Jurisdiction: civil
Date: 2008-06-08 00:00:00

В січні 2008 року позивач звернувся до суду з позовом до Підприємства “Профінформ” ФПУ, [PERSON] про захист честі, гідності і ділової репутації та стягнення 100000 грн. моральної шкоди. В ході розгляду справи за клопотанням відповідача [PERSON] залучено до участі у справі Первинну профспілкову організацію ДП Завод “Арсенал” як співвідповідача; з ініціативи суду залучено до участі у справі як співвідповідача [PERSON] - особу відповідальну за підготовку сторінки, на якій міститься опублікована стаття. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 26 жовтня 2007 року в газеті “Профспілкові вісті” номер № 41(400) (видавник - Підприємство “Профінформ” ФПУ) опублікована стаття голови об'єднаного профкому об'єднаної організації ДП “Завод Арсенал” [PERSON] під назвою [INFO], яка за своїм змістом не відповідає дійсності, порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача. В судовому засіданні представник позивача уточнила позовні вимоги та виклала текст спростування відомостей, які просить визнати такими, що не відповідають дійсності та просить позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Позивач посилається на те, що в зазначеній публікації розповсюджена інформація, яка не відповідає дійсності та викладена неправдиво, порочить його честь, гідність та ділову репутацію, зокрема, вислови: “…ще з 2001 року не втихають пристрасті, які спричинили намагання керівництва Українського науково-практичного центру ендокринної хірургії (директор - [PERSON]) заволодіти медико-санітарною частиною (МСЧ) (вул. Кловський узвіз, 13а) ”; “…апетити директора центру із року в рік стали зростати, і він, постійно ігноруючи моральні, правові та етичні норми, грубо перекручуючи факти стосовно роботи нашої МСЧ, розпочав атаку з метою заволодіння заводським “цехом здоров'я”…”; “Орендуючи в різні роки від 100 до 600 кв. м., центр ендокринної хірургії, що формально є державною установою, а по суті-комерційною, адже надає платні медичні послуги, платив заводу оренду всіх площ … 1 гривню на рік! Тому не дивно, що пан [PERSON] придбав гарні меблі, сучасне медичне обладнання.”; “Головне для них - загарбати побільше дорогої печерської землі!”. Неправдива інформація на сторінках газети “Профспілкові вісті” спричинила суттєві зміни в його відносинах зі співробітниками, колегами, іншими людьми, у життєвих і трудових стосунках, призвела до штучного приниження його престижу, авторитету. Принижує ділову репутацію позивача в громадській думці з точки зору додержання законів, ставить під сумнів його професійні якості та якості керівника. Просив спростувати зазначені відомості в тому порядку, в якому вони були поширені і відшкодувати заподіяну йому моральну шкоду в розмірі 100000 грн., провівши стягнення грошової компенсації за заподіяну моральну шкоду з Підприємства «Профінформ» ФПУ та [PERSON] у солідарному порядку. В судовому засіданні представник позивача підтримала уточнені позовні вимоги в повному обсязі та просить їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідачка [PERSON] та її представник позовні вимоги не визнали, просять в їх задоволенні відмовити, посилаючись на безпідставність позовних вимог, на те, що оспорювані позивачем висловлювання є обґрунтованими і істинними, оскільки базуються на письмових документах та доказах, наданих суду. Стосовно позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, вважають, що суду не надано жодного доказу стосовно заподіяння самої шкоди, та не надано обґрунтування визначення розміру заподіяної шкоди. З огляду на викладене просять відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача Первинної профспілкової організації ДП Завод “Арсенал”, просить в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на безпідставність та недоведеність позовних вимог. Представник відповідача Підприємства “Профінформ” ФПУ в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просить в їх задоволенні відмовити посилаючись на безпідставність позовних вимог, на те, що друковані засоби масової інформації є вільними. Відповідно до ст. 34 Закону України “Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні” всі громадяни України, юридичні особи і державні органи відповідно до статті 9 Закону України “Про інформацію” мають право на оперативне одержання через друковані засоби масової інформації публічно поширюваної інформації про діяльність державних органів і організацій, об&cent;єднань громадян та їх посадових осіб, а також інших відомостей, необхідних для реалізації ними своїх прав, свобод і законних інтересів, здійснення завдань і функцій. Одночасно, відповідно до ст. 47-1 Закону України “Про інформацію” ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Обмеження