Jurisdiction: civil
Date: 2008-07-07 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до приватного підприємця [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Судом до участі у справі в якості співвідповідача був залучений [PERSON]. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали і пояснили, що 4.10.2006 року на автодорозі м.Гола Пристань - с.Залізний Порт, з вини водія автомобіля КАМАЗ-55102 держ.[NUMBER], який належав на праві приватної власності приватному підприємцю [PERSON], сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок чого автомобіль ВАЗ-21099 держ.[NUMBER] під керування позивача отримав технічні пошкодження. Сам позивач теж отримав тілесні ушкодження у вигляді забою стегон та забою поясничної області. Вина [PERSON] у вчиненні ДТП підтверджується постановою Голопристанського районного суду від 20.12.2006 року, якою закрите провадження відносно відповідача за закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності, однак, в описовій частині постанови вказано, що ДТП сталось саме з вини водія автомобіля КАМАЗ. Крім того, 20.12.2006 року відносно позивача теж було закрите провадження у зв'язку з відсутністю в його діях складу правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Позивач просить стягнути з відповідачів матеріальні збитки, викликані пошкодженням автомобіля ВАЗ-21099 у сумі 19351 грн.36 коп., витрати на проведення автотоварознавчої експертизи у сумі 266 грн.88 коп., ксерокопіювання документів у сумі 23 грн.50 коп., витрати на юридичну допомогу у сумі 800 грн., моральну шкоду, спричинену фізичним болем та нервовив стресом у сумі 5000 грн., а також витрати по сплаті судового збору та збору на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Відповідачі [PERSON],[PERSON] та їх представник [PERSON] позовні вимоги не визнали та пояснили, що 4.10.2006 року [PERSON], керуючи автомобілем КАМАЗ, здійснював маневр повороту наліво, намагаючись заїхати на територію приватного підприємства “Фіночко” в с.Нова Збур'ївка, Голопристанського району, Херсонської області. Перед здійсненням повороту, водій автомобіля КАМАЗ завчасно знизив швидкість, ввімкнув показник повороту та зайняв крайнє ліве положення, так як його автомобіль мав причеп і з-за своїх габаритів потребував досить тривалої підготовки для здійснення маневру. Однак, рухаючийся на великій швидкості позаду автомобіль ВАЗ-21099 під керуванням позивача, став здійснювати маневр обгону, внаслідок чого сталась дорожньо-транспортна пригода. Відповідачі вважають, що причиною ДТП було порушення вимог Правил дорожнього руху [PERSON], який рухався в населеному пункті з перевищенням максимально допустимої швидкості, не обрав безпечну відстань до КАМАЗ, який рухався попереду, намагався здійснити обгін транспортного засобу, який за допомогою показчиків повороту завчасно попереджував про здійснення маневру повороту наліво. Крім того, відповідачі пояснили, що працівниками ДАІ, які прибули на місце події було складено два протоколи. Один стосовно позивача, а інший стосовно відповідача. Обидва протоколи надійшли до суду і розглядались одночасно. Під час судового розгляду, взагалі не опитувались ніякі свідки ДТП і тому, не зрозуміло, з яких міркувань суддя надав перевагу поясненням позивача, а не відповідача [PERSON] Внаслідок поверхової перевірки, 20.12.2006 року Голопристанським судом було винесено постанову про закриття відносно [PERSON] справи за закінченням строку накладення адміністративного стягнення по ст.124 КупАП. Однак, в описовій частині постанови робиться висновок про порушення [PERSON] вимог п.10.1 Правил дорожнього руху України, яке виразилось у тому, що [PERSON] ніби-то не впевнився у безпечності здійсненні маневру для інших учасників руху, що і стало причиною ДТП. Не погоджуючись з постановою суду, [PERSON] направив до Апеляційного суду Херсонської області апеляційну скаргу через Голопристанський районний суд. Однак, чомусь, його апеляційна скарга до Апеляційного суду не дійшла. Незважаючи на це, відповідачі вважають, що насправді, факт порушення [PERSON] Правил дорожнього руху не встановлений, так як провадження по справі закрите у зв'язку зі спливом строку притягнення особи до адміністративної відповідальності. Тобто, суд фактично не проводив належним чином перевірку. Враховуючи вищенаведене, відповідачі просять відмовити в задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, проаналізувавши матеріали цивільної справи та матеріали справи про адміністративне правопорушення №3-2/2007 відносно [PERSON] за ст.124 КупАП та матеріали справи про адміністративне правопорушення №3-3/2007 відносно [PERSON] за ст.124 КУпАП, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог за наступних підстав. Згідно п.1 ч.1 ст. 1188 Цивільного кодексу України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі, з вини іншої особи, відшкодовується виною особою на загальних підставах. Відповідно до п.2 ч.1 ст.1188 ЦК України, за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується. В судовому засіданні встановлено, що 4.10.2006 року на автодорозі м.