Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-12 00:00:00

У червні 2006 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом в якому просить за договором позики від 29.11.2005 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий запис № 8982, достроково стягнути з відповідача 1515 000 грн., оскільки [PERSON] не виконав свої договірні зобов'язання і не передав в іпотеку квартиру за адресою: [ADDRESS]. належну йому на праві приватної власності. Умови договору позики відповідачем не виконуються, що спричиняє ризик неповернення позики. Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19.07.2006 року позов задоволено. Ухвалою апеляційного суд м. Києва від 12.12.2006 року вказане рішення суду скасовано, а справа направлена на новий розгляд до того ж суду в іншому складі. Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2007 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено в повному обсязі, а зустрічний позов [PERSON] задоволено. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.12.2007 року останнє вказане рішення суду скасовано. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити посилаючись на обставини викладені в ньому, а в задоволенні зустрічного позову просить відмовити посилаючись на його безпідставність. Відповідач та його представник, просять зустрічний позов задовольнити з підстав викладених в ньому, а в задоволенні позову просять відмовити посилаючись на його безпідставність. Суд вислухавши пояснення учасників судового процесу, оголосивши та дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлено, що 29.11.2005 р. року між сторонами був укладений договір позики, реєстраційний номер 8982, відповідно до якого відповідачу була надана позика у розмірі 1515 000 грн. на строк 2 роки до 29.11.2008 p. Позика надана готівкою. Згідно п. 7. договору позики відповідач зобов'язався до 29.12.2005 р. передати в іпотеку належну йому на праві приватної власності квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Статтею 1052 ЦК України передбачено право позикодавця вимагати від позичальника дострокового повернення позики у разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики. Оскільки [PERSON] в добровільному порядку не були виконані вимоги п. 7 договору позики, суд вважає за необхідне за договором від 29.11.2005 року, реєстраційний номер 8982 достроково стягнути з відповідача на користь [PERSON] 1515000 грн. Як на правову підставу для задоволення зустрічних позовних вимог, відповідач посилається на ст.ст. 203, 215, 216, 230, 234, 1051 ЦК України. В зустрічному позові відповідач просить суд визнати спірний договір недійсним у зв'язку із його фіктивністю. Виходячи із змісту передбаченою частиною 1 ст. 215 ЦК України, правочини може бути визнано недійсним виключно із підстав недодержання в момент вчинення його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Правилами визначеними ст. 4 ЦПК України, передбачено що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. При цьому ч.1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З боку особи відповідача обов'язок покладений на нього ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не виконано та не доведено, що спірний договір укладено із порушенням загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Отже враховуючи вище викладене суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Приходячи до останнього зазначеного висновку, суд також виходить з того, що правилами визначеними ст. 64 СК України, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Outcome: approved