у поширенні оціночних суджень Європейським судом з прав людини, рішення яких мають для України прецедентний характер, визнається порушенням самої свободи поглядів. Крім того, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, журналісти користуються свободою вираження, яка допускає певний рівень перебільшення або, навіть, провокації. Одночасно зазначає, що редакція та журналіст не несуть відповідальність за публікацію відомостей, які не відповідають дійсності, принижують честь і гідність громадян і організацій, порушують права і законні інтереси громадян або являють собою зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової інформації і правами журналіста, якщо ці відомості одержано від інформаційних агентств або засновника (співзасновника) (п. 1 ч. 1 ст. 42 Закону України “Про друковані засоби масової інформацію (пресу) в Україні”). Відповідачка [PERSON] та її представник позовні вимоги не визнали, просять в їх задоволенні відмовити. Суд, вислухавши пояснення учасників судового процесу, показання свідків, оголосивши та дослідивши матеріали справи прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 26 жовтня 2007 року в газеті “Профспілкові вісті“ номер № 41(400) опублікована стаття голови об'єднаного профкому об'єднаної організації ДП “Завод Арсенал“ [PERSON] під назвою [INFO] яка містить наступні вислови, в редакції оригіналу: “…ще з 2001 року не втихають пристрасті, які спричинили намагання керівництва Українського науково-практичного центру ендокринної хірургії (директор - [PERSON]) заволодіти медико-санітарною частиною (МСЧ) (вул. Кловський узвіз, 13а) ”; “…апетити директора центру із року в рік стали зростати, і він постійно ігноруючи моральні, правові та етичні норми, грубо перекручуючи факти стосовно роботи нашої МСЧ, розпочав атаку з метою заволодіти заводським “цехом здоров'я”…”; “Орендуючи в різні роки від 100 до 600 кв. м., центр ендокринної хірургії, що формально є державною установою, а по суті-комерційною, адже надає платні медичні послуги, платив заводу оренду всіх площ … 1 гривню на рік! Тому не дивно, що пан [PERSON] придбав гарні меблі, сучасне медичне обладнання”; “головне для них - загарбати побільше дорогої печерської землі! ”. Перший і другий вислови являють собою частину речення, проте їх виокремлення не спотворює змісту, що дає підставу оскаржувати наведені позивачем вислови окремо від цілого речення. Відповідальною особою за підготовку сторінки, на якій міститься вищеназвана стаття є [PERSON] Засновником газети “Профспілкові вісті” є Підприємство “Профінформ” ФПУ. Відповідно до ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні та юридичні особи. Законодавець дає чітке визначення поняттю юридичної особи. Юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Враховуючи те, що газета «Профспілкові вісті» не є юридичною особою, тому суд приходить до висновку, що саме Підприємство «Профінформ» ФПУ є належним відповідачем у справі. Відповідно до ст. 9 Закону України “Про інформацію” передбачено, що всі громадяни України, юридичні особи і державні органи мають право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення та зберігання відомостей, необхідних їм для реалізації ними своїх прав, свобод і законних інтересів, здійснення завдань і функцій. Реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. В ст. 46 Закону України “Про інформацію” зазначено, що інформація не може бути використана для посягання на права і свободи людини. Статтею 68 Конституції України визначено обов'язок кожного громадянина неухильно дотримуватись Конституції України, а також інших законів, не зазіхати на права і свободи інших людей. Аналізуючи вищевказані норми за своїм змістом та враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку, що перед тим, як поширити інформацію щодо особи позивача, відповідачі повинні були вжити певних заходів, щоб перевірити достовірність інформації, яка підлягала розголошенню, та не допустити порушення прав, свобод і законних інтересів позивача. У цивільному кодексі України відсутні роз'яснення, що слід розуміти під терміном “поширення відомостей, які принижують честь, гідність та ділову репутацію”. Такі роз'яснення даються Пленумом Верховного Суду України у Постанові “Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій” від 28.09.1990 року № 7 (із змінами та доповненнями). Пленум роз'яснює, що під поширенням відомостей слід розуміти опублікування їх у пресі, передачу по радіо, телебаченню, з використанням інших засобів масової інформації, викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, а також в іншій формі невизначеній кількості осіб або хоча б одній людині. До відомостей, що ганьблять особу, слід відносити ті з них, які принижують честь, гідність і ділову репутацію громадянина або організації в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співжиття та принципів людської моралі. Суд приходить до висновку про те, що оспорювані позивачем вислови не відповідають дійсності в частині намагання позивача заволодіти заводським “цехом здоров'я». В статті зазначено: “Центр був створений в 1994 році відповідно до Указу Президента, і йому були виділені площі в Дарницькому та Дніпровському районах міста, в лікарні на Червоному хуторі. Але пана [PERSON] це не влаштовувало, йому треба Печерськ! І він, як той хитрий лис із відомої казки, спочатку у нас орендував невеликі площі. Потім апетити директора центру із року в рік стали зростати, і він, постійно ігноруючи моральні, правові та етичні норми, грубо перекручуючи факти стосовно роботи нашої МСЧ, розпочав атаку з метою заволодіти заводським “цехом здоров'я”, як ми називаємо побудовану нашими руками і за наші кошти медико-санітарну частину заводу. Орендуючи в різні роки від 100 до 600 кв.м., центр ендокринної хірургії, що формально є державною установою, а по суті-комерційною, адже надає платні медичні послуги, платив заводу оренду всіх площ … 1 гривню на рік! Тому не дивно, що пан [PERSON] придбав гарні меблі, сучасне медичне обладнання”. Відповідачами не надано доказів достовірності таких тверджень, відсутні будь-які документи та рішення правоохоронних органів, які б свідчили про спроби керівництва Українського науково-практичного центру ендокринної хірургії (директор - [PERSON]) заволодіти медико-санітарною частиною (МСЧ) за адресою м. Київ, вул. Кловський узвіз, 13а. Не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні твердження про те, що “центр ендокринної хірургії формально є державною установою, а по суті-комерційною, адже надає платні медичні послуги” оскільки Український науково-практичний центр ендокринної хірургії, трансплантації ендокринних органів і тканин Міністерства охорони здоров&cent;я України є державною науково-дослідною установою, яка входить до Державного реєстру наукових установ України. Відповідачі також не надали доказів достовірності своїх тверджень про те, що “Головне для них - загарбати побільше дорогої печерської землі!”. Відповідно до ч. 1 ст. 47-1 Закону України “Про інформацію” ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Проте, ч. 2 названої статті вказаний правовий режим не розповсюджується на вислови, що мають характер образи або наклепу. Оціночні судження, які мають місце в оспорюваних позивачем висловах, носять образливий характер, такі як “апетити директора”, “постійно ігноруючи моральні, правові та етичні норми”, “грубо перекручуючи факти”, “розпочав атаку”. Оцінюючі доводи відповідачів щодо меж свободи висловлювань взагалі, та, відносно публічних осіб, зокрема, суд виходить з наступного. Учасники інформаційних відносин зобов'язані відповідно до ст. 44 Закону України “Про інформацію”: поважати інформаційні права інших суб'єктів; використовувати інформацію згідно з законом або договором (угодою); забезпечувати додержання принципів інформаційних відносин, передбачених статтею 5 цього Закону; забезпечувати доступ до інформації усім споживачам на умовах, передбачених законом або угодою; зберігати її в належному стані протягом встановленого терміну і надавати іншим громадянам, юридичним особам або державним органам у передбаченому законом порядку; компенсувати шкоду, заподіяну при порушенні законодавства про інформацію. Відповідно до Конституції України фізична особа має право на повагу до гідності та честі. Частиною 1 ст. 201 ЦК України визначено, що честь, гідність і ділова репутація віднесені до особистих немайнових благ, які охороняються цивільним законодавством. Частиною 2 названої статті передбачено, що відповідно до Конституції України життя і здоров&cent;я людини, її честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно ч. 3 ст. 273 ЦК України діяльність фізичних та юридичних осіб не може порушувати особисті немайнові права. Відповідно до ч. 3, 7 ст. 277 Цивільного кодексу України негативна інформація поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Для того, щоб стверджувати про наявність будь-яких фактів, необхідно мати для цього підстави, які підтверджуються відповідними документами або іншими доказами. Доказів достовірності таких висловів відповідачі суду не подали, оскільки жоден із наданих відповідачами доказів не містять беззаперечних фактів які б дозволили оцінити особу і діяльність [PERSON] як особи, що в особистих цілях намагається заволодіти медико-санітарною частиною на Печерську, головне для нього - загарбати побільше дорогої печерської землі. Аналізуючи обсяг і зміст фактів, які є предметом позовних вимог, суд приходить до висновку, що перелічені факти (відомості) в статті, що стосуються позивача, містять негативний характер, є наслідком власних трактувань відповідачами дій позивача, не відповідають дійсності та принижують честь, гідність та завдають шкоди діловій репутації позивача. Відповідачами та їх представниками в судовому засіданні не надано доказів на спростування доводів позовної заяви. Відповідно до ч. 1 ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Обмеження інформаційного права з метою захисту репутації визнається ч. 3 ст. 34 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії. Зазначена норма відповідає нормі ч. 2 ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, якою передбачено, що захист репутації визнається легітимною метою для обмеження реалізації права вільно поширювати інформацію і ідеї. Відповідно до ст.ст. 297, 299 Цивільного кодексу України кожен має право на повагу його гідності, честі та ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї честі, гідності та ділової репутації. Отже, за змістом наведених приписів чинного законодавства право на спростування має особа, про яку поширено недостовірну інформацію, навіть якщо таке поширення не завдало шкоди її діловій репутації. Крім того, відповідно до приписів ст. 47 Закону України “Про інформацію” порушення законодавства України про інформацію тягне за собою, зокрема, і цивільно-правову відповідальність згідно з законодавством України. Серед порушень цього законодавства у наведеній статті передбачено і поширення відомостей, що не відповідають дійсності. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у цивільному судочинстві позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу. Таким чином, обраний позивачем у цій справі спосіб захисту його порушеного права в частині визнання такими, що не відповідають дійсності, принижують честь, гідність та ділову репутацію; зобов'язання спростувати відомості відповідає способу, що встановлений у статті 277 ЦК України та статті 37 Закону України “Про друковані засоби масової інформацію (пресу) в Україні ”. Про те вимога щодо зобов'язання [PERSON] вибачитись перед позивачем в судовому засіданні за поширення відомостей, які не відповідають дійсності та викладенні в статті [INFO] не може бути предметом задоволення, оскільки така може бути реалізована за наслідками винесення судового рішення та в подальшому потребує організації судового засідання. Також, суд, приходячи до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходить з того, що показання свідків щодо отримання ними платних послуг, не можуть братись до уваги, оскільки такі показання не є доказом сплати цих коштів саме установі. Позивач вважає, що розповсюджені відповідачем [PERSON] через засоби масової інформації відомості не відповідають дійсності, принижують його честь, гідність та ділову репутацію, чим спричиняють також моральну шкоду, яку останній оцінює у 100000 (Сто тисяч) грн. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, яка полягає у приниженні її честі, гідності та ділової репутації. Громадянин або організація, щодо яких поширені відомості, які не відповідають дійсності і завдають їх інтересам, честі, гідності або діловій репутації шкоди, вправі поряд із спростуванням таких відомостей вимагати відшкодування майнової і моральної (немайнової) шкоди, завданої їх поширенням. Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди суд виходить з вимог Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (з наступними змінами та доповненнями) “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди”, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках позивача, ступінь зниження престижу, ділової репутації (останнє залежить від характеру діяльності потерпілого, посади, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації). Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших будь-яких негативних явищ, які заподіяні фізичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Поширені відомості ганьблять честь, гідність і ділову репутацію позивача, ставить під сумнів управлінські та професійні здібності позивача, викликають сумнів в його чесності та порядності, законності його дій, як керівника державної установи, що спричиняє підрив довіри до позивача з боку працівників, пацієнтів та ділових партнерів. Моральна шкода також полягає у порушенні стосунків з оточенням. Моральну шкоду, яку спричинено позивачу поширенням відомостей, що ганьблять його честь, гідність і ділову репутацію, з урахуванням обставин справи, характеру і тривалості страждань позивача, суд вважає правомірно встановити в розмірі 10000 грн., яка підлягає стягненню по 5000 грн. з відповідачів Підприємства «Профінформ» ФПУ та [PERSON] на користь позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial