Jurisdiction: civil
Date: 2008-07-07 00:00:00

У листопаді 2007 року позивач звернувся до суду із даним позовом до відповідача, посилаючись в обгрунтування заявлених вимог на наступні обставини. З 07.05.2007р. він працював на посаді електрика в ТОВ "Торгівельний будинок "Амстор" (далі за текстом - ТОВ "ТД "Амстор"). Звільнений з посади за ст. 36 п. 1 КЗпП України 22.06.2007р. Однак, при процедурі звільненні роботодавцем порушено його трудові права, що полягає у нездійсненні розрахунку і невидачі трудової книжки, через що просить змінити формулювання причин звільнення зі ст. 36 п. 1 КзпП України за угодою сторін на ст. 38 ч. 3 КЗпП України, як невиконання власником законодавства про працю. Крім того, зазначав, що при прийнятті його на роботу був обговорений графік його роботи по 12 годин з 07.00 до 19.00год. і з 19.00 до 07.00год., втім, оплату праці призвели за іншим графіком. З 12.06.2007р. він пішов на лікарняний, 15.06.2007р. поінформував безпосереднього керівника про звільнення з 22.06.2007р. Отримавши лікарняний, 22.06.2007р. прийшов на підприємство із письмовою заявою про звільнення за угодою сторін, сдав спецодяг, отримав санітарну книжку, підписав обхідний лист. Розрахунок і трудову книжку в день звільнення не видали. 26.06.2007р. написав заяву про здійснення з ним розрахунку, отримав відповідь від 13.07.2007р. Згодом йому подзвонили з підприємства і повідомили про підготовленість документів йому до видачі і нарахування коштів заробітку при звільненні в повному обсязі. 25.10.2007р. отримав копію наказа про звільнення і трудову книжку. В ході судового розгляду справи позивач доповнив і уточнив зміст позовних вимог, що в остаточній редакції зводяться до наступного: поновити строк звернення до суду із позовом в частині вимог, що не стосуються оплати праці; поновити його на роботі з 22.06.2007р. як незаконно звільненого у зв"язку з невидачею трудової книжки; змінити формулювання причини звільнення на ст. 38 ч. 3 КЗпП України у зв"язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, що полягає у нездійсненні з ним розрахунку і звільненні в період лікарняного; стягнути матеріальну шкоду, як заборгованість по заробітній платі, в загальній сумі 102053,82грн., що полягає у стягненні середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, стягненні середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні, стягненні недовиплаченої суми заробітку за час роботи на підприємстві: недоплати по заробітній платі за травень 2007р., недоплати по заробітній платі за червень 2007р.; упущеного доходу від бесплатного харчування на підприємстві, якого він позбавлений у зв"язку із незаконним звільненням; стягненні доплати по лікарняних, що невірно були обраховані у 80% розмірі його середнього заробітку, а не у 100% розмірі, зважаючи на стаж роботи понад 8 років; стягненні доплати за понаднормові роботи і роботу у нічний час; премії; доплати до компенсації за невикористану відпустку; вихідної допомоги згідно із ст. 44 КЗпП 2. України в розмірі не менше тримісячного середнього заробітку у випадку формулювання причин його звільнення за ст. 38 ч. 3 КЗпП України, про що він просить; відшкодувати моральну шкоду, заподіяну порушенням його трудових прав у сумі 90000грн. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги в кінцевій редакції і надав пояснення агалогічні тим, що викладені в змістах його позовних заяв. Зазначав, що написавши заяву про звільнення 22.06.2007р. за угодою сторін, згодом її не відкликав. Представник відповідача Шулежко О.В., що діє за довіреністю, в судовому засіданні заперечуючи проти позовних вимог, пояснила, що [PERSON], який був прийнятий 07.05.2007р. на роботу з випробним терміном на 2 місяці, в день виписки з лікарняного 22.06.2007р., до спливу випробного терміну, написав власну заяву на звільнення за угодою сторін з 22.06.2007р. В день звільнення було підготовлено трудову книжку, платіжну відомість на оплату розрахункових сум позивачеві, проте, він, залишивши підприємство до спливу робочого часу, не отримав трудової книжки, розрахунку, не вимагав копію наказу про звільнення. Незважаючи на неодноразові повідомлення позивача про необхідність прибути за