Jurisdiction: civil
Date: 2008-07-09 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частку земельної ділянки і про розділ майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, посилаючись на те, що сторони з 27.02.1982 р. по 28.10.1999 р. перебували у шлюбі. Від шлюбу мають повнолітню дочку. В період шлюбу з відповідачем було придбано земельну ділянку площею 0,1000 га, що знаходиться [ADDRESS]. Право власності підтверджено державним актом на право приватної власності від 12.09.1994 р., який оформлено на відповідача і зареєстровано в Книзі запису державних актів про право приватної власності на землю. Позивачка неодноразово зверталася до відповідача з проханням розділити добровільно земельну ділянку, однак останній відповідав відмовою. У зв'язку із своєю юридичною необізнаністю у встановлений законом 3-х річний строк до суду не звернулася. Просить поновити пропущений процесуальний строк для подачі позову, визнати за нею право власності на Ѕ частку спірної земельної ділянки та розподілити в натурі вищевказану земельну ділянку. Відповідач звернувся із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання належності майна на праві особистої власності, в якому вказав, що у липні 1994 р. виконкомом Ясинуватської міської ради за його заявою у приватну власність безоплатно виділена земельна ділянка площею 0,10 га [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими спорудами, після чого він набув права власності. Вважає, що вказана земельна ділянка є лише його особистою власністю, оскільки передбачає безоплатне одержання прав власності громадянина на частку державного майна, земельного та житлового фонду, яке оформляється приватизаційними паперами. Таке право передбачалося для кожного громадянина України, отже і він і [PERSON] мають рівне право використати свої приватизаційні папери. Він скористався своїм правом і отримав у власність земельну ділянку у зв'язку із чим отримана безоплатно земельна ділянка не може розглядатися як спільна сумісна власність подружжя. Просить визнати, що спірна земельна ділянка належить йому на праві особистої приватної власності. Судом в якості 3-ї особи залучено Ясинуватську міську раду. В судовому засіданні позивачка підтримала свій позов, зустрічний позов не визнала і показала, що з 1982 по 1999 рік вона перебувала у шлюбі з відповідачем. В період шлюбу в 1992 р., на підставі рішення Ясинуватської міської ради їм було надано в довічне спадковане володіння для будівництва і обслуговування будинку земельну ділянку площею 0,1000 га [ADDRESS]. Оскільки на той період відповідач був головою сім'ї вона дала усну згоду, що заяву буде подавати він і документи будуть оформлені на нього. Вони збиралися збудувати будинок і переїхати із м. Красноармійськ, де на той час проживали, ближче до батьків. В 1992 р. отримали дозвіл на будівництво будинку. Оскільки вони не розпочали будівництво, в 1994 р. чоловік написав заяву про приватизацію земельної ділянки. На той час земельна ділянка була виділена сім'ї і саме сім'я приватизувала ділянку. Було видано державний акт на земельну ділянку. На той період продавати землю не дозволялося. В 1999 р. вони розірвали шлюб, майно не ділили. Чоловік поїхав проживати до батьків, а вона із дитиною залишилася в квартирі. Про земельну ділянку відповідач і вона забули. Про те що відповідач бажає продати земельну ділянку вона дізналася в 2007 р., коли він приїхав за документами на земельну ділянку і з цього часу у них виник спір. До 2003 р. вона самостійно від імені відповідача здійснювала сплату податку на землю, в подальшому сплату припинила у зв'язку із матеріальними труднощами. Відповідач та його представник позов [PERSON] не визнали, зустрічний позов підтримали, крім того представник відповідача показала, що позивачка не має право на земельну ділянку, оскільки на період отримання земельної ділянки діяв Земельний Кодекс 1990 р. і передбачав отримання земельної ділянки або у власність або у користування. В 1994 р. відповідач отримав від держави безкоштовно земельну ділянку у власність, а тому вона не була нажита подружжям. Відповідач використав своє право на приватизацію земельної ділянки, а позивачка право на приватизацію квартири. Вважає, що спірна земельна ділянка не є сумісною власністю подружжя. Просить врахувати строк позовної давності три роки після розірвання шлюбу і в задоволені позову [PERSON] відмовити. Представник 3-ї особи Ясинуватської міської ради в судове засідання не з'явився, просив справу розглянути за його відсутністю, проти задоволення вимог [PERSON] не заперечує. Суд заслухавши сторони, спеціаліста, дослідивши матеріали справи прийшов до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що 27.02.1982 р. в Авдієвській міській раді м. Ясинувата Донецької області сторони зареєстрували шлюб (а.