Jurisdiction: civil
Date: 2008-07-02 00:00:00

У серпні 2005 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання недійсним договору дарування нежилого приміщення [ADDRESS] і складає 2/100 його частин, посвідченого 05.08.2004р. приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Никоненко Т.В., згідно з яким зазначене нежиле приміщення відчужено дарувальником [PERSON] обдарованому [PERSON]. В обгрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що дарування оформлювалось за проханням відповідача, у якого станом на момент укладання угоди не було грошей, у якості гарантії набувачем майна була написана розписка про передачу коштів за подароване приміщення. [PERSON], що не є його родичем чи близькою людиною, зловжив його довірою, тому вважає угоду фіктивною, у зв"язку з чим просив суд на підставі ст. 234 ЦК України визнати її недійсною. В судовому засіданні позивач змінив підстави позову - просив визнати договір дарування недійсним з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, тому як оспорювана угода була вчинена під впливом помилки з боку [PERSON], що полягає у нездійсненні останнім оплати за набуте майно. Пояснив, що не мав наміру дарувати відповідачеві спірне майно, а мала місце домовленість про продаж приміщення; при укладенні угоди на прохання [PERSON] за відсутності в того грошей відповідач казав, що віддасть за придбане майно кошти у сумі 17700грн. у найближчий час, про що згодом написав розписку. Безоплатності укладеного договору він не припускав. Вважає обман з боку відповідача, що полягає в укладенні договору дарування замість договору купівлі-продажу, що він і відповідач фактично мали на меті і учинили. Представник позивача - адвокат [PERSON] підтримуючи позовні вимоги в кінцевій редакції, посянив, що [PERSON] бажав укладення договору купівлі-продажу приміщення, але з боку [PERSON] мав місце обман, що полягає у невиплаті коштів. Представник відповідача - адвокат [PERSON], в судовому засіданні заперечуючи проти позовних вимог, пояснила, що сторони мали намір укласти договір купівлі-продажу майна, домовились про всі істотні його умови. Проте, оформили договір дарування, щоб менше сплачувати державне мито. Вважає, що в даному випадку мала місце удавана угода. Посилання позивача на обман у якості підстави визнання оспорюваного правочину недійсним вважає необгрунтованим. Свої пояснення виклала з посиланням на діюче законодавство. Залучені у якості третіх осіб приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Никоненко Т.В. і дружина позивача [PERSON] в судове засідання не прибули, надавши заяви про розгляд справи у їх відсутність. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов необгрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено матеріалами справи, 05.08.2004р. приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Никоненко Т.В. був посвідчений договір дарування (№ реєстру 3970), за яким [PERSON] подарував (передав безоплатно) належне йому на праві власності нежиле приміщення [ADDRESS](а.с. 5, 91-99). Сторонами не оспорюється прийняття відповідачем у власність предмету договору. Згідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ст. 203 ЦК України, якою передбаченні загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Проте, в ході судового розгляду справи встановлено волевиявлення учасників оспорюваного правочину, направлене на настання наслідків за фактично вчиненим договором купівлі-продажу. Так, як зазначав в ході судового вирішення спору позивач, він із відповідачем за домовленістю, мав на меті укладення оплатного договору купівлі-продажу, натомість юридично оформленого між сторонами договору дарування. Дані обставини, зважаючи на положення ст. 61 ч. 1 ЦПК України, не підлягають доказуванню і приймаються судом доведеними. Намір укладення договору купівлі-продажу з боку відповідача підтверджується його розпискою від 13.08.2004р., за змістом якої [PERSON] зобов”язався в рахунок придбаного нежилого приміщення [ADDRESS] передати позивачеві обумовлену сторонами суму 17700грн., дослідженими в ході розгляду справи матеріалами Орджонікідзевського РВ Маріупольського МУ ГУМВСУ в Донецькій області про відмову в порушенні кримінальної справи № 1500 - КУПП-2903 за заявою [PERSON](а.с. 6, 123-124, 184, 189, матеріали справи КУПП-2933). Як зазначали позивач і представник відповідача, розписка [PERSON] про сплату грошей за придбане майно до сьогодення не оспорена. Відповідно до ст. 230 ч. 1 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ст. 229 ч. 1 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно з п. 12 керівних роз”яснень Пленуму Верховного Суду України, що міститься в постанові № 3 від 28 квітня 1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" з подальшими змінами і доповненнями (далі за текстом - Постанова Пленуму ВСУ № 3) під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається. П озивач [PERSON] порушуючи питання про визнання договору дарування недійсним, окрім формального посилання на обман з боку [PERSON], будь-яких доказів, що мали бути пред”явлені згідно з положеннями ст. 60 ЦПК України, суду не надав. Таким чином, суд вважає, що позивачем не доведено, що відповідач, діючи умисно, неправдиво заперечував наявність обставин, які мають істотне значення згідно зі ст. 229 ч. 1 ЦК України, що можуть бути перешкодою для вчинення правочину, або замовчував ці обставини. Не встановлені такі обставини і під час судового розгляду. Заперечення ж з цього приводу в ході судового вирішення справи не спростовані. Навпаки, з"ясовано, що обидві сторони мали на меті укладення договору дарування для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Як роз'яснено у п. 16 п.п. "б" Постанови Пленуму ВСУ № 3, невиконання або неналежне виконання угоди не може бути підставою для визнання її недійсною. У цьому разі сторона вправі вимагати розірвання договору або застосування інших встановлених наслідків, а не визнання угоди недійсною. Ті ж обставини введення позивача в оману як то нездійснення [PERSON] оплати за придбане майно не можуть бути покладені в основу судового рішення про задоволення позовних вимог, оскільки, по-перше, не є істотними в сенсі ст.ст. 230, 229 ч. 1 ЦК України, на яку посилається позивач, по-друге, можуть бути тільки підставою для вимоги про розірвання договору або застосування інших встановлених наслідків, а не визнання угоди недійсною. Отже, у зв”язку з необгрунтованістю заявлених позовних вимог про визнання недійсним оспорюваного правочину - договору дарування - з підстав обману, що не доведено позивачем в ході судового вирішення справи, за відсутності постановки у позові в межах даної справи інших правових підстав, що дійсно мають регулювати виниклі спірні правовідносини, чи за відсутності заявлення відповідних вимог про розірвання договору або застосування інших встановлених наслідків у випадку невиконання договору, зважаючи на положення п. 2 Постанови Пленуму і враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства згідно із ст. 11 ч. 1 ЦПК України, суд відмовляє в задоволенні позову. На підставі ст.ст. 203, 230 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року "Про судову практику по справах про визнання угод недійсними" (з подальшими змінами і доповненнями),

Outcome: dismissed