розрахунком і трудовою книжкою, позивач тільки на четверте запрошення відреагував своїм візитом: 25.10.2007р. отримав трудову книжку, копію наказу про звільнення і розрахункові документи, а тільки 03.12.2007р. отримав належну йому до виплати грошову суму при звільненні у сумі 398,74грн. Вважала, що [PERSON] навмисно не отримував трудову книжку, розрахункові кошти. Втім, зазначає, що ТОВ "ТД "Амстор" належним чином вчинив всі дії, які покладені трудовим законодавством на роботодавця при звільненні працівника, і вини підприємства в несвоєчасному отриманні позивачем трудової книжки і розрахунку немає. Зазначала, що позивач в надурочний і нічний час до роботи не залучався і працював за п"ятижденним робочим тижнем з тривалістю робочого дня 8 годин, оплата праці призведена в повному обсязі. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов необгрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню за наступних підстав. Як встановлено матеріалами справи і не оспорюється сторонами, [PERSON] перебував у трудових відносинах із ТОВ "Торгівельний будинок "Амстор": з 07.05.2007р. прийнятий на роботу електриком дільниці за наказом № 85к від 07.05.2007р. з випробним терміном 2 місяці; звільнений з роботи за угодою сторін згідно з поданою заявою за ст. 36 п. 1 КЗпП України за наказом № 118к від 22.06.2007р. (а.с. 20-21, 51-54, 58-59. 60, 62, 148). За змістом власної заяви [PERSON] від 22.06.2007р., що подана позивачем в день виписки з лікарняного, він просить його звільнити з 22.06.2007р. за угодою сторін (а.с. 60). За змістом ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов"язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника, в даному випадку звільнення [PERSON] за угодою сторін, видати йому копію наказу про звільнення. Перевіряючи дотримання відповідачем вимог законодавства при звільненні [PERSON] і доводів позову, суд встановив наступні обставини. 26.06.2007р. позивачем направлено на адресу керівництва підприємства лист щодо дотримання трудового законодавства при процедурі звільнення, де він відзначав, що до цього часу не отримав розрахунок (а.с. 6, 10-11). А 12.07.2007р. позивачем отримано лист ТОВ "ТД "Амстор" № 886 від 25.06.2007р. з пропозицією терміново прибути за трудовою книжкою у зв"язку із звільненням (а.с. 7, 8, 68). Незважаючи на отримання листа, чого не оспорював позивач, з інформацією про підготовленість трудової книжки до видачі, одразу ж не прибув на пропозицію керівництва підприємства за розрахунком, а також за трудовою книжкою. Проте ж 16.07.2007р. написав в-котре звернення на адресу дирекції ТОВ, зі змісту якого випливають знову вимоги здійснення розрахунку, видачі трудової книжки (а.с. 9, 10). Погодження ж позивача на отримання по пошті трудової книжки в даному зверненні не міститься. Повторно, листами № 1629 від 09.07.2007р. і за № 1812 від 27.07.2007р. ТОВ "ТД "Амстор" запропонувало отримати всі підготовлені документи при звільненні, в тому числі трудову книжку і розрахунок, які за наслідками проведеної прокуратурою перевірки отримані позивачем (а.с. 14, 69- 3. 70, 72). Позивач, не відвідуючи підприємство, на адресу прокуратури 14.09.2007р. надіслав лист про нездійснення з ним, як із звільненим працівником розрахунку до цього часу, невидачу трудової книжки, невидачу копії наказу про звільнення і розрахункових документів для ознайомлення (а.с. 48-49). При цьому у змісті листа позивач доводить недостовірно інформацію з приводу неотримання відповідей на свої звернення, що спростовується зібраними по справі документами, довідками пошти, результатами прокурорської перевірки. Так, в ході проведеної перевірки прокуратурою Орджонікідзевського району міста Маріуполя не знайшли свого підтвердження доводи заявника про ненадання відповідей підприємством, у зв"язку з чим не знайдено підстав для внесення актів прокурорського реагування (а.с. 14). Тільки на чергові запрошення № 1339 і № 1340 від 17.10.2007р. та № 1354 від 19.10.2007р. (а.с. 15-18, 73-74), що отримані [PERSON] 24.10.2007р. особисто, позивач прибув на підприємство 25.10.2007р., отримав у відділі кадрів трудову книжку, що підтверджується відомостями книги обліку руху трудових книжок (а.