Jurisdiction: civil
Date: 2008-06-12 00:00:00

Позивач по справі звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, де вказав, що 28.04.1999 року позивач уклав угоду купівлі-продажу з відповідачем, придбавши у неї житловий будинок [ADDRESS] Вказану угоду було укладено через універсальну товарну біржу “Біржа по торгівлі нерухомістю та транспортом”. Всі зобов'язання за договором сторони виконали у повному обсягу. На даний час позивач бажає продати будинок, проте нотаріус відмовляє у реєстрації угоди, оскільки договір купівлі-проджу від 28.04.1999 року не бу нотаріально посвідчений, а отже є недійсним. Позивач просив постановити рішення, яким задовольнити його вимоги у повному обсягу, шляхом визнання договору дійсним та визнання за ним право власності на житловий будинок [ADDRESS]. В судовому засідання позивач уточнив свої вимоги і просив також визнати за ним право власності на самочинне будівництво. Відповідачі та треті особи в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду були повідомлені належним чином. В матеріалах справи є їх письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги позивача визнали та не заперечували проти їх задоволення. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 п. 4 Перехідних положень ЦК України передбачено, що до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Судом встановлено, що 28.04.1999 року [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] та [PERSON] продала, а [PERSON] придбав житловий будинок з господарчими побудовами [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу було укладено на універсальній товарній біржі “Біржа по торгівлі нерухомістю та транспортом” (а.с.7). На даний час позивач має намір продати будинок, проте в нотаріальній конторі відмовляються посвідчити угоду, оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] не був нотарільно посвідчений, а тому є недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. В судовому засіданні позивач вказав, що він правомірно придбав житловий будинок у відповідача, сплатив за нього гроші, користувався ним. На даний момент договір не може бути нотаріально посвідчений, оскільки відповідачка, яка є його матір'ю є людиною похилого віку, дуже хвора, а тому не має змоги прийти до нотаріальної контори для посвідчення угоди. Згідно ст. 638 ЦК України договір визнається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди по всіх істотних умовах договору. Договором купівлі-продажу житлового будинку від 28.04.1999 року, який був укладений між позивачем по справі та відповідачем підтверджено, що між сторонами досягнута згода за всіма істотними умовами договору. Як свідчить ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу нерухомого майна та ін. укладається в письмовій формі і підлягає обов'язковій державній реєстрації. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин повинен бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Оскільки даний договір був укладений між [PERSON] - позивачем по справі та відповідачем по справі, волевиявлення учасників правочину було вільним та відповідало їх внутрішній волі, сторони досягли згоди по усіх істотних умовах договорів: позивач виплатив відповідачу оговорену суму коштів, а відповідач у свою чергу передав у власність позивачу домоволодіння, проте нотаріально посвідчити укладений договір не можливо, тому суд вважає за потрібне визнати договір купівлі-продажу таким, який було укладено і який потрібно вважати дійсним. Визнаючи договорі купівлі-продажу дійсним, суд вважає за доцільним також визнати за позивачем право власності на житловий будинок [ADDRESS]. Відповідно до ч. 5 ст. 367 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Як свідчить витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] виявлено самочинно збудоване нерухоме майно: тамбур “а3”, в наслідок чого площа житлового будинку А-1 збільшена на 3,6 кв.м., сарай Е, вбиральня Ж. Позивач в судовому засіданні пояснив, що після придбання житлового будинку він здійснив деякі добудування, які працівниками КП ДОР “Криворізьке БТІ” визначені як самочинне будівництво. Суд, оцінивши докази по спарві, враховуючи той факт, що відповідачі не заперечють проти визнання за позивачем права власності на самочинно збудоване майно, в наслідок самочинної забудови права інших осіб не були порушені, тому суд вважає за необхідне визнати за ним право власності на самочинно збудовані будівлі, розташовані за адресою: [ADDRESS]. На підставі викладеного ст. ст. 203, 204, 208, 209, 220, 367, 638, 655, 657 ЦК України та

Outcome: approved