Jurisdiction: civil
Date: 2008-06-04 00:00:00

В грудні 2007 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON]та [PERSON]про визнання свідоцтва №54 від 29.04.2002 року про право власності на гараж, який розташований за адресою: [ADDRESS], видане Бахмацькою міською радою на підставі рішення міськвиконкому №108 від 27.03.2002 року на ім”я [PERSON]недійсним та визнання за ним права власності на зазначений гараж. Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що зазначене рішення видане незаконно, без відповідних правових підстав, оскільки зазначений гараж самовільно збудували він та колишня дружина -[PERSON], у період їхнього шлюбу, який розірваний у 2001 році., а у жовтні 2007 року йому стало відомо, що їхня спільна дочка - [PERSON] у 2002 році отримала на своє ім”я свідоцтво про право власності на спірний гараж. Рішенням Бахмацького районного суду від 2 квітня 2008 року позовні вимоги [PERSON]задоволені. Визнано недійсним свідоцтво №54 про право власності на гараж, що розташований за адресою: [ADDRESS] від 29.04.2002 року, яке видане на ім”я [PERSON]та визнано за [PERSON] право власності на зазначений гараж. З відповідачів на користь позивача стягнуті понесені судові витрати. Непогоджуючись з наведеним рішенням суду відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду та постановити нове рішення про відмову [PERSON] у задоволені позову. Апелянти вважають рішення суду незаконним та необґрунтованим, так як суд не врахував, що у позивача не виникло і не виникало право на спірний гараж, оскільки гараж збудований самовільно, що суд визнав за позивачем право власності на гараж, проте залишилось не скасованими відповідні рішення виконкому міської ради на підставі яких [PERSON]отримала свідоцтво про право власності, а також, що суд безпідставно поновив позивачу строки позовної давності. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. По справі встановлено, що позивач з відповідачкою [PERSON] з 1975 по 18.06.2001 р. перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох повнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON]. В період шлюбу подружжя самовільно побудувало гараж, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] 15.01.2002 року між Бахмацькою міською радою та [PERSON] був укладений договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого [PERSON] надана у довгострокове користування, строком на 5 років, для розташування гаража, земельна ділянка площею 26,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] 30.01.2002 року Бахмацькою дільницею Прилуцьким МБТІ [PERSON] виданий технічний паспорт на гараж. У березні 2002 року відповідна комісія, від забудовника [PERSON], прийняла в експлуатацію закінчений будівництвом гараж, що підтверджується актом, який затверджений рішення Бахмацького виконкому № 108 від 27.03. 2007 року. / а.с.12/ 29.04. 2002 року виконкомом Бахмацької міської ради, [PERSON]видано свідоцтво № 54 про право власності на зазначений вище гараж. У грудні 2007 року [PERSON] звернувся до суду з наведеним позовом, зазначаючи, що тільки у жовтні 2007 року він дізнався, що його донька [PERSON] у 2002 році, без його згоди, оформила на своє ім”я свідоцтво про право власності на гараж . Він вважає, що його право на гараж, як фактичного власника, порушено, а тому на підставі ст. 392 ЦК України просить задовольнити його позовні вимоги. Задовольняючи позов суд виходив з того, що самовільно збудований гараж є спільною сумісною власністю позивача та відповідачки - [PERSON], що позивач постійно і відкрито користується гаражем. Бахмацька міська рада, відповідно до ст. 105 ЦК УРСР /1963р/ рішення щодо знесення самовільно збудованого гаража не приймала, а в разі прийняття такого рішення подружжя [INFO] мало б право на будівельні матеріали. Також приймаючи рішення по справі суд виходив з того, що відповідачка [PERSON] узаконюючи за собою гараж діяла недобросовісно. Комісія приймаючи в експлуатацію закінчений будівництвом гараж не встановила особу, яка фактично здійснила будівництво гаража, не встановила дані про початок і закінчення його будівництва, а виконком міської ради прийняв рішення про затвердження акту про закінчене будівництво та введення в експлуатацію гаража [PERSON], та видав свідоцтво про право власності на гараж, яке є незаконним. Проте з таким висновками суду 1 інстанції погодитись не можна, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону та не відповідають матеріалам справи. Так, відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК житловий будинок, будівля, споруда інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм та правил. Цією нормою передбачене загальне правило про те, що особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. ( ч.2 ст. 376 ЦК ) Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнано за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно .( ч.3 ст. 376ЦК). Виходячи з наведених норм закону та матеріалів справи апеляційний суд дійшов висновку, що позивач не набув права власності на самовільно збудований гараж, йому також не надавалась в установленому законом порядку земельна ділянка під уже збудований гараж. В той час, як відповідачка [PERSON], в установленому порядку, отримала земельну ділянку у довгострокове користування для розташування гаража та отримала свідоцтво про право власності на гараж Відповідно до ст. 392 ЦК, на яку посилається позивач, як на підставу задоволення його позовних вимог, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також втрати ним документа, який засвідчує право власності. Оскільки встановлено, що позивач не є власником зазначеного гаража та право власності на нього ніколи не набував, апеляційний суд, враховуючи вище викладене, дійшов висновку, що підстави для визнання за позивачем право власності на зазначений гараж та визнання недійсним свідоцтва про право власності на гараж, яке видане на ім”я [PERSON], відсутні. Інших позовних вимог позивач не заявляв. За таких обставин апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга [PERSON]та [PERSON] підлягає задоволенню, а рішення суду є таким, що не відповідає обставинам справи, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до постановлення незаконного рішення, тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з позивача на користь відповідачів [PERSON]та [PERSON] підлягають стягненню судові витрати у розмірі по 44 грн.76 коп..

Outcome: dismissed