с. 64-65, 67), копію наказу про звільнення, про що свідчить його розписка (а.с. 63), отримав розрахункові документи, чого не заперечував сам позивач в судовому засіданні. З викопіювання телефонних розмов вбачається, що з ТОВ "ТД "Амстор" 09.11.2007р. здійснено дзвінок позивачеві на його домашній телефон [NUMBER] (а.с. 75-76). Чергову відмову позивача в отриманні коштів з мотивів непогодження із нарахованою сумою до виплати була заактована комісією працівників ТОВ №ТД "Амстор" 09.11.2007р. (а.с. 83). Тільки 03.12.2007р. згідно з видатковим касовим ордером [PERSON] отримав розрахунок при звільненні у сумі 398,74грн. з депонованих розрахункових сум за червень 2007р. згідно до реєстру від 26.06.2007р. (а.с. 84-87). В сенсі ст. 47 ч. 2 КЗпП України у даному випадку звільнення позивача за угодою сторін копія наказу про звільнення з роботи мала бути видана на вимогу працівника. В судовому ж засіданні позивачем об"єктивно не доведено факту його звернення із вимогою про видачу копії наказу про звільнення 22.06.2007р. і не надано будь-яких доказів щодо відмови в задоволенні такої вимоги. Тому доводи позивача з приводу порушення роботодавцем його права на отримання копії наказу про звільнення не знайшли свого підтвердження. Наведені позивачем в судовому засіданні суб"єктивні доводи неприбуття до підприємства за розрахунком та трудовою книжкою як то догляд за родичами, що є інвалідами, економічну недоцільність приїзду на підприємство в порівнянні з витратами на листування із роботодавцем суд не бере до уваги, оскільки вбачає в діях [PERSON] штучне створення перешкод в отриманні ним трудової книжки і, за відсутності заяви про отримання такої за поштою, вбачає в таких діях ухилення в отриманні цього документу, та небажання отримати своєчасно розрахунок, що в даному випадку позивач використовує як підставу відповідальності відповідача, передбачену ст. 117 КЗпП України. А крім того, доводи позивача з приводу вини роботодавця у позбавленні його права на отримання розрахунку під час візитів х 22.06.2007р., 25.10.2007р., 08.11.2007р., спростовуються відомостями про депонування заробітної плати, вищезазначеним актом підприємства про відмову [PERSON] в отриманні суми розрахунку. Як встановлено, платіжна відомість № АМG-000150 за червень 2007р. передана до каси підприємства для оплати в строк з 22.06.2007р. по 26.06.2007р. грошових коштів, в тому числі [PERSON] у сумі 398,74грн. як розрахункова сума при звільненні. У зв"язку з невитребуванням позивачем зазначеної суми коштів протягом вказаних банківських днів, розрахункова сума [PERSON] була депонована за відповідним реєстром за 26.06.2007р. (а.с. 84-86) з дотриманням вимог, що містяться в п. 2.10., 3.9 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 15.12.2004р. № 637. Як зазначав позивач в судовому засіданні, він залишив підприємство 22.06.2007р. о 16 годині, хоча бухгалтерія працює до 17год., тобто до закінчення робочого часу бухгалтерії і відділу кадрів, не отримавши розрахунку і трудової книжки. Не заперечував в судовому засіданні наявності 4. домовленості з працівниками бухгалтерії 22.06.2007р. прийти за трудовою книжкою і розрахунком. Проте ж, з першим візитом до адміністрації відповідача прибув тільки 25.10.2007р., коли отримав трудову книжку. Таким чином, доводи представника відповідача з приводу готовності здійснення розрахунку із [PERSON] в день його звільнення 22.06.2007р., зокрема у другій половині, підтверджені належними і допустимими доказами, що спростовують, в свою чергу, доводи позивача про ухилення адміністрації підприємства від здійснення з ним розрахунку і, як наслідок вини відповідача в порушенні строків, передбачених ст. 117 КЗпП України. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року № 13 (далі за текстом - Постанова Пленуму ВСУ № 13) непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. Відповідно до ст. 117 ч. 1 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За ч. 2 наведеної норми матеріального закону при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму ВСУ № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Отже, зважаючи на зібрані докази в сукупності, вини підприємства у порушенні строків виплати звільненому працівникові розрахункових сум в ході судового розгляду не встановлено і доведено об"єктивну можливість підприємства виплатити розрахункову суму [PERSON] 22.06.2007р., що в подальшому у зв"язку з її невитребуванням позивачем була депонована у встановленому законодавством порядку. Зважаючи на положення п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" N 9 від 06.11.92р. (з подальшими змінами і доповленнями), суд, перевіряючи дотримання позивачем строку звернення із заявленими позовними вимогами, встановив наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КзпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач 22.06.2007р. вчинив всі дії, що свідчать про його волевиявлення на звільнення з підприємства, написав і погодив з адміністрацією заяву про звільнення за угодою сторін, як казав в судовому заіданні - домовився з бухгалтерією підприємства про звільнення, обійшов структурні підрозділи підприємства, оформивши обхідний лист (а.с. 61), згодом не відкликав своєї заяви на звільнення або в інший спосіб анулював домовленість про звільнення із власником при взаємній згоді, і не поставав після цієї дати до роботи. Не отримав в день звільнення або на наступний день трудової книжки з незалежних від адміністрації підприємства причин. Проте, безспірно встановлено, що 12.07.2007р. ним отримано повідомлення про необхідність прибути за трудовою книжкою у зв"язку із звільненням і саме з цього часу - 12.07.2007р. позивач повинен був дізнатися 5. про порушення свого суб"єктивного права, у зв"язку з чим з цього часу, як вважає суд, має обчислюватись строк на звернення за судовим захистом. Позов же подано 23.11.2007р., тобто за спливом і місячного строку для пред"явлення вимог про поновлення на роботі, і тримісячного строку на пред"явлення вимог щодо зміну формулювання причин звільнення, оплату часу вимушеного прогулу. Суд вважає непереконливими доводи позивача, що він тільки 25.10.2007р. узнав про свої порушені права, і не вбачає поважності викладених у поясненнях позивачем причинах, через що відсутні підстави для поновлення строку звернення за судовим захистом із зазначеними позовними вимогами, у зв"язку з чим суд відмовляє в цій частині. Що стосується вимог позивача про зміну формулювання причин звільнення, то, як з"ясовано, позивач, який був прийнятий на роботу 07.05.2007р. з випробним терміном в 2 місяці, до спливу цього строку за власною заявою 22.06.2007р. був звільнений за угодою сторін. Стаття 38 КЗпП України передбачає можливість розірвання трудового договору за власним бажанням працівника, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, проте, у випадку укладення такого договору на невизначений строк. Адже, суд вважає, що дана правова норма не розповсюджується на конкретні спірні правовідносини, оскільки із позивачем не укладався трудовий договір на невизначений строк. А зазначені підстави в обгрунтування вимог в цій частині як то нездійснення розрахунку при звільненні мали місце поза межами висловлення у заяві бажання звільнитись за угодою сторін і не знайшли свого підтвердження в частині наявності вини роботодавця. Тому, вимоги позивача в частині зміни формулювання причин звільнення зі ст. 36 п. 1 КЗпП України на ст. 38 ч. 3 КЗпП України не грунтуються на вимогах законодавства і не підлягають задоволенню. У зв"язку з наведеним не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення вихідної допомоги за ст. 44 КзпП України, яка передбачає обов"язок роботодавця здійснити таку виплату за умови звільнення працівника за ст. 38 ч. 3 КЗпП України у зв"язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю. Заявляючи позовні вимоги про поновлення на роботі, позивач вказує на вищезазначені підстави, що вже вмотивовані судом в даному рішенні, а також на його звільнення всупереч чинному законодавству в період лікарняного. Проте, суд вважає доводи позивача в цій частині не обгрунтованими, оскільки таке формулювання не узгоджується з положеннями ст. 40 ч. 3 КЗпП України, якою регламентовано заборону звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, але ж з підстав звільнення з ініціативи власника. В даному ж випадку зі [PERSON] мало місце звільнення на