Jurisdiction: civil
Date: 2008-07-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю „Керамікбудсервіс”, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача орган опіки і піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визнання недійсним правочину від 30.11.2007 р. про розірвання договору оренди житлового приміщення від 10.08.2005 р, яким розірвано договір оренди житлового приміщення [ADDRESS]. Позовні вимоги [PERSON] мотивовані тим, що оспорюваний правочин від 30.11.2007р., порушує права її неповнолітньої доньки [PERSON], що проживає та зареєстрована в квартирі [ADDRESS], оскільки на його укладення не було згоди органу опіки і піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, як того вимагає Закону України „Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей”. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з мотивів, викладених в позовній заяві, просить суд постановити рішення, яким позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись не те, що неповнолітня [PERSON] не є бездомною чи безпритульною, а тому дія Закону України „Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей” на неї не поширюється. Крім того вказав, що чинним Цивільним кодексом України не передбачено обов'язковість надання згоди органами опіки і піклування на розірвання договорів оренди житла батьками неповнолітніх. Представник третьою особи в судовому засіданні позов визнав, суду пояснив, що оспорюваний правочин порушує права неповнолітньої [PERSON] та суперечить чинному законодавству. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши зібрані по справі письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Встановлено, що 10.08.2005 р. ТзОВ „Керамікбудсервіс” уклало договір оренди житлового приміщення з правом викупу з [PERSON], яка була в той час працівником даного підприємства. Договір укладено строком на сім років. За договором підприємство передало в тимчасове користування [PERSON] квартиру [ADDRESS]. В дану квартиру [PERSON] вселилась разом з своєю донькою [PERSON] Як видно з свідоцтва про народження, виданого відділом РАГС Виконавчого комітету м. Ромни Сумської області 22.11.1990 р., запис № 643, [PERSON] [INFO] р.н. є неповнолітньою. 15.12.2006 р. позивач як квартиронаймач зареєструвала в квартирі свою неповнолітню доньку, що підтверджується копією паспорта [PERSON] та будинковою книгою. Реєстрація та проживання неповнолітньої [PERSON] за вказаною адресою підтверджується довідкою № 138 від 25.02.2008 р. товариства співвласників „Версія”, на балансі якого перебуває будинок [ADDRESS] і яке веде облік проживаючих в будинку громадян. В листопаді 2007 р. [PERSON] була звільнена з ТзОВ „Керамікбудсервіс” за згодою сторін. 30.11.2007 р. сторонами укладено правочин, яким достроково розірвали договір оренди від 10.08.2008р. Відповідно до правочину [PERSON] зобов'язали звільнити орендовану квартиру протягом двох місяців з моменту підписання правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України до загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, належить вимога відповідності змісту правочину Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання стороною вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 ЦК України. Відповідно до ст. 47 Конституції України Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України „Про охорону дитинства” діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ст.12 Закону України „Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей” для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Як видно з листа виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 1212/01-09/07 від 08.04.2008 р. та пояснень представника третьої особи органом опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради не надавалась згода на розірвання договору оренди житлового приміщення від 10.08.2005 р. та укладення [PERSON] правочину від 30.11.2007 р., яким розірвано даний договір оренди. Виходячи з наведеного суд вважає, що позов [PERSON] до ТзОВ „Керамікбудсервіс” підлягає задоволенню, оскільки на укладення правочину про розірвання договору оренди житлового приміщення не була надана згода органу опіки і піклування, як того вимагає ст. 12 Закону України „Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей”. Відтак, оспорюваний правочин укладений з порушенням закону, тобто з недодержанням вимог, передбачених ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України. Твердження представника відповідача про те, що дія Закону України „Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей” не поширюється на неповнолітню [PERSON], оскільки вона не має статусу бездомної чи безпритульної, не можуть бути взяті до уваги, з огляду на наступне. Ст. 12 Закону включена до Розділу ІІІ Закону, який визначає заходи попередження бездомності і безпритульності дітей та встановлює гарантії захисту житлових прав неповнолітніх з метою попередження безпритульності. Однією з таких гарантій є захист державою інтересів дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна, зокрема обов'язкове погодження будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, з органами опіки і піклування, що передбачено ст. 12 Закону „Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей”. Відповідно до ст.ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Подані позивачем докази є належними та допустимими, якими підтверджується законність позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, відповідно до ст. 47 Конституції України, ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст. 18 Закону України „Про охорону дитинства”, ст. 12 Закону України „Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей” та

Outcome: approved