Jurisdiction: civil
Date: 2008-07-10 00:00:00

04 липня 2008 року виконавчий комітет Іллічівської міської ради звернувся до Іллічівського міського суду з вказаним позовом( А.С.2-3). Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до плану роботи на перший квартал 2008 року, на підставі направлень від 13 березня 2008 року № 258, № 259; від 14 квітня 2008 року № 386; від 15 квітня 2008 року № 387, виданих начальником КРУ в Одеській області, ревізійною групою проведена ревізія фінансово-господарської діяльності виконавчого комітету Іллічівської міської ради за період з 01.01.2005 року по 01.03.2008 року. Ревізією КРУ було встановлено, що на підставі розпоряджень Іллічівського міського голови від 07.04.2005 року № 248 та від 01.01.2006 року № 7, відповідачу проводилась компенсація за використання особистого автотранспорту для службових поїздок, що суперечить вимогам абз. 2 п. 4 Наказу Міністерства фінансів України та Міністерства економіки України «Про затвердження норм коштів на представницькі цілі, рекламу та виплату компенсації за використання особистих легкових автомобілів для службових поїздок та порядок їх витрачання» від 12.11.1993 року № 88, а саме компенсація за використання особистих легкових автомобілів для службових поїздок виплачується керівним працівникам підприємств, установи (керівник підприємства, установи, його заступники). Таким чином, за період з 01.04.2005 року по 01.06.2006 року йому (відповідачу) зайво компенсовано коштів у сумі 5317,09 гривень, у тому числі за 9 місяців 2005 року - в сумі 3508,40 гривень, за 5 місяців 2006 року - в сумі 1808,69 гривень. За таких обставин він (позивач) вимушений звернутись до суду із зазначеним позовом. В судовому засіданні при попередньому слуханні справи представник позивача підтримав заявлені вимоги та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та заперечував проти його задоволення, посилаючись на те, що порушення фінансової дисципліни з приводу виплати йому (відповідачу) компенсації за використання власного автомобілю сталося не з його (відповідача) вини, оскільки ця компенсація була встановлена за одноособовою ініціативою позивача. Заслухавши представника позивача, відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, за слідуючими підставами. Судом встановлено, що згідно Акту ревізії фінансово-господарської діяльності виконавчого комітету Іллічівської міської ради за період з 01.01.2005 року по 01.03.2008 року, складеного Контрольно-ревізійним управлінням в Одеській області, на підставі розпоряджень Іллічівського міського голови від 07.04.2005 року № 248 та від 01.01.2006 року № 7 [PERSON] проводилась компенсація за використання особистого автотранспорту для службових поїздок ( а.с.8-14). Вказаним Актом встановлено, що відповідач порушив вимоги спільного наказу Міністерства фінансів України та Міністерства економіки України «Про затвердження норм коштів на представницькі цілі, рекламу та виплату компенсації за використання особистих легкових автомобілів для службових поїздок та порядок їх витрачання» від 12.11.1993 року № 88. Згідно приписів, закріплених в постанові КМ України від 20.04.2006 року «Про затвердження Порядку проведення інспектування державною контрольно-ревізійною службою»,винна особа - це посадова та матеріально відповідальна особа, з вини якої порушено законодавство під час проведення фінансово-господарських операцій. Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Актом ревізії фінансово-господарської діяльності не були встановлені обставини, за якими з вини [PERSON] було завдано шкоди виконавчому комітету Іллічівської міської ради. Крім того, з матеріалів справи безперечно вбачається, що компенсація відповідачу витрат за використання власного автомобілю проводилось за одноособовою ініціативою позивача на підставі розпоряджень міського голови від 07.04.2005 року №248 та від 13.01.2006 року №7. Зазначаючи про нанесену матеріальну шкоду у розмірі 5317,09 гривень ні КРУ в Одеській області, ні позивач не врахували, що із вказаної суми, відповідно до розпорядження міського голови від 14.10.2005 року №852 та довідки від 04.07.2008 року №53, компенсувались витрати на використання власного автомобіля іншій посадовій особі виконавчого комітету Іллічівської міської ради. Намагання стягнути з відповідача шкоду, заподіяну виконавчому комітету Іллічівської міської ради у повному її розмірі є порушенням норм чинного трудового законодавства України. Так, у ст. 130 Кодексу законів про працю України закріплена норма, згідно якої працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Приписами ст. 134 КЗпП України встановлюються випадки, коли працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Враховуючи те, що вина відповідача щодо нанесення матеріальної шкоди в межах і порядку, передбачених законодавством не встановлена, письмовий договір з відповідачем про повну матеріальну відповідальність не укладався та відповідно до законодавства на відповідача не покладалась повна матеріальна відповідальність за шкоду, заподіяну позивачу при виконанні трудових обов'язків, тому вимога стосовно стягнення з відповідача коштів у повному розмірі шкоди, тобто 5317,09 гривень є незаконною. Отож, приймаючи до уваги вищенаведене, оцінюючи надані документальні докази та викладені у судових засіданнях доводи сторін в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed