Jurisdiction: civil
Date: 2008-07-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом , в якому просить постановити рішення, яким зобов”язати відповідача відновити планування належної йому квартири [ADDRESS] згідно поверхового плану та технічного паспорту і повернути її у первинний стан, а саме закласти вікно, з якого відповідач у 2007 році зробив балконні двері, внаслідок чого отримав вихід на балкон позивачки. Позивач та її представники, з”явившись у судове засідання, підтримали позов та зазначили, що влаштування виходу на балкон позивачки порушує її право власника на вільне користування квартирою, оскільки внаслідок дій відповідача сторонні особи мають вихід на її балкон. Відповідач та його представник, з”явившись у судове засідання, проти позову заперечували, відповідач подав зустрічний позов, в якому просив визнати його право на користування балконом, який в рівних частках прилягає до квартир позивача та відповідача і яким відповідач безперешкодно користувався близько 40 років, посилаючись на те, що відповідач по зустрічному позову без попередження, самовільно зруйнувала перегородку між балконами та заклала цеглою двері в його кухню з свого балкону з метою позбавити позивача права на користування половиною балкону, яке він вільно здійснював за її згодою. Для забезпечення захисту своїх прав просив в судовому порядку надати дозвіл на встановлення перегородки, яка поділяє балкон навпіл. При обґрунтуванні заперечень щодо основного позову, відповідач [PERSON] зазначив про пропуск позивачкою 3-річного строку позовної давності для пред”явлення своїх позовних вимог. Представник третьої особи, з”явившись у судове засідання, проти основного позову заперечував та зазначив, що специфіка розташування балконів у будинку [ADDRESS], а саме розташування одного балкону на дві квартири, при якому з однієї є вихід на балкон, а з другої є лише вікно на цей балкон, пов”язана з тим, що планування квартир цього будинку при заселенні було розраховане на комунальні квартири (кімнати) і між квартиронаймачами склався певний порядок користування, який зберігся на час приватизації квартир, тому на балкон між квартирами сторін по справі з боку відповідача [PERSON] було також влаштовано вихід у 1960 році, жодна з сторін проти цього не заперечувала. При проведенні приватизації квартири позивача [PERSON] до складу її квартири було враховано лише 30% балкону, про що є зазначення у технічному паспорті, проте іншого підтвердження цьому немає. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Судом встановлено, що позивач [PERSON] згідно свідоцтва про приватизацію від 13.01.1999 року разом з чоловіком [PERSON] стала власником в рівних частках 68/100 квартири [ADDRESS]. В подальшому, власник суміжної кімнати в цій квартирі [PERSON] 28.11.2005 року подарував [PERSON] та [PERSON] 68/300 цієї ж квартири, частка складалася з трьох кімнат. Решта квартири - одна кімната, що складає 32/100 частин згідно договору дарування від 26.12.2003 року належить [PERSON] Відповідач [PERSON] згідно свідоцтва про право власності на житло від 05.01.1995 року є власником квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні з пояснень сторін та свідків встановлено, що приблизно з 1960 року з боку квартири відповідача [PERSON] існують двері на балкон позивачки, які були влаштовані зі згоди попередніх наймачів квартири № 47. В подальшому, в квартиру № 47 у 80-роках минулого сторіччя по обміну заселилася позивач [PERSON], при цьому двері на балкон існували на момент вселення, між рівними половинами балкону існувала дерев”яна перегородка, родина відповідача [PERSON] користувалася половиною балкону і лише у 2007 році на вимогу [PERSON] були закладені найманими нею робітниками. Згідно технічного плану квартири позивачки [PERSON] спірний балкон входить до складу її квартири, при цьому вікно квартири № 48, в якій проживає відповідач, виходить на балкон позивачки. Позивачка в судовому засіданні не заперечувала, що при вирішенні питанні про обмін квартири, а також власне з часу її заселення в квартиру, з квартири відповідача на її балкон існували двері, проти користування ним половиною балкону вона не заперечувала. Відповідно до ст.ст.256,257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права, загальна позовна давність встановлюється у три роки. Згідно ст.. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За наведених норм ЦК України суд вважає, що з боку відповідача [PERSON] має місце користування власністю позивачки, яке здійснювалося ним з її відома і згоди, оскільки іншого в судовому засіданні не встановлено. Проте, достовірно знаючи про користування належною їй власністю відповідачем принаймні з 1999 року ( проведення приватизації квартири) і ця обставина позивачкою не заперечувалася, до суду позивач звернулася лише в березні 2008 року, тому суд вважає, що позивачкою пропущений встановлений ЦК України строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права, тому її позов задоволенню не підлягає. Вирішуючи зустрічні позовні вимоги, суд бере до уваги ст.. 4 ЦПК України, згідно з якою здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. В судовому засіданні встановлено, що балкон, який згідно технічного плану квартири, належить до квартири [PERSON] не може об”єктивно використовуватися лише мешканцями квартири № 47, це призведе до порушення прав відповідача [PERSON] , оскільки на цей балкон виходить вікно кухні (згідно технічного паспорту) і таким чином створюється ситуація, внаслідок якого будь-хто з осіб, наявних в квартирі № 47 може вільно потрапити через вікно, або мати доступ для спостереження за квартирою № 48. Тому суд вважає, що наведені обставини свідчать про необхідність захисту прав відповідача [PERSON] на користування тією частиною балкону, яка прилягає до його квартири . Відповідно до ст.. 401 ЦК України право користування чужим майном може бути встановлене щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. З встановлених в судовому засіданні фактичних обставин вбачається, що позивач по зустрічному позову [PERSON] протягом тривалого строку користується Ѕ частиною балкону квартири № 48 в будинку [ADDRESS], на який вихід шляхом перероблення вікна на двері , при цьому на балконі існувала дерев”яна перегородка, яка відокремлювала квартири і таким чином було дотримано інтереси [PERSON] Відповідач [PERSON] при вселенні у свою квартиру достовірно знала про порядок користування балконом, який склався між попередніми наймачами житла і проти цього порядку не заперечувала, порушення свої прав в цьому не вбачала. Відповідно до ч.3 ст. 402 ЦК України у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає сервітуту. На підставі наведеного, суд вважає, що зустрічний позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, [PERSON] підлягає виділенню в користування Ѕ частина балкону, без визначення строку. Вимога про захист права користування шляхом надання в судовому порядку дозволу на встановлення перегородки на балконі не може бути задоволена судом, оскільки вказане питання підлягає вирішенню за погодженням організацією, яка здійснює експлуатацію будинку, з урахуванням технічних можливостей, норм та стандартів експлуатації будинків, які є пам”яткою архітектури. На підставі викладеного та

Outcome: partial