с. 8). В період шлюбу в 1991 р. відповідач звернувся із заявою до Ясинуватської міської ради з проханням надати йому земельну ділянку для будівництва одноквартирного індивідуального житлового будинку з приводу поліпшення житлових умов, вказавши склад сім'ї 3 особи (а.с. 34). Надано довідка з місця проживання, де вказані [PERSON], її чоловік [PERSON] та дочка [PERSON](а.с. 37). Рішенням президії Ясинуватської міської ради народних депутатів від 22.01.1992 р. (а.с. 33) надано в пожиттєве спадковуєме володіння земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку і господарських споруд [PERSON], який проживає [ADDRESS], земельну ділянку площею 1000 кв. м. [ADDRESS]. Рішенням виконкому Ясинуватської міської ради від 18.03.1992 р. (а.с. 32, 41) дозволено на відведеній земельній ділянці будівництво житлового будинку по індивідуальному проекту [ADDRESS] [PERSON] Складено акт про винос в натурі земельної ділянки (а.с. 42). 12 вересня 1994 р. на підставі рішення Ясинуватської міської ради народних депутатів № 306 від 20.07.1994 р.[PERSON] видано державний акт на спірну земельну ділянку (а.с. 3). Згідно ст. 22 ч. 1 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Суд вважає, що приватизована земельна ділянка що знаходиться [ADDRESS], є власністю подружжя: [PERSON] та [PERSON] 28.10.1999 р. шлюб між сторонами розірвано (а.с. 7). Після розірвання шлюбу, сторони земельною ділянкою не користувалися і спор щодо неї між ними виник в 2007 р. після відмови позивачки відповідачу надати документи на спірну земельну ділянку, що відповідачем не заперечується. Статтями 256, 257 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Суд вважає, що позивачка про порушення її права на земельну ділянку з боку відповідача дізналася в 2007 р., правовстановлюючі документи знаходилися у позивачки, а тому причину пропущення позовної давності вважає поважною, у зв'язку із чим строк на подачу позову необхідно поновити. Статтею 28 ч. 1 Кодексу про шлюб та сім'ю України встановлено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Відповідно до ст. 29 ч. 1 Кодексу про шлюб та сім'ю України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення про поділ майна в натурі. Згідно висновку експертизи (а.с.71-72) розподіл земельної ділянки [ADDRESS] можливо при наявності поновлення меж і виносу їх в натурі. Варіантів розподілу в натурі на дві рівні частки може бути багато. Остаточний варіант розподілу земельної ділянки можливо прийняти шляхом погодження варіанту, наданого сторонами. Позивачка просить розділити земельну ділянку на рівні ділянки шириною по 12,5 м. та довжиною 40 м. кожному, виділивши їй ділянку з боку ділянки [ADDRESS], відповідачу - з боку ділянки [ADDRESS] (а.с. 77). Допитаний в судовому засіданні в якості спеціаліста представник відділу архітектури та містобудування Ясинуватської міської ради підтвердив можливість розподілу земельної ділянки на дві рівні частини в тому числі шириною 12,5 м. та довжиною 40 м. На підставі викладеного суд вважає можливим визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку спірної земельної ділянки та розділити її в натурі на дві рівні частини виділивши позивачці земельну ділянку шириною 12,5 м. та довжиною 40 м., що знаходиться з боку земельної ділянки розташованої на території [ADDRESS] та відповідачу земельну ділянку шириною 12,5 м. та довжиною 40 м., що знаходиться з боку земельної ділянки розташованої на території [ADDRESS]. Що стосується зустрічного позову [PERSON] про визнання за ним права особистої власності на спірну земельну ділянку, то в його задоволені необхідно відмовити, оскільки дана земельна ділянка є спільною власністю подружжя.

Outcome: approved