Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-20 00:00:00

Позивач просить визнати його добросовісним набувачем автомобіля Тойота і визнати за ним право власності на даний автомобіль, зобов'язати відповідачку сплатити митні збори за ввезений в Україну автомобіль, зареєструвати даний автомобіль в органах ДАІ за ним, мотивуючи позовні вимоги тим, що вказаний автомобіль він купив у відповідачки 29.06.2005р., тоді ж передав продавцю гроші, продавець написала розписку і видала довіреність, протягом даного часу він користувався автомобілем, купленим у відповідачки, мав передане нею свідоцтво про реєстрацію автомобіля на ім.»я відповідачки, в подальшому з»ясувалось, що даний автомобіль в дійсності не був зареєстрований в Україні, що свідоцтво, ймовірно, було підроблене, через що він не може зареєструвати транспортний засіб на себе і отримати нове свідоцтво про реєстрацію, що позбавляє його можливості володіти і розпоряджатись купленим автомобілем; вважає себе добросовісним набувачем, оскільки відповідачка скрила від нього факт не сплати митних зборів і відсутності реєстрації, а він про таке не міг знати, оскільки довіреність посвідчував нотаріус, який особисто перевіряв документи, що підтверджували право власності відповідачки на автомобіль, і у якого сумнівів щодо наявності у відповідачки права власності не виникало; вважає, що всі необхідні митні збори повинна сплатити відповідачка, а не він. Відповідачка позов визнала повністю. Третя особа проти визнання позивача добросовісним набувачем і власником автомобілю не заперечує; представник третьої особи пояснив, що зареєструвати даний автомобіль на ім.»я нового власника можна тільки після сплати митних зборів, оскільки раніше даний автомобіль не був зареєстрований, що свідчить про його позамитне ввезення в Україну. З розписки, написаної власноруч відповідачкою, вбачається, що 29.06.2005р. вона продала позивачу належний їй автомобіль TOYOTA RAV-4, 2002 року випуску, номер кузова [NUMBER]; отримала від покупця гроші в розмірі вартості автомобіля 125 000 гривень, передала йому автомобіль. З довіреності від 29.06.2005р., оригінал якої оглянуто в судовому засіданні, вбачається, що таку довіреність видала [PERSON] позивачу [PERSON] на право користування належним їй автомобілем TOYOTA RAV-4, 2002 року випуску, номер кузова [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], виданий МРЕВ-11 м. Києва від 10.11.2004р., а також на право продавати даний автомобіль, представляти її інтереси в органах ДАІ, отримувати реєстраційні документи, та на інші дії, пов'язані з експлуатацією і розпорядженням даним транспортним засобом. В даній довіреності вказано, що автомобіль належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER], виданого МРЕВ-11 м. Києва 10.11.2004р. Як встановлено, до даного часу автомобіль перебуває у володінні позивача. Згідно довідки Ленінського РВ ЛМУ УМВСУ в Луганській області - [PERSON] звертався з заявою на шахрайські дії [PERSON], у якої придбав даний автомобіль, і який як виявилось, не був в дійсності зареєстрований в МРЕВ, проведено перевірку, автомобіль у розшуку не перебуває, постановою від 13.01.2008р. у порушенні кримінальної справи за даним фактом за ст..190 ККУ відмовлено. Таким чином, суд вважає встановленим, що дійсно між сторонами 29.05.2005р. укладався договір купівлі- продажу, за яким відповідачка продала, а позивач купив вказаний автомобіль. Про це свідчить той факт, що при укладенні договору покупець віддав продавцю повну вартість купленої речі (і грошовий право чин між громадянами вкладено у письмовій формі, що відповідає вимогам закону), продавець передав покупцю - а покупець отримав - куплену річ (автомобіль), документи на неї (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу), ключі; крім того, продавець у належній (нотаріальній) формі передав покупцю право користування, володіння і розпорядження автомобілем, тобто передав всі складові частини права власності. З точки зору форми даного правочину- він укладений в належній формі, передбаченій ст. 205, 207, 208, 209 ЦКУ. Передача права керування, розпорядження