Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-19 00:00:00

Виклад позиції позивача. Позивач в особі клінічного санаторію ім. В.П. Чкалова Міністерства охорони здоров'я України (надалі санаторій) звернувшись до суду у жовтні 2007 р. до відповідачів [PERSON] та державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси просив стягнути на його користь або з [PERSON] або з ДПІ у Приморському районі м. Одеси 2 976, 78 грн., які були ним сплачені у якості земельного податку. У грудні 2007 р., позивач уточнив свої вимоги, вказуючи, що процесуальний статус ДПІ у Приморському районі м. Одеси він змінює з відповідача на третю особу на стороні позивача, а відповідачем по справі, із якого необхідно стягнути земельний податок залишається - [PERSON]. В березні 2008 р., позивач знову уточнив свої позовні вимоги, виклавши їх у наступної редакції: “Зобов'язати [PERSON], власника нежитлового приміщення, загальною площею 399,3 кв. м. розташованого на земельній ділянці розміром 282,0 кв. м. на території санаторію заключити договір оренди земельної ділянки, площею 282,0 кв. м. [ADDRESS]. Стягнути з [PERSON] збиток у вигляді не отриманої орендної плати за період користування земельною ділянкою в розмірі, якій був сплачений санаторієм у вигляді земельного податку в розмірі 2 976, 78 грн.” В подальшому, враховуючи, що відповідач [PERSON] розпорядився своєю власністю на користь інших осіб, представник позивача 20 травня 2008 р. зменшила розмір позовних вимог, наполягаючи на стягнення з [PERSON] 2 976, 78 грн., що були сплачені санаторієм на користь держави як земельний податок. Обґрунтовуючи свої вимоги, щодо стягнення з відповідача земельного податку представник у судовому засіданні повідомила наступне. Клінічний санаторій ім. В.П. Чкалова Міністерства охорони здоров'я України є підприємством з державною формою власності та підпорядкований Міністерству охорони здоров'я України. На підставі державного акту на право постійного користування землею від 30 серпня 2002 р., позивачеві в постійно користування було надано 17,9040 гектарів землі [ADDRESS] для експлуатації та обслуговування будівель і споруд санаторію. Відповідачеві [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 10.11.2006 р. належало приміщення аптеці №176, що також розташована [ADDRESS]. Представник пояснила, що незважаючи на те, що санаторій, відповідно до вимог п. 3 ст. 12 Закону України “Про плату за землю” звільнений від земельного податку, він зобов'язаний, згідно з п. 24 тієї же статті сплачувати земельний податок, якщо здає у тимчасове користування (оренду) земельні ділянки, окремі будівлі або їх частини. Про сплату земельного податку санаторій звітує ДПІ у Приморському районі м. Одеси. Оцінка земельної ділянки за 1 кв. м. складає 21,70 грн.. Представник стверджує, що заборгованість [PERSON] за користування 282 кв. м. складає 2 976,78 грн.. Роз'яснюючи, чому саме [PERSON] повинен платити за 282 кв. м., представник пояснила, що це площа, на якої розташоване нежитлове приміщення, що належить [PERSON]. В якості доказу представник надала суду розрахунок заборгованості, якій був розроблений головним бухгалтером санаторію і з якого вбачається, що починаючи з 11 листопада 2006 р. по 2007 рік включно заборгованість складає з урахуванням ПДВ - 3 610 грн.. Пояснити, чому є розбіжності у заявлених вимогах та в наданому розрахунку, представник позивача не змогла. Правова позиція представника державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси. Представник третьої особи на стороні позивача, вважав позов обґрунтованим, вважаючи, що санаторію як підприємству з державною формою власністю повинні бути відшкодовані витрати, які він поніс, сплачуючи земельний податок за осіб, які користуються приміщеннями, що розташовані на його землі. Представник вважав, що правового значення не має та обставина, що власником землі є територіальна громада місця, так як за користування землею відповідач повинен сплачувати санаторію Правова позиція представника Одеської міської ради. За ініціативою суду до участі у справі в якості третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог було залучено Одеську міську раду. В судовому засіданні представник територіальної громади місця заявив суду, що власником земельної ділянки, на якої розташовані будівлі та споруди санаторію [ADDRESS] є - територіальна громада місця в особі - Одеської міської ради. Відповідно до вимог Закону України “Про оренду землі” тільки власник земельної ділянки може укладати договори оренди або надавати право орендарю укладати договори суборенди. Враховуючи, що земельна ділянка, на якої знаходиться санаторій, надана Одеською міською радою йому в постійне користування, він не може укладати договори оренди, із такими вимогами [PERSON] може звернутися до органу місцевого самоврядування. На думку даного представника, санаторій є неналежним позивачем по справі, так як збитки щодо несплати за землю, спричиняються територіальної громади місця. Між тим, на її думку, враховуючи, що санаторій поніс збитки у вигляді сплати земельного податку у дохід держави його вимоги, щодо стягнення боргу є правомірними і підлягають задоволенню. Правова позиція відповідача. Відповідач позов не визнав, обґрунтовуючи