Jurisdiction: civil
Date: 2008-07-10 00:00:00

10 січня 2008 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Центрального військового клінічного санаторію «Хмільник» про відшкодування матеріальної шкоди та моральних збитків. В заяві вказала, що 20 грудня 2007 року, перебуваючи на лікуванні у Центральному військовому клінічному санаторії «Хмільник», з вини працівників закладу, за неналежності виконання робіт по обслуговуванню території, при слідуванні до приміщення їдальні, внаслідок падіння на вкритих кригою сходах, отримала травму у вигляді перелому правої променевої кістки без зміщення відламків. У подальшому їй не було забезпечено можливості проходження лікувальних процедур, через що захворіла на простуду і була змушена перервати відпочинок. Витрати на оплату проїзду в обидві сторони склали 153грн.74коп. Надалі за місцем проживання зверталася за сторонньою побутовою допомогою, якої потребувала за самотності проживання і щоденно сплачувала 30грн., а загалом 1260грн. Позивачка просила постановити рішення про стягнення на її користь з відповідача на відшкодування завданої матеріальної шкоди - 1413грн.74коп. та на відшкодування моральних збитків 5000грн., зважаючи на ступінь тяжкості отриманого тілесного ушкодження, перенесення фізичного болю, глибину психологічних страждань від некоректного ставлення працівників відповідача, вимушеність зміни звичайного укладу життя. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала. Пояснила, що путівка до санаторію відповідача була надана їй як дружині померлого учасника бойових дій Управлінням праці та соціального захисту населення Снігурівської районної державної адміністрації безкоштовно з 15 грудня 2007 року. 20 грудня 2007 року, йдучи на сніданок, послизнулася і при падінні отримала перелом правої руки на сходах приміщення їдальні, які належним чином не були звільнені від криги та не посипані піском, відповідно до метеорологічної ситуації. Стверджувала, що надана їй медична допомога була невідповідною. Про забезпечення подальшого лікування адміністрація санаторію турботи не виявила, тому вимушена була перервати відпочинок та несла додаткові витрати на придбання квитків проїзду. Надалі, за місцем проживання, за усною домовленістю сплачувала приватній особі по 30грн. щоденно за сторонній догляд, виконання робіт по дому, постільки проживає одна. Відповідач позовні вимоги не визнав. Згідно письмових пояснень - заперечень до позову ( справу розглянуто без участі представника Центрального військового клінічного санаторію «Хмільник» за віддаленістю місця знаходження та клопотання про означене) відповідач з урахуванням метеоситуації прийняв міри до очищення від снігу та криги доріжок на території санаторію та сходинок до приміщення їдальні, у тому числі і 20 грудня 2007 року. Незважаючи на відсутність вини за фактом травмування, позивачці адміністрацією та працівниками санаторію було надано необхідну медичну допомогу та покращено умови проживання. Суд, заслухавши показання сторін, свідків, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, прийшов наступного. Позивачка [PERSON]. знаходилась на лікуванні в військовому санаторії «Хмільник» з 15 по 27 грудня 2007 року по путівці №16707, наданій Управлінням праці та соціального захисту населення Снігурівської райдержадміністрації як члену сім»ї померлого ветерана війни, що підтверджується довідкою військового санаторію «Хмільник» від 27 грудня 2007 року (а.с.9) та пільговим посвідченням [NUMBER] на ім»я [PERSON]., видане Снігурівським УПСЗН 25.04.2002 року (а.с.6) 20 грудня 2007 року близько 9 години 20 хвилин на східцях дерев»яного трапу до приміщення їдальні при слідуванні на сніданок, в результаті падіння позивачка отримала травму у вигляді перелому правої променевої кістки без зміщення відламків, що зафіксовано в епікризі з історії хвороби з посиланням на рентгенографію правого променево - зап»ястного суглобу, проведену 20.12.2007 року (а.с.10) і підтверджується висновком експертизи №1252 від 06.05.2008 року (а.