Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просить суд визнати договір дарування квартири, укладений між ним і відповідачами і засвідчений державним нотаріусом Першої Ялтинської державної нотаріальної контори 12 липня 2004 року, реєстраційний номер 4-1467, удаваною угодою; визнати за ним право власності на квартиру [NUMBER] буд. [NUMBER] по [ADDRESS]. Вимоги мотивовані тим, що для ремонту спірної квартири він звернувся до Ялтинського відділення Південного кредитного союзу, де відповідач [PERSON] займався його заявою про надання кредиту. Оскільки вирішення питання щодо надання кредиту затягувалося, [PERSON] запропонував йому позичити гроші в сумі 6000 доларів США у його знайомої [PERSON], 3500 доларів з яких просив зайняти йому. Гроші були взяті у [PERSON] під відсоток, частина з яких була передана відповідачу, про що він надав розписку. В той же день в нотаріальній конторі був укладений договір дарування спірної квартири по 1\2 частки [PERSON] і [PERSON], однак фактично він був договором іпотеки квартири. Після укладення договору, позивач продовжував проживати в квартирі, проводив оплату за неї. Спірна квартира знову не перейшла у його власність, оскільки відповідач [PERSON] вчасно не повернув йому гроші, взяті у борг, а він не мав можливості повернути всі гроші як борг [PERSON] Сама угода є удаваною, оскільки наміру дарувати квартиру у позивача не було, а він лише хотів одержати гроші під заставу квартири, про що йдеться мова у розписці, яку він надав. Відповідачі позов не визнали з тих підстав, що договір дарування укладений відповідно до діючого законодавства і законних підстав для визнання його удаваним немає. Представник відповідачів позов не визнав з тих підстав, що сторонами не порушенні суттєві умови при укладенні договору дарування, позивачем не доведено в чому є удаваність, зловживання, помилка або обман зі сторони [PERSON] та [PERSON]. при укладенні угоди, при укладенні договору позивач засвідчив, що дарування здійснює без будь-яких погроз, примусу та насильства, не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. Крім того, позивачем не заявлені вимоги про визнання правочину недійсним. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, надав заяву про вирішення справи на розсуд суду. Вислухавши сторони, з'ясувавши обставини справи та дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 55 Конституції України права свободи громадян захищаються судом. Відповідно до п.8 ч.2 ст.16 ЦК України, кожна особа може звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У чинність ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша зацікавлена особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Судом встановлено, що 12 липня 2004 року [PERSON] уклав договір дарування, яким подарував [PERSON] і [PERSON]. по &frac12; частині квартири [NUMBER] будинку [NUMBER] по [ADDRESS]. Судом встановлено, що дана угода є відповідно до ч.1 ст.235 ЦК України удаваною, оскільки вона фактично приховувала іншу угоду, договір іпотеки спірної квартири - окремий вид застави нерухомого майна. В матеріалах справи є розписка [PERSON]., зі змісту якої слідує, що [PERSON] 12.07.2004 року взяв у [PERSON] 3500 доларів США на строк 6 місяців. На цій розписці також є запис, що [PERSON] повернув [PERSON] 2300 доларів США 24.12.2004 року та вказано, що за ним залишився борг в сумі 1200 доларів США. Також в матеріалах справи є розписка [PERSON] зі змісту якої слідує, що вона отримала від [PERSON] в рахунок повернення боргу шість тисяч доларів США 20 лютого 2006 року. Претензій до [PERSON] не буде мати при умові виплати процентів обумовлених в договорі їм при отриманні від неї суми боргу 5% щомісячно - 200 доларів США з липня 2004 року по 20 лютого 2006 року і тоді вона визнає за ним право власності на 1\2 частину квартири [NUMBER] по [ADDRESS]. Крім того, в матеріалах справи є лист від [PERSON] на адресу судді Ялтинського міського суду від 20.02.2006 року зі змісту якого слідує, що 12.07.2004 року нею в присутності [PERSON] та [PERSON]. в Першій Ялтинській державній нотаріальній конторі була проведена угода по оформленню кредиту в сумі 6000 доларів США строком на шість місяців. В якості залогу [PERSON] оформив дарування своєї квартири, &frac12; частка на [PERSON] та &frac12; частка на [PERSON], як гаранта угоди в той час працюючого агентом Південної кредитної спілки. Під даруванням малося на увазі повернення по закінченню строку кредиту та вказано порядок повернення суми боргу по кредиту та повернення квартири. З пояснень [PERSON], розписки та листа до суду [PERSON], слідує, що [PERSON] отримав в борг від [PERSON] 6000 доларів США під заставу &frac12; частки квартири, яку він оформив на неї по договору дарування і яку вона зобов'язалася повернути після повернення боргу та відсотків по боргу, т.б. [PERSON] мала намір отримати прибуток від своїх коштів. Згідно з ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування відповідно до зазначеної норми закону є угодою безоплатною, відповідачами не представлено безумовних підстав для укладення саме безоплатної угоди, при цьому сторони є сторонніми одне одному людьми, а [PERSON] працівником кредитної установи. Посилання відповідача [PERSON] на дружні та близькі відносини з позивачем суд вважає необґрунтованими та недоведеними. Крім того, всі представлені суду розписки свідчать про передачу грошових коштів, що виключає можливість твердження про укладення безоплатного договору дарування. Судом встановлено, що укладаючи удавану угоду, обидві сторони діяли умисно, усвідомлюючи, що укладають саме таку угоду з метою забезпечення виконання зобов'язань. Згідно з ч.1 ст.218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-відеозапису та іншими доказами. Представлені позивачем суду розписки є відповідними до ст.218 ЦК України письмовими доказами. Відповідно до ч.2 ст.235 ЦК України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно з ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а так само моральним засадам суспільства. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, що передбачено ч.4 ст.203 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст.216 ЦК України, суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму ВС України від 28 квітня 1978 року №3 зі змінами і доповненнями «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Договір застави нерухомого майна відповідно до ст.577 ЦК України, укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір застави укладений в порушення вимог ст.577 ЦК України. Згідно зі ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним і не породжує тих прав та обов'язків, на встановлення яких була направлена воля її учасників. Також судом встановлено, що сторони не досягли згоди з істотних умов угоди застави, відсутній належним чином оформлений письмовий доказ угоди, угода не виконана ні однією із сторін, дійсність угоди оспорюється стороною, тому суд не має можливості компенсувати нотаріальне посвідчення угоди рішенням суду, визнав угоду дійсною. Таким чином, суд має законні підстави для визнання договору застави недійсним. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму ВС України від 28 квітня 1978 року №3 зі змінами і доповненнями «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» та ч.1 ст.216 ЦК України, при визнанні угоди недійсною наступає двостороння реституція, суд своїм рішенням зобов'язує кожну із сторін повернути другій стороні все одержане за угодою. З урахуванням усіх обставин по справі, визнанням угоди дарування від 12 липня 2004 року, реєстровий №4-1467, квартири [NUMBER] будинку [NUMBER] по [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] удаваним правочином, визнанням угоди застави від 12 липня 2004 року нікчемним правочином, суд вважає необхідним застосувати ч.1 ст.216 ЦК України та визнати за позивачем право власності на зазначену квартиру. Грошові кошті у сумі еквівалентні 6000 доларів США позивачем повернуті, тому не підлягають стягненню за судовим рішенням. Посилання представника відповідачів на те, що позивачем не заявлялися вимоги про визнання угоди недійсною, суд до уваги не приймає, оскільки при визнанні угоди удаваною вони є зайвими. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що вимоги позивача обґрунтовані, доказані і підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved