [PERSON] Покази цих свідків примаються судом до уваги, оскільки не суперечать умовам договору купівлі-продажу, іншим письмовим доказам по справі. З показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] також вбачається, що [PERSON] ніколи не говорила про те, що має намір переоформити будинок на релігійну громаду. Суд вважає ці покази в цій частині достовірними, оскільки, як встановлено судом, [PERSON] по 2002 рік включно проживала на території України, до Німеччини вона виїхала в 2003 році, але неодноразово після цього приїздила в Україну, а отже, при бажанні вона мала всі можливості реалізувати свій намір щодо переоформлення спірного будинку, чого нею не було зроблено. З пояснень представника [PERSON] в суді слідує, що він знав від своєї дружини [PERSON] про те, що спірний будинок придбаний за кошти громади і вона бажала повернути його громаді. Але, як вбачається з особистої заяви [PERSON] про прийняття спадщини померлої дружини від 17.12.2007 року в спадковій справі /а.с.84/, він вказує на те, що станом на [INFO]покійній дружині на праві власності належав в числі іншого майна і [ADDRESS], тобто, жодним чином він не заперечує її права власності на це нерухоме майно. Отже, з врахуванням всього наведеного суд приходить до висновку, що покійна [PERSON] набула права власності на спірний будинок у передбачений законом спосіб, зареєструвала його на своє ім.»я, надала його в користування релігійній громаді, прихожанкою якої була, що також не суперечить вимогам закону. А жодних безспірних доказів для спростування вказаних висновків і для підтвердження того, що спірний будинок був придбаний не за її кошти, представниками позивача суду не було надано. За ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Таким чином, вимоги позивача щодо визнання частково недійсним договору купівлі-продажу спірного будинку як удаваної угоди суд вважає необґрунтованими, а тому приходить до висновку, про відмову в задоволенні позову. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] посилаються також на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом. Представники позивача просять суд визнати причини пропуску строку позовної давності поважними, про що вказано вище в рішенні, тобто, не заперечують того, що строк позовної давності позивачем дійсно пропущений. Відповідно до ст.71 ЦК України /в редакції 1963 року/ був визначений строк позовної давності три роки, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Підстав для визнання причин пропуску строку позовної давності поважними суд не вбачає, оскільки, судом встановлено, що релігійна громада знала про те, що договір купівлі-продажу оформлений на ім.»я фізичної особи, сам примірник договору зберігався в релігійній громаді, як [PERSON], так і керівництво релігійної громади мали можливості за період з 1999 року переоформити нерухоме майно на релігійну громаду. Не свідчить про поважність причин пропуску строку позовної давності і посилання представників позивача на те, що сама [PERSON] ніколи за життя не витребовувала спірний будинок у громади. Так, як вказано вище, будинок був оформлений на її ім.»я, тобто, її право власності на це майно не було порушено, вона передала будинок в користування громаді, сама не використовувала його, оскільки мала для проживання квартиру, а потім переїхала проживати за кордон до свого чоловіка, тобто, у неї не було підстав вважати своє право власності порушеним і звертатися з вимогою про витребування спірного будинку, тоді як у релігійної громади були всі підстави звернутися за захистом свого права у визначений законом строк, крім того, після того, як членами громади було витрачено стільки сил і коштів для ремонту і переобладнання спірного будинку. Суд вважає, що не знайшли свого підтвердження і посилання на те, що вказаний будинок переобладнаний під культову споруду, оскільки по даний час він зареєстрований в МБТІ як житловий будинок, жодні зміни до документів МБТІ про статус цього будинку не вносилися. Таким чином, проаналізувавши всі докази по справі в їх сукупності суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову за його необґрунтованості, крім того, суд також вважає пропущеним і строк позовної давності для звернення до суду позивача з вказаним позовом.

Outcome: dismissed