свої заперечення наступним. З 1976 року спірне приміщення позивачеві - не належало. Коли він у 2006 році його придбав, він робив спроби належним чином оформити користування землею. При цьому він бажав оформити земельну ділянку не тільки ту, яка знаходиться під будівлею, а і ту, яка призначена для обслуговування будівлі. Він неодноразово звертався до керівництва санаторію, відвідував ДПІ у Приморському районі м. Одеси, але ніхто йому не пропонував укласти будь - якій договір. Після того, справа стала знаходиться у суді, він просив обґрунтувати, чому саме він повинен сплачувати земельний податок за розмір земельної ділянки 282 кв. м. і чому саме по тарифам, які призначені для суб'єктів підприємницької діяльності, яким він не являється. Такого обґрунтування йому не надалі. Він вважає, якщо з ним не було укладено будь - якого договору, він не зобов'язаний сплачувати земельний податок. На теперішній час він не є власником даного нежитлового приміщення і яким чином нові власники будуть вирішувати це питання йому не відомо. Також [PERSON] підкреслив, що будівля, яка знаходилася у нього у власності розташована відокремлено від споруд санаторію, має окремий вхід і тому санаторій повинен був вирішувати питання щодо сплати податку за землю, яка знаходиться під цією будівлею з податковими органами шляхом виключення її від сплати податку. Правова позиція представника [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] За ініціативою суду до участі у справі в якості третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог були залучені нові власники приміщення аптеці №176, що розташована [ADDRESS]. Представник, яка діяла від їх імені, суду пояснила, що вимоги позивача є необґрунтованими так як на відповідача не розповсюджується п. 24 ст. 12 Закону України “Про плату за землю”. Відповідач [PERSON], а в теперішній час її довірителі є власниками нежитлового приміщення, що розташоване на землі територіальної громади місця в особі Одеської міської ради. Усі питання про спосіб користування земельною ділянкою, вони повинні вирішувати з її власником, що і було зроблене її довірителями. За ствердженнями представника, її довірителі звернулися до Одеської міської ради, управління по охороні пам'яток архітектури, тому, що дана нежитлова будівля належить до пам'яток архітектури та вирішують питання про укладання договорів оренди для обслуговування цього приміщення, що знаходиться у них у власності. Мотивувальна частина рішення. Суд, з'ясував обставини справи, та перевірив їх доказами, вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити на наступних підставах. Судовим розглядом установлено, що Одеською міською радою на підставі державного акту на право постійного користування землею від 30 серпня 2002 р., санаторію у постійно користування було надане 17,9040 гектарів землі [ADDRESS] для експлуатації та обслуговування будівель і споруд санаторію. [PERSON] за договором купівлі - продажу від 10.11.2006 р. став власником приміщення аптеці №176, що також розташована [ADDRESS]. За даний період часу будь - яких договорів із відповідачем щодо користування земельною ділянкою, що розташована під його будівлею не укладалося. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справ, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач не надав, а також не зазначив суду доказів, які підтверджують його позовні вимоги. Так, посилання позивача на те, що відповідно до вимог п. 24 ст. 12 Закону України “Про плату за землю” підприємство, яке звільнено від земельного податку зобов'язано сплачувати земельний податок, якщо здає у тимчасово користування (оренду) земельні ділянки, окремі будівлі або їх частини, не має правового значення, так як відповідач не відноситься до цієї категорії осіб, а саме він не орендує приміщення або земельну ділянку у позивача. Слід зазначити, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності, як передбачено ст. 116 ЗК України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх, повноважень. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами, а право оренди землі, відповідно до ст. 126 ЗК України оформляється договором, якій реєструється відповідно до закону. Факт того, що земельна ділянка, на якої розташовані будівлі санаторію, належить Одеської міської раді сторонами - не оспорюється. На якої підставі санаторій мав бажання укладати договори оренди, не являючись власником землі, позивачем не зазначено, а також не надані договори оренди, які укладалися з іншими юридичними особами. Відповідно до вимог ст. 5 закону України “Про оренду землі” орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи України, у власності яких перебувають земельні ділянки. Враховуючи викладене, посилання позивача на те, що інші юридичні особи, які є орендарями сплачують на рахунок санаторію податок за користування землею, не може бути прийняте судом до уваги, так як не засновано на законі. Навіть якщо припустити, що позивачем договори оренди були укладені на законних підставах, то як вбачається із переліку, що наданий позивачем, всі ці особи з якими укладені договори і які сплачують у дохід санаторію податок на землю є орендарями, а не власниками приміщень. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed