Jurisdiction: civil
Date: 2008-06-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Н-Сіверський шляховик» про стягнення заборгованостей за надурочні роботи, заборгованості по компенсації втрати частини доходів, середньоденного заробітку, моральної шкоди та судових витрат, мотивуючи позов тим, що він працював у відповідача з 13 травня по 09 липня 2004 року водієм. При звільненні підприємство не виплатило йому 276,61 грн. надбавки за перший клас водія та 144,46 грн. за надурочні роботи. Рішенням Сосницького районного суду на його користь було стягнуто 272,61 грн. з відповідача за перший клас водія. При розгляді справи Менським районним судом було встановлено, що відповідач не виплатив йому 144,46 грн. за надурочні роботи, які він просив стягнути з підприємства, але в резолютивній частині рішення суд, з невідомих йому причин, не вказав, що виплати за надурочні роботи які визнало підприємство боржник, підлягають стягненню на його користь. Відповідач не поспішав виконувати рішення суду і тільки 21 лютого 2008 року на його користь з відповідача були стягнуті кошти. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та уточнив позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди і просить суд стягнути з відповідача на його користь 7000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди і до викладеного в позовній заяві додав, що всі його позовні вимоги пов»язані з невиплатою йому відповідачем 144,46 грн. за надурочні роботи. Попередні рішення судів за його позовами до відповідача його влаштовували і він не оскаржував їх та не просив ухвалювати додаткові рішення. Після звільнення з роботи у відповідача йому необхідно було сплачувати кошти за навчання дочки, але відповідач не виплачував йому всієї належної йому суми, що призвело до моральних страждань. Представник відповідача Сергєєва О.П. в судовому засіданні позов не визнала в повному обсязі і пояснила суду, що позивач після зміни керівництва відповідача полаявся з новим керівником і не вийшов на роботу, але його пожаліли і не звільнили за прогули , а за власним бажанням. Ніяких надурочних робіт позивач перебуваючи в трудових відносинах з відповідачем не виконував, про це ніде документально не відображено, наказу про це не було, ніхто не знав, що він виконує якісь надурочні роботи. Представник відповідача Нікітенко С.М. в судовому засіданні позов не визнав в повному обсязі і пояснив, що заявлена позивачем сума 144,46 грн. за надурочні роботи заявлялась ним в Менському районному суді під час розгляду справи за його позовом до відповідача і тому в даному провадженні стягнута не може бути і всі пов»язані з нею виплати. Моральна шкода взагалі є безпідставною. Представник відповідача Рязанець А.А. в судовому засіданні позов не визнав в повному обсязі і пояснив, що в даному провадженні не можна стягувати з відповідача на користь позивача 144,46 грн. за надурочні роботи та всі пов»язані з нею виплати, так-як дана сума була предметом розгляду у Менськму районному суді і це питання можна було вирішити тільки у відповідності до вимог ст. 220 ЦПК України ухваливши додаткове рішення суду. Що стосується моральної шкоди, то позивач сам добровільно звільнився з роботи і таким чином поставив свою сім»ю в таке становище і тому позовна вимога про стягнення моральної шкоди є безпідставною. Судові витрати поданій справі позивач не поніс, а стягнення судових витрат по інших справах повинно було проводитись при ухваленні рішень по тих справах. Представник відповідача Биков В.Г. в судовому засіданні позов не визнав в повному обсязі і пояснив, що він повністю підтримує позиції інших представників відповідача. Заслухавши пояснення позивача, представників відповідача, та дослідивши зібрані по справі докази суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Згідно рішення Менського районного суду Чернігівської області від 22 вересня 2005 року сума 144,46 грн. за надурочні роботи заявлялась позивачем, як така , що підлягала стягненню з відповідача. При ухваленні рішення в резолютивній частині вказана сума не була зазначена, як така, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно ст. 220 ЦПК України- суд, що ухвалив рішення може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. Отже виходячи з вище викладеного суд приходить до висновку, що позивач вказуючи в позовній заяві по даній справі, що він знав, що 144,46 грн. за надурочні роботи рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 22 вересня 2005 року на його користь не було стягнуто з невідомих йому причин, але рішення суду, як він пояснив в судовому засіданні його влаштовувало і він його не оскаржував, не заявляв про ухвалення додаткового рішення по зазначеній сумі. Таку позицію позивача суд розцінює, як недобросовісну і направлену на збагачення, так-як знаючи, що позов було задоволено не в повному обсязі він не звернувся до суду , що ухвалив рішення, про ухвалення додаткового рішення, як це визначено ст. 220 ЦПК України, а тільки через 2 роки і 6 місяців звертається вже до іншого суду з тією самою позовною вимогою до того ж самого відповідача, а також стягнення заборгованості по компенсації втрати частини доходів, середньоденного заробітку у зв»язку з невиплатою відповідачем 144,46 грн. за надурочні роботи, тому в цій частині позов є безпідставним і таким, що задоволенню не підлягає. Що стосується позовної вимоги в частині відшкодування моральної шкоди у зв»язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати то в даній частині позов також не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 237-1 КЗпП України - відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як вказав позивач в своїй позовній заяві при звільненні йому при звільненні підприємство не виплатило йому 276,61 грн. надбавки за перший клас водія та 144,46 грн. за надурочні роботи, а всього 421,07 грн. і як пояснив в судовому засіданні він звільнився за власним бажанням 09 липня 2004 року. Згідно рішення Менського районного суду Чернігівської області від 22 вересня 2005 року позивач звернувся до суду у зв»язку з неповним розрахунком про звільнення в листопаді місяці 2004 року, тобто через три місяці після звільнення, а також згідно мотивувальної частини даного рішення при звільненні відповідач сплатив позивачу 1714,96 грн. відповідних виплат при звільненні. Згідно довідки № 2559082 від 25.04.2008 року виданої Державним центром зайнятості Н-Сіверський РЦЗ - [PERSON]ї отримував грошову допомогу по безробіттю в період з квітня місяця 2004 року по листопад місяць 2004 року включно і всього отримав суму в 910,76 грн. Отже виходячи з вище викладено позивач крім свої пояснень не надав суду доказів, що недоплачена йому сума при звільненні в розмірі 421,07 грн. призвела до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагала від нього додаткових зусиль для організації свого життя, так-як він отримав при звільненні кошти в сумі 1714,96 грн. і також отримував і на час звільнення і ще протягом трьох місяців після звільнення допомогу по безробіттю і з точки зору здорового глузду недоплата при звільненні на думку суду не такої вже й значної суми в розмірі 421,07 грн. при отриманні значно більшої суми при звільненні та грошової допомоги по безробіттю не могла викликати, як це стверджує позивач короткочасного розладу душевної рівноваги. Крім того позивач у добровільному порядку розірвав трудову угоду з відповідачем, тобто сам зробив свій вибір. Посилання позивача на те, що на той час його дочка навчалась і він вимушений був сплачувати за навчання, то згідно наданих платіжних документів позивачем першого разу за навчання дочки заплатив в червні місяці 2004 року, тобто коли перебував в трудових відносинах з відповідачем і отримував заробітну плату. Друга виплата в сумі 5,53 грн. (дописки на квитанції прописом суд не бере до уваги) була проведена 25 січня 2004 року. Третя виплата в сумі 552,50 грн. була проведена 24 травня 2005 року, тобто через 10 місяців після розірвання трудової угоди з відповідачем. Що стосується тривалого виконання рішення Менського районного суду Чернігівської області від 22 вересня 2005 року ( виконано було тільки 21.02.2008 року), то в даному випадку суд не вбачає вини відповідача, так-як відповідач в встановленому законом порядку не погоджуючись з вказаним рішенням оскаржував його у вищих судових інстанціях. Крім того стягнута за рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 30.11.2005 року на користь позивача з відповідача сума 10543 грн. не була при звільненні позивача прямою сумою всіх виплат, що належали позивачу від відповідача, а була сумою, яка була стягнута судом за затримку при виплаті основної суми не виплаченої при звільненні позивача і тому посилання позивача на те, що саме у зв»язку з невиплатою вказаної суми він зазнав моральних страждань суд розцінює, як безпідставну і ніякими доказами не доведену обставину та можливість використовуючи своє процесуальне становище безпідставно збагатитись. Виходячи з вище викладеного позовна вимога в частині відшкодування моральної шкоди у зв»язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати є недоведеною і задоволенню не підлягає. Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат, то в цій частині позовна вимога також задоволенню не підлягає, так-як позивач не надав суду жодного доказу, що під час розгляду даної справи він поніс будь які витрати, а звернення до суду з позовною вимогою про виплату понесених ним судових витрат по інших справах, які розглядалися за його позовами в інших судах, є безпідставною, так-як повинні були в разі доведення стягуватись судовим рішенням по тих справах по яких ухвалювалось остаточне судове рішення по справі. Судові витрати по справі у відповідності до ст. 88 ЦПК України необхідно віднести за рахунок держави Виходячи з вище викладеного та

Outcome: dismissed