відбулась також у відповідності до вимог цивільного законодавства- у формі нотаріально посвідченої довіреності. Обов»язкове нотаріальне посвідчення договору купівлі- продажу транспортного засобу закон не вимагає. Таким чином, договір укладено сторонами у відповідності до вимог закону, у формі згідно взаємної домовленості. З часу передання автомобіля, документів і отримання грошей за нього продавець на виявляв будь- якого інтересу щодо проданої речі, не претендував на неї, не здійснював жодних дій, пов'язаних з володінням, користуванням і розпорядженням нею. Тобто припинив з свого боку відношення до проданої речі як до своєї власної. Таким чином, суд вважає доведеним, що договір купівлі- продажу між сторонами відповідає умовам ст. 655 ЦКУ в дійсності відбувся, він є дійсним і законним, таким, що породив для сторін певні права і обов'язки. Як видно з довіреності, посвідченої нотаріально, продавець на час видання довіреності мав документи, що підтверджували право власності на транспортний засіб (свідоцтво про реєстрацію). Дане свідоцтво, як вбачається з довіреності і з самого факту вчинення нотаріусом вказаної нотаріальної дії, не викликало сумніву щодо його достовірності і оригінальності. Тому суд вважає доведеним з боку позивача той факт, що він при купівлі автомобілю був впевнений у законності вчинюваного договору. Виходячи з конкретних обставин надбання права власності на спірний автомобіль, суд вважає доведеним, що позивач як покупець в даному договорі діяв добросовісно. Стосовно всіх обставин, які стосуються купленої речі (належність продавцю, вартість, наявність реєстрації в Україні) позивач мав відомості, і відсутні підстави вважати, що йому було відомо про виявлені пізніше ним обставини, а саме про відсутність реєстрації (при наявності свідоцтва про реєстрацію, пред'явленого нотаріусу). Тому є підстави для визнання позивача добросовісним набувачем. Відповідно до ст.658 ЦКУ право продажу товару має його власник. Підстав вважати, що на час укладення договору (отримання грошей, продажу автомобіля, видання довіреності) продавець не мав права відчужувати належну йому річ, нема. Відповідно до ст. 328 ЦКУ право власності набувається, зокрема, на підставі правочинів. Суд вважає встановленим, що позивач набув вказаний автомобіль на законних підставах, за договором купівлі- продажу, і в подальшому не здійснив відчуження даного автомобілю іншим особам. Тому його позовні вимоги про визнання за ним права власності на даний автомобіль є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Не виявлені інші особи, які б претендували на право власності на спірний автомобіль чи оспорювали б право власності на нього за відповідачкою до відчуження автомобілю. Оскільки в подальшому позивачем було з'ясовано, що відсутня реєстрація автомобілю в Україні, і враховуючи, що даний автомобіль є іноземного походження, слід вважати встановленим, що даний автомобіль в Україну ввезений ще до набуття права власності позивачем, без сплати митних платежів. Враховуючи, що встановлений порядок ввезення транспортних засобів в Україну з інших країн передбачає обов'язкову сплату передбачених законом митних зборів, і відповідачкою не представлено доказів на підтвердження їх сплати нею, або іншими особами, від кого вона в свою чергу набула право власності на автомобіль, то суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про покладення саме на відповідачку обов'язку по сплаті митних платежів. Підстав для покладення такого обов'язку на позивача суд не вбачає. Підстав для звільнення відповідачки від даного обв'язку суд також не вбачає. Оскільки власнику у відповідності до ст. 317 ЦКУ належить право володіння, користування та розпорядження своєю власністю, а закон (ст.210 ЦКУ) передбачає обов'язкову державну реєстрацію транспортних засобів і не дозволяє користування транспортними засобами без такої реєстрації, суд вважає необхідним в рішенні суду вказати на здійснення відповідним державним органом, залученим до участі у справі третьою особою, такої реєстрації. На підставі ст.205,207,208,209,210, 317, 328, 655,658 ЦК України,

Outcome: approved