Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-27 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача з проханням винести рішення про усунення перешкод в користування житловим будинком, розташованим в [ADDRESS], посилаючись на те, що 30 березня 1991 року вона уклала шлюб з відповідачем по справі. Від спільного життя сторони по справі мають доньку [PERSON], [INFO]. Під час спільного життя, 21 серпня 1992 року сторони по справі придбали одинадцять двадцятих частин житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] , де на даний час прописані. 22 червня 2007 року відповідач по справі вигнав позивачку з донькою з будинку і вона була змушена звернутись до суду з позовом про розірвання шлюбу і 14 листопада 2007 року шлюб між сторонами був розірваний, але до цього часу відповідач по справі не допускає їх з донькою до будинку в якому вони приписані тому для захисту своїх прав змушена звертатися до суду. Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені в позові, додавши, що на час розгляду справи придбала будинок але останній знаходиться у занедбаному стані а проживати з донькою, яка закінчує школу немає місця та змушена проживати біля родини старшого сина. Відповідач спільно із представником у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначивши, що позивачку він не виганяв з будинку, остання добровільно вибралася, що можуть підтвердити свідки, в судовому порядку не вирішено питання розподілу їх будинку а тому вважають підстав для усунення перешкод немає. Свідок [PERSON]. в судовому засіданні посвідчила, що бачила як позивачка сама добровільно вивезла особисті речі із будинку по В.Василевької, відповідач не заважав так як отримав 15 діб адмінарешту, 22 червня 2007 року приїхав до будинку сторін дільничий та бігав за відповідачем, що за стосунки у подружжя їй невідомо. Заслухавши думку сторін, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, відповідно до ст. ст. 60,68 СК України, ст..ст. 155-156 ЖК України, ст.. 391 ЦК України суд вважає позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних обставин. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Будинок [ADDRESS] в якому проживає відповідач належить відповідачу, відповідно до договору купівлі-продажу 11\20 частини жилого будинку між [PERSON]- першою дружиною відповідача та [PERSON] - відповідачем по справі, який ніким не оспорювався. Сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 30 березня 1991 року . Від спільного життя мають доньку [PERSON], [INFO].(а.с.5-16,44) Таким чином під час спільного життя сторони по справі придбали одинадцять двадцятих частин житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS], яка відповідно до положень ст.. 60,61 СК України є спільною сумісною власністю подружжя. Шлюб розірвано згідно свідоцтва про розірвання шлюбу 14 листопада 2007 року. Питання про розподіл спільного сумісного майна подружжя ні в добровільному, ні в судовому порядку не вирішувалося. Позивачка спільно із неповнолітньою донькою сторін зареєстрована в спірному будинку. Посилання відповідача, що позивачка добровільно вибралася з будинку як і пояснення свідка [PERSON]. спростовуються як поясненнями позивачки, яка продовжує бути зареєстрована у зазначеному будинку та матеріалами адміністративних справ оглянутих в судовому засіданні відносно відповідача [PERSON] та до якого на підставі заяви [PERSON] - позивачки викликано працівників міліції та [PERSON] на підставі постанов Новоукраїнського районного суду притягнено до адміністративної відповідальності іза ст.. 185 КУпАП у вигляді адміністративного арешту строком на 12 діб з 25 червня 2007 року, в порушенні кримінальної справи за фактом нанесення тілесних ушкоджень дружині [PERSON] відмовлено та за ст.. 173-2 ч.1 КУпАП у вигляді штрафу в сумі 30 гривень (а.с.48-55). Заперечення відповідача, що позивачка не має право на користування житловим приміщенням є такими, що не ґрунтуються на законі, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Крім того у разі припинення сімейних відносин з власником будинку колишні члени його сім'ї не втрачають право користування займаним жилим приміщенням і не набувають відповідно до вимог ст. 158, 168 ЖК України статусу наймачів, з якими допускається розірвання договору найму. Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом. Виселення членів сім'ї власника жилого приміщення допускається тільки у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України, відповідно до вимог якої, якщо наймач, члени його сім”ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ним в одній квартирі, будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця провадиться без надання іншого жилого приміщення. Докази та посилання позивачки що вона вимушено покинула будинок через погрози та порушення правила співжиття відповідають фактичним обставинам. Враховуючи викладене, та те, що позивачка на законних підставах набула право користування житловим будинком та надвірними спорудами, іншого придатного місця для проживання немає, разом із неповнолітньою донькою, яка закінчує навчання в школі проживає в будинку сина - [ADDRESS] (а.с.40). Відповідно до ст.ст. 150,156,161 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку) користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Отже, позовні вимоги, щодо усунення перешкод в користуванні спірним домоволодінням є обґрунтованими та доведеними у судовому засіданні, у зв'язку з чим підлягають задоволенню. Враховуючи ч. 1 ст. 88 ЦПК України, встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, тому на користь позивачки підлягають стягненню 16 гривень.

Outcome: approved