Jurisdiction: civil
Date: 2008-07-29 00:00:00

Позивач звернувся в суд з вищенаведеним позовом до відповідачів. Мотивую свої вимоги тім, що він 28 квітня 1999 року уклав з відповідачем [PERSON] договір купівлі - продажу незавершеного будівництвом житлового будинку, розташованого на ділянці [ADDRESS]. У договорі було вказане, що будинок розташований на земельної ділянці площею 0,06 гектарів. Як вказує позивач, на час укладення вказаного договору, відповідач [PERSON] пояснив, що земельна ділянка на якої був розташований будинок не є приватизованою, і з цих підстав позивач вважав, що потім зможе приватизувати вказану землю на своє ім'я. Але у 2007 році відповідач повідомив йому, що спірна земельна ділянка на якої розташований вказаний будинок, приватизована на ім'я відповідача. Позивач вважає, що відповідач діючи несумлінно, приховав від нього факт того, що він є власником спірної земельної ділянки. Позивач вважає, що саме йому належить право власності на земельну ділянку, на якої розташований вказаний будинок. З таких обставин позивач звернувся до суду. У судовому засіданні позивач та його представник вимоги підтримали в повному обсягу, остаточно просили суд визнати за позивачем право власності на земельну ділянку [ADDRESS]. Також просять суд визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку [ADDRESS] на ім'я [PERSON], зобов'язати Управління земельних ресурсів Сімферопольської міської ради видати на ім'я позивача новий державний акт на спірну земельну ділянку. Відповідач, який є глухонімим, з допомогою перекладача - дактиолога Сімферопольській ТО УТОГ - Хіоніной Ю.С., пояснив суду, що він визнає позовні вимоги. Представники третіх осіб у справі в судове засідання не з'явилися, сповіщалися судом належним чином, клопотань про відкладення слухання справи не заявлялося. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] має державний акт [NUMBER], виданий 22.12. 1998р. про право власності на вказану земельну ділянку. 28.04.1999 р. сторони уклали договір купівлі - продажу незавершеного будівництвом житлового будинку, розташованого на ділянці [ADDRESS]. На думку позивача та представника позивача, відповідач приховав від нього ту обставину, що під час укладення договору купівлі - продажу відповідач вже оформив право власності на спірну земельну ділянку, у зв'язку з чим посилаються на ст. 30 ЗК України в ред. 1991 р., та 120 ЗК України. Відповідач у ході судового засідання позовні вимоги визнав у повному обсягу, пояснивши суду, що він дійсно підписував якісь документи, але він не пам'ятає їх зміст, та не розуміє їх значення. Незважаючи на визнання відповідачем вимог позивача, суд не може у повному обсягу прийняти визнання відповідачем заявлених вимог, з обставин того, що таке визнання суперечить певним вимогам матеріального права України. Як виходить з положень ст. 30 ЗК України, в ред.. 1991 р., який діяв, під час укладення договору купівлі - продажу, та ст. 120 ЗК України, на яку також посилається позивач і представник позивача, при переході права власності на будівлю і споруду, разом з цими об'єктами, до покупця переходить право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських будівель. Аналогічне положення міститься і в ст. 377 ЦК України. На питання суду, що до обґрунтування вимоги про припинення права власності на земельну ділянку за відповідачем, визнання його державного акту недійсним, визнання права власності за позивачем на земельну ділянку [ADDRESS]- у цілому, позивач та його представник конкретної відповіді під час судового засідання не надали. Так саме суд не встановив обґрунтування вимог позивача і щодо видачі нового державного акту на його ім'я. У зв'язку з чим суд вважає обґрунтованим та підлягаючим задоволенню вимоги позивача про визнання за позивачем право власності частково, і лише у частині розміру земельної ділянки, на якій розташований будинок та надвірні будівлі. Також суд вважає за можливе, беручи до уваги вимоги позивача, пояснення відповідача, зміст ст. 30 ЗК України, в ред.. 1991 р. та ст. 120 ЗК України, для подальшого оформлення права власності позивача на частину земельної ділянки, визнати недійсним державний акт відповідача у частині включення до нього площі земельної ділянки, необхідної для обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських будівель, що знаходяться на території домоволодіння [ADDRESS]. Інші вимоги позивача про спонукання про видачу нового державного акту на ім'я позивача щодо спірної земельної ділянки, то суд також не знаходить підстав для його задоволення у зв'язку з тим, що не надано доказів існування спору з цього приводу і застосування відповідно до цього відповідних засобів захисту (ст. 4 ЦПК України) порушеного права. Стосовно визнання відповідачем вимог позивача і того, що незважаючи на це суд задовольняє вимоги позивача частково, суд відзначає, що ст. 140 ЗК України містить вичерпний перелік підстав для припинення права власності на земельну ділянку. Серед них не містяться підстави, викладені у позові позивача. У зв'язку з чим суд не має можливості прийняти визнання відповідачем вимог позивача, як підставі для задоволення вимог позивача. Стосовно визначення точного розміру земельної ділянки зайнятої будинком позивача, суд не має можливості вказати її розміри у зв'язку з відсутністю цих даних. Сторони не можуть вказати розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських будівель. Клопотань про призначення відповідної експертизи, для з'ясування площі земельної ділянки, від сторін не надходило. У зв'язку з чим суд керується положенням ст. 10, 11 та 60 ЦПК України про диспозитивність та обов'язок доказування кожною із сторін своїх вимог. На підставі ст. 88 ЦПК України суд, залишає судові витрати за рахунок сторін у справі. На підставі ст. ст. 30, 67 ЗК України ,

Outcome: partial