Гола Пристань - с.Залізний Порт сталось зіткнення автомобіля КАМАЗ-55102 держ.[NUMBER] під керуванням [PERSON] з автомобілем ВАЗ-21099 держ.[NUMBER] під керування [PERSON] ДТП відбулось під час здійснення автомобілем ВАЗ-21099 обгону автомобіля КАМАЗ, який повертав ліворуч. Працівниками ДАІ було складено два адміністративні протоколи за ознаками ст.124 КупАП, як відносно [PERSON], так і відносно [PERSON] Зокрема, відносно [PERSON] працівником ДАІ [PERSON] був зроблений висновок про порушення ним п.12.1, щодо не обрання безпечної швидкості руху та п.14.2 “б”, щодо заборони здійснення маневру обгону у випадку, якщо водій автомашини, яка рухалась попереду, подав сигнал повороту наліво. В протоколі, складенім відносно [PERSON] зазначалось, що ним порушені вимоги п.10.1 Правил, щодо забезпечення безпеки іншим учасникам дорожнього руху при зміні напрямку руху. Крім того, в протоколі вказувалось, що [PERSON] порушив п.10.4 Правил дорожнього руху. Однак, в чому саме полягало порушення вимог вказаного пункту в протоколі не зазначалось. 20.12.2006 року постановою судді Голопристанського районного суду провадження по справі відносно [PERSON] було закрите у зв'язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення. Відносно [PERSON] провадження по справі було закрите у зв'язку з відсутністю в його діях складу правопорушення. В описовій частині вищевказаних постанов зазначено, що дорожньо-транспортна пригода сталась з вини [PERSON], який, повинен був пересвідчитись, що не створює своїм маневром повороту перепон для водія автомобіля ВАЗ-21099. В обґрунтування своїх вимог, позивач [PERSON], посилаючись на ст.61 ЦПК України, зазначив, що факт порушення гр.[PERSON] Правил дорожнього руху встановлений судом під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, тому не підлягає доказуванню під час розгляду даної цивільної справи. Крім того, позивач вказує, що постановою суду по адміністративній справі визнано відсутність в його діях складу правопорушення, передбаченого ст.124 КупАП. З огляду на вищенаведене, дорожньо-транспортна пригода трапилась цілком з вини водія автомобіля КАМАЗ, тобто з вини [PERSON] Суд не погоджується з вищевказаними ствердженнями позивача за наступних підстав. Згідно з ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В даному випадку, постановою суду від 20.12.2006 року провадження по адміністративній справі відносно [PERSON] закрите. Тобто, в рішенні суду по адміністративній справі не встановлено факт вчинення [PERSON] правопорушення, передбаченого ст.124 КупАП. Стаття 124 КупАП є бланкетною, тобто відсилає до інших норм права, в даному випадку до Правил дорожнього руху України. В протоколі про адміністративне правопорушення, складеному відносно [PERSON] зазначено, що він порушив п.12.1, тобто, не обрав безпечної швидкості руху та п.14.2 “б”, не впевнився перед початком здійснення обгону, що водій автомашини, яка рухалась попереду, подав сигнал повороту наліво. В постанові суду від 20.12.2006 року про закриття провадження по справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за відсутності в його діях події і складу адміністративного правопорушення взагалі не згадується про п.12.1 та п.14.2 “б” Правил дорожнього руху. Тобто, суд не перевіряв питання дотримання [PERSON] вимог вищевказаних пунктів Правил дорожнього руху та не дав правової оцінки фактам, викладеним у протоколі про адміністративне правопорушення. З огляду на вищенаведене, а також на те, що відповідно до п.7 ст.247 КупАП, суд, при закінченні на час розгляду справи, строків, передбачених ст.38 КупАП, не має права продовжувати провадження по справі, в повинен відразу його закрити, суд не погоджується зі ствердженням позивача та його представника про встановлення рішенням суду, яке набрало законної сили, факту відсутності в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КупАП, так як фактично, судом не перевірялось питання дотримання [PERSON] вимог п.12.1 та п.14.2 “б” Правил дорожнього руху України та не встановлювалось причинного зв'язку між діями водіїв та дорожньо-транспортною пригодою, що виключає в даному випадку можливість застосування ч.3 та ч.4 ст.61 ЦПК України. На підставі аналізу зібраних під час судового розгляду даної цивільної справи доказів, суд вважає, що дорожньо-транспортна пригода відбулась з вини позивача за наступних підстав. Допитаний під час судового слухання справи відповідач [PERSON] пояснив, що під'їжджаючи на автомобілі “КАМАЗ” до бази приватного підприємця [PERSON], він, враховуючи значні габарити свого транспортного засобу (вантажний автомобіль з причепом), завчасно, метрів за 150 до повороту, зайняв крайнє ліве положення на своїй смузі руху, розпочав знижувати швидкість та ввімкнув сигнал показчика повороту наліво. Автомобіль позивача знаходився метрів за 300 від автомобіль [PERSON] Позивач ні в судовому засіданні, ні під час провадження по справі про адміністративне правопорушення не спростовував вищевказані факти, лише зазначив, що не бачив сигналу показчика повороту на причепі. Однак, допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON], а також працівник ДАІ [PERSON] підтвердили, що на автомобілі “КАМАЗ” були справні та працювали як основні так і додаткові показчики поворотів. Таким чином, суд вважає необґрунтованими ствердження позивача про те, що він не бачив показчиків повороту на автомобілі, який рухався попереду. Відповідно до п.10.1 Правил дорожнього руху України, водій, перед зміною напрямку руху, повинен впевнитись у безпечності маневру для інших учасників дорожнього руху. [PERSON] пояснив, що ввімкнув сигнал показчика повороту наліво та зайняв крайнє ліве положення на своїй смузі руху коли між його автомобілем та автомобілем ВАЗ-21099 була відстань близько 300 метрів. [PERSON] в своїх поясненнях працівникам ДАІ теж зазначив, що у свою чергу ввімкнув лівий показчик повороту та розпочав маневр обгону, тобто виїхав на зустрічну смугу, знаходячись за 300 метрів до автомобіля КАМАЗ. Враховуючи значну відстань між транспортними засобами на момент початку здійснення ними маневрів, суд вважає, що дії водія автомобіля “КАМАЗ” [PERSON] відповідали вимогам п.10.1 Правил дорожнього руху України і не створювали небезпеки або перешкод іншим учасникам дорожнього руху за умови дотримання ними Правил. Водій автомобіля ВАЗ-21099 мав можливість завчасно повернутись на свою смугу руху та зменшити швидкість, що дозволило-б уникнути ДТП. Крім того, дії [PERSON] відповідали вимогам п.10.4 Правил дорожнього руху, відповідно до якого водій, що виконує поворот ліворуч з відповідного крайнього положення на проїжджій частині даного напрямку, повинен дати дорогу зустрічним транспортним засобам, а при виконанні цих маневрів не з крайнього лівого положення на проїзній частині - і попутним транспортним засобам. Тобто, в данній дорожній обстановці, автомобіль КАМАЗ мав перевагу перед автомобілем ВАЗ-21099 і не повинен був надавати дорогу транспортному засобу, який рухався у попутному напрямку. Відповідно до п.14.2 “б” “Правил дорожнього руху України”, [PERSON] перед початком обгону зобов'язаний був переконатись, що водій автомобіля “КАМАЗ” не подав сигнал про намір повороту наліво. Позивач не навів суду доказів, що водій автомобіля “КАМАЗ” не подав вказаного сигналу. І навпаки, відповідач [PERSON], а також свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що на автомобілі “КАМАЗ” сигнали повороту працювали. Таким чином, суд вважає, що позивачем [PERSON] були порушені вимоги п.14.2 “б” Правил дорожнього руху України” і між діями позивача та дорожньо-транспортною пригодою є прямий причинний зв'язок. Крім того, допитаний під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, [PERSON] пояснив, що рухався в населеному пункту зі швидкістю 80-90 км/годину, тобто порушив вимоги п.12.4 Правил дорожнього руху, перевищивши максимально допустиму швидкість руху Вказане порушення, хоча і не перебуває у прямому причинному зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою, однак, на думку суду, суттєво вплинуло на здатність водія належним чином відреагувати на зміну дорожньої обстановки. Відповідно до ч.2 ст.27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог та заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання. У своїй заяві позивач стверджував, що діями відповідачів йому спричинена матеріальна шкода, яка полягає у пошкодженні автомобіля. Однак, під час судового розгляду справи виявилось, що автомобіль ВАЗ-21099, яким керував позивач під час ДТП йому не належить, що поставило під сумнів правомірність звернення [PERSON] до суду з вимогою про стягнення на його користь вищевказаних збитків. Будучи зобов'язаний судом надати оригінал доручення на право керування автомобілем, або іншим чином підтвердити правомірність свого звернення до суду, позивач в судове засідання не з'явився, ніяких документів ні особисто, ні через свого представника в розпорядження суду не надав. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON], в частині відшкодування матеріальної шкоди, крім вищевказаних підстав, не підлягають задоволенню також у зв'язку з їх необґрунтованістю.

Outcome: dismissed