Jurisdiction: civil
Date: 2008-06-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 26 липня 2001 р. його прийнято на роботу лікарем-псіхіатром Центра психіатричної допомоги і професійного психофізіологічного відбору Відділу охорони здоров”я ГУ МВС України в АР Крим. В зв”язку з невиконанням відповідачем термінів оплати йому відпускних та проходження курсів обов”язкового лікарського вдосконалення він був вимушений подати заяву про звільнення, зміст якої відповідає вимогам ч.3 ст.38 КЗпП України. Проте, наказом №6 л/с від 15.01.2008 р. його було звільнено на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін, що не відповідає дійсним обставинам. В зв”язку з викладеним просить скасувати наказ про звільнення від 15.01.2008 р., поновити його на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.01.2008 р. та моральну шкоду, завдану неправомірним звільненням в сумі 5000 грн. У судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнав та пояснив, що вимоги про сплату відпускних, на момент звільнення 15.01.2008 р. були предметом розгляду Апелляційного суду АРК, в зв”язку з чим не могли бути сплачені. Дійсно, [PERSON] звертався із заявою про направлення його на курси підвищення кваліфікації, проте йому було відмовлено в зв”язку з виробничою необхідністю - відсутністю на той момент на роботі інших лікарів. [PERSON] був звільнений на підставі ст.36 п.1 КЗпП України згідно його заяві від 15.01.2008 р. Третя особа у судове засідання не з”явилася, про дату і місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступного. Судом встановлено, що наказом №66 від 26 липня 2001 р. [PERSON] прийнятий на роботу лікарем-психіатром Центру психіатричної допомоги і професійного психофізиологічного відбору Відділу охорони здоров”я ГУ МВС України в АР Крим. Строк договору вказаним наказом не встановлений, тому він вважається укладеним на невизначений строк. Наказом №11 від 09.10.2002 р. Департаменту медичного забезпечення і реабілітації МВС України, [PERSON] встановлена перша кваліфікаційна категорія у психіатрії. 15.01.2008 р. [PERSON] звернувся із заявою про звільнення за власним бажанням з 15.01.2008 р., в якій в якості підстави зазначив відмову в дозволі проходження ним курсів обов”язкового лікарського вдосконалення, а також в зв”язку з несплатою йому відпускних за період щорічної відпустки з 22.11.2007 р. по 11.01.2008 р. та злигодним становищем його сім”ї. На заяві міститься власноручний запис [PERSON] про згоду на звільнення за погодженням сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України з 15.01.2008 р. Наказом начальника відділу охорони здоров”я ГУ МВС України в АР Крим №6 від 15 січня 2008 р., [PERSON] ,на підставі його заяви від 15.01.2008 р., звільнено за згодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України з 15.01.2008 р. Рішення питання про сплату коштів, встановлених рішенням суду від 14.11.2007 р. відкладено до розгляду Апелляційної скарги на рішення. Однією з підстав припинення трудового договору є згідно п.1 ст. 36 КЗпП України - угода сторін. Відповідно до Постанови ПВСУ від 06.11.1992 р. №9 „Про практику розгляду судами трудових спорів”, при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Сами по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП). Частиною третьою ст.38 КЗпП передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору. Позивач в судовому засіданні посилався саме на цю норму, як на підставу свого звернення із заявою про звільнення від 15.01.2008 р. та на зазначені у ній обставини, як на підстави для звільнення. Проте, з наданих сторонами доказів, вбачається, що між сторонами була домовленість про підставу припинення трудового договору (за згодою сторін), та визначений строк його припинення, що підтверджується заявою [PERSON] від 15.01.2008 р. та поясненнями свідка [PERSON], яка в судовому засіданні пояснила, що є начальником ЦПП і ППФО, де працював позивач, та була присутня при розгляді начальником ВОЗ заяви [PERSON] про звільнення, та з останнім було досягнуто домовленності про звільнення за згодою сторін. Останній при цьому наполягав на звільненні саме 15.01.2008 р. без попередження, мотивуючи особистими обставинами. Судом не приймаються до уваги посилання позивача на той факт, що вказана домовленість була досягнута та визнана ним під впливом обставин, які створив відповідач, а саме необхідністю 15.01.2008 р. приступити до навчання з підвищення кваліфікації, можливості в разі звільнення отримати розрахунок, в тому числі за заборгованістю за відпускними та ін. Належних доказів вказаних обставин ним не наведено. Суд розглядає справи в межах заявлених вимог та на підставі доказів сторін. Таким чином, в судовому засіданні порушень трудового законодавства при звільненні [PERSON] не встановлено. Позивачем не оскаржувалася відмова відповідача у направленні його для підвищення кваліфікації тому правомірність її в судовому засіданні не перевірялася та в будь-якому разі не розцінюється, як підстава для визнання наказу про звільнення незаконним. За таких обставин, позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі ст.ст. 36 п.1, 38 КЗпП України та

Outcome: dismissed