загальних підставах припинення трудового договору - за угодою сторін за власною заявою позивача, поданою власноруч в останній день лікарняного 22.06.2007р. Тому зазначена заборона не поширюється на звільнення в даному випадку [PERSON] У зв"язку з викладеним, за відсутністю порушень з боку відповідача законодавства про працю, що регулює звільнення, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині поновлення на роботі і стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Досліджуючи обставини справи щодо оплати праці позивача, суд з"ясував наступне. З розрахункових документів, довідки установи банку вбачається, що позивачеві за травень 2007р., беручи до уваги посадовий оклад 560грн., встановлений штатним розкладом, і кількість відпрацьованих днів 17 за п"ятиденним робочим тижнем згідно з табелем обліку використання робочого часу (а.с. 77), в повному обсязі нараховано і зачислено до виплати за відрахуваннями обов"язкових платежів суму заробітку у розмірі 1322,21грн. (а.с. 46, 81, 93). Дана сума 13.06.2007р. згідно із розпорядженням ТОВ "ТД "Амстор" перерахована на особовий рахунок працівника у філії "Головне управління промінвестбанку в Донецькій області", про що свідчить довідка установи банку (а.с. 81). При звільненні у червні 2007р. нараховані суми розрахунку: оплата за роботу у червні 2007р. за 8 р.д. по окладу в сумі 224грн., оплата тимчасової непрацездатності за 8 днів у сумі 141,50грн., компенсація за невикористані 3 дні відпустки 109,32грн., а всього нараховано 474,82грн., що до сплати після утримання обов"язкових платежів складає 398,74грн. (а.с. 46, 94). Із врахуванням змісту положень ст. 97 КЗпП України розмір премії кожному працівнику не є фіксованою сумою та щомісячно має визначатись за результатами роботи окремого працівника у 6. відповідності з Положенням про преміювання працівників ТОВ "Торгівельний будинок "Амстор" (а.с.149-153). Як встановлено, у червні 2007 р. безпосередній керівник позивача за результатами його роботи не надав відповідного подання, в наказ про преміювання [PERSON] не включався та премія йому не нараховувалась, що не суперечить п. 3.1. вищеназваного локального акту підприємства. Отже, розрахунок, здійснений в економічному обгрунтуванні позивача, премії за червень 2007р. у сумі 1405,12грн., виходячи як з вихідних даних з конкретного розміру премії за травень 2007р. (а.с. 42-45), не є обгрунтованим і не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. В ході судового вирішення спору не встановлено роботи позивача в надурочний і нічний час. Так, за табелем обліку робочого часу він працював за п"ятиденним робочим тижнем з тривалістю робочого дня 8 годин у травні 17 днів, у червні 8 днів (а.с. 77-78). Доводи представника відповідача з приводу наявності такого графіку роботи і робочого часу позивачем, який посилався на 12-тигодинний робочий графік, не спростовані. А тому вимоги [PERSON] з приводу стягнення коштів за надурочний і нічний час не грунтуються на фактичних обставинах і не підлягають задоволенню. Інспекцією Держнаглядпраці в ході перевірки 25.12.2007р. не встановлено понаднормових, аніж визначено табелем обліку використання робочого часу, робіт (а.с. 96-97). Проведеною перевіркою Територіальною державною інспекцією праці у Донецькій області згідно із актом № 05-01-036/0071 від 25.12.2007р. і за додатковою перевіркою, що міститься у відповіді № 04-05-С-0421/20-09 від 28.05.2008р., стосовно додержання законодавства про працю за заявою [PERSON] встановлено факт звільнення позивача з посади за ст. 36 п. 1 КЗпП України у відповідності з вимогами чинного законодавства, виплату заробітку за травень 2007р. у сумі 1322,21грн., за червень 2007р., заробітку із врахуванням лікарняних, компенсації за невикористану відпустку в сумі 398,74грн., депонування заробітної плати [PERSON] 26.06.2007р. у зв"язку з відмовою позивача від отримання розрахунку і трудової книжки, листування підприємства з позивачем із запрошенням щодо отримання розрахунку і трудової книжки, понаднормових робіт та залучення позивача до роботи у нічний час не встановлено (а.