с.85). Судово-медичний експерт ствердила, що тілесне ушкодження відноситься до середнього ступеню тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров»я, є можливим до спричинення при падінні з висоти власного росту на тверду поверхню на витягнуту руку з упиранням на долоню правої кисті. Потерпіла потребувала непостійного стороннього догляду на строк носіння гіпсової лонгети на строк з 20 грудня 2007 року по 28 січня 2008 року. За обставин справи на період з 29 грудня 2007 року (після повернення з санаторію) до 28 січня 2008 року, загалом 31 день. За матеріалами службового розслідування, проведеного адміністрацією закладу відповідача, а саме акта від 26 грудня 2007 року, яким члени комісії по розгляду заяви [PERSON]. стверджували про постійність виконання робіт щодо посипання доріжок і дерев»яного трапу на східцях до приміщення їдальні, де впала відпочиваюча, сумішшю відсіву з сіллю; пояснювальних записок, відібраних : у позивачки 26.12.2007 року, агроному санаторію [PERSON]. та завідуючої господарством їдальні [PERSON]., зміст яких вони підтвердили при допиті у якості свідків (протокол допиту Хмельницьким міськрайонним судом Вінницької області від 27 лютого 2008 року) через метеорологічні умови зимового періоду на території санаторію доріжки між приміщеннями та східці (у тому числі корпусу їдальні) у період з 7-30 до 8-30 були посипані сіллю з відсівом. Однак, як сама [PERSON]. так і свідки [PERSON] та [PERSON] (протоколи допиту за місцем проживання Алчевським міським судом Луганської області та Бердянським міськрайонним судом Запорізької області, досліджені судом в ході судового розгляду) стверджували про неналежність і недостатність проведених робіт по обробці (звільненню від снігу та обмерзання) східців приміщення їдальні та наявного дерев»яного трапу. Суд не має підстав для заперечення чи не прийняття показань вказаних свідків. При цьому вважає, що адміністрація відповідача з урахуванням метеорологічних умов зимового періоду (обмерзання внаслідок підвищеної вологості та низької температури повітря) та зважаючи на похилий вік, відповідний стан здоров»я відпочиваючих мала б забезпечити виконання робіт по очистці підхідних доріжок та східців до корпусу їдальні на весь час, відведений для сніданку (тоді як між часом прибирання з 7-30 до 8-30 і до часу слідування позивачки - 9-20 минула година), а за необхідності і супровід відпочиваючих парковими працівниками. На підставі викладеного, суд приходить висновку про частковість вини відповідача в спричинені шкоди здоров»ю позивачки, яка полягає у недостатності прийнятих мір для попередження травмування відпочиваючих та постановляє про стягнення на користь позивачки на відшкодування матеріальних збитків - 310грн., моральної шкоди - 500грн.. При визначенні розміру компенсації витрат позивачки на оплату сторонньої допомоги, суд враховує, що за розмір компенсації за надання соціальної послуги по догляду на період хвороби, який визначається п.19 (б) Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року за №6 з послідуючими змінами, як такий, що не може бути меншим 1-го неоподаткованого мінімуму доходів громадян - на звичайний догляд та 0.5 неоподаткованого мінімуму доходів громадян - на побутову допомогу (прибирання кімнати, прання білизни тощо), незалежно від того, ким вони здійснюються та п.2 Порядку призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальну послугу, затвердженого Постановою КМ України 29.04.2004 року №558 про компенсацію особам пенсійного, які постійно надають соціальні послуги хворим, не здатним до самообслуговування і потребуючим постійної сторонньої допомоги у розмірі щомісячно 7% від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (останній становив у грудні 2007 року - 411грн., у січні 2008 року - 470грн.) [PERSON]. фактично не могла б отримати сторонньої допомоги, якої потребувала при обмеженні у самообслуговуванні. Суму оплати на день суд визначає у 10грн. (31 день х 10грн.= 310грн.) Встановлюючи розмір морального відшкодування суд враховує на ступінь тяжкості тілесного ушкодження, перенесення страждань від фізичного болю та моральні переживання у зв»язку з пошкодженням здоров»я, тривалість вимушеної зміни звичайного укладу життя позивачки як особи похилого віку, ступінь вини відповідача у заподіянні шкоди неналежним забезпеченням умов перебування у лікувально-профілактичному закладі, а також прийняття адміністрацією мір до надання позивачці медичної допомоги, поліпшення умов перебування, принципи справедливості та розумності відшкодування. Щодо вимог оплати вартості проїзду, суд рахує такі не підлягаючими задоволенню, постільки позивачка не представила проїзних документів, окрім того, мала самостійно оплачувати проїзд у обох напрямках, залишила санаторій до закінчення строку перебування за власної ініціативи. На підставі ст.88 ЦПК України суд постановляє про відшкодування позивачці понесених судових витрат при подачі позовної заяви, пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Спір вирішено на підставі ст.ст.1166,1167,1168,1195 ЦК України, Постанови Пленуму ВС України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року за №6 з послідуючими змінами.

Outcome: approved