с. 96-97). Компенсація звільненому працівнику [PERSON] за невикористану відпустку, тривалістю в 3 дні обрахована ТОВ "ТД "Амстор", зважаючи на середній заробіток, обчислений за період роботи позивача на підприємстві, в сумі 109,32грн. вірно і суд погоджується з цим розрахунком (а.с. 82, 91-92, 155). А доводи позивача з приводу виплати компенсації, що має складати в сумі 631,80грн., по даній позиції позовних вимог не є обгрунтованими і не підлягають задоволенню. За випискою карти хворого [PERSON], листа непрацездатності № 733857 вбачається, що він поступив на стаціонарне лікування 12.06.2007р., на лікарняному перебував з 13.06.2007р. по 22.06.2007р., стати до роботи 23.06.2007р. (а.с. 5, 88-89). Втім, нарахування лікарняного адімністрація підприємства здійснила не в повному обсязі. Так, як встановлено, на час настання страхового випадку загальний стаж трудової діяльності, що відомо з трудової книжки, особової картки працівника [PERSON] [NUMBER] (а.с. 66-67), оформленої при прийнятті на роботу, складав понад 8 років, а саме 25р.10м.4д., тобто сума сплати за цією позицією повинна була нараховуватися у розмірі 100% від середньої заробітної плати. Але за внесеними даними до лікарняного листа, розрахункових і платіжних документів вбачається, що за 8 днів лікарняного у червні 2007р. призначено розмір страхових виплат у 80%, із розрахунку середньоденного заробітку в розмірі 22,11грн., що у грошовому виразі до виплати склало 141,50грн. (88,44грн.+53,06грн.) (а.с. 90). В ході судового вирішення спору відповідачем, зважаючи на помилку у розрахунку лікарняного, згідно із приписом Держнаглядпраці від 28.05.2008р. (а.с. 141), здійснено правильний розрахунок нарахованої суми 100% оплати лікарняного в розмірі 176,85грн. (за 5дн. за рахунок соц.страх. в сумі 110,55грн. + за 3дн. оплачених підприємством в сумі 66,30грн.) і доплату лікарняних в сумі 29,90грн. після обов"язкових утримань (176,85-141,5=35,35грн. нарах.), що вбачається з розрахункового листка за травень 2008р. і підпису позивача у вставному листі до платіжної відомості № АМG-000198 (а.с. 143, 154-155). Позивач в судовому засіданні не заперечував отримання ним 05.06.2008р. суми доплати лікарняного. Економічний розрахунок позивача 8 днів лікарняних у червні 2007р., що мають бути 7. оплачені на погляд позивача у сумі 1569,92грн., суд вважає не обгрунтованим. Зважаючи на викладене, враховуючи положення ст. 117 ч. 2 КЗпП України, підстави для задоволення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні відсутні, у зв"язку з чим суд в даній частині позову відмовляє. Вимоги позивача про стягнення упущеного доходу від бесплатних сніданків у зв"язку із незаконним звільненням в сумі 5809,05грн., не підлягають задоволенню, оскільки ці вимоги не є фінансово обгрунтованими (а.с. 47), будуються на суб"єктивній економічній оцінці позивача, як з"ясовано, харчування працівників під час їх роботи здійснюється за рахунок підприємства без утримання або відрахувань будь-яких грошових сум на ці цілі із заробітної плати, а факт незаконності звільнення не підтверджений в ході вирішення справи і спростований зібраними по справі доказами. Тому за відсутності причинного зв"язку суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в даній частині. Враховуючи оплату праці відповідачем в повному обсязі, в тому числі нарахування і доплату лікарняних в ході судового розгляду, необгрунтованість економічного розрахунку позивачем стягуваних сум, суд ввважає, що в задоволенні позову в частині стягнення грошових сум слід відмовити. Суд, дослідивши всі обставини справи справи, права і обов"язки сторін, відмовляє позивачеві в задоволенні позову по суті за безпідставністю вимог. За неогрунтованості позову по суті за основними вимогами, у зв"язку з дотриманням роботодавцем вимог трудового законодавства, не доведеності порушень прав позивача з боку відповідача, суд відмовляє в задоволенні іншої супутної вимоги про відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з позивача підлягає стягненню сума витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді в сумі 7,50грн. На підставі ст.ст. 36 ч. 1 п. 1, 47-48, 110, 116, 117, 232, 233, 235, 238 КЗпП України, Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992р. (з подальшими змінами),

Outcome: dismissed