Jurisdiction: civil
Date: 2008-07-23 00:00:00

У липні 2007 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачки із даним позовом, посилаючись в обгрунтування заявлених вимог на наступні обставини. В період 1971-1990р.р. він перебував із відповідачкою у шлюбі, за час якого у 1983р. отримав трикімнатну квартиру [ADDRESS]. Після розірвання шлюбу він знявся з реєстрації зі спірного помешкання і зареєструвався в квартирі своєї матері [ADDRESS], яку згодом приватизував на своє ім"я, а у квітні 2001р. продав дочці [PERSON]. У 1996р. відновив сімейні стосунки із відповідачкою, зареєструвавши з нею у 2001р. повторно шлюб, у жовтні того ж року зареєструвався знову у спірній квартирі, де і проживає по сьогодення. У 2005р. дружина приватизувала спірну квартиру на себе. У липні 2006р. з відповідачкою припинили фактичні шлюбні відносини і з цього часу дружина створює неможливі для спільного проживання в одному помешканні умови. Інших зареєстрованих осіб в спірній квартирі немає. У зв"язку з тим, що він отримував дану квартиру в період шлюбу, сплачує як член сім"ї комунальні послуги і приймає участь в її ремонті, просив визначити порядок користування спірною квартирою, зобов"язати відповідачку укласти з ним договір найму жилого приміщення в цій квартирі, розподілити між ними особисті рахунки. В ході судового розгляду справи позивач уточнив заявлені позовні вимоги, що в остаточній редакції зводяться до наступного: визначити порядок користування жилим приміщенням між ним і відповідачкою, згідно з яким йому виділити в користування ізольовану жилу кімнату площею 12,5кв.м., а відповідачці - дві жилі кімнати площами 13,1кв.м. і 18,2кв.м., а підсобні приміщення коридор, кухню, сунвузел залишити в загальному користуванні сторін. Надав пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Зазначав, що в період погіршення сімейних стосунків із відповідачкою у 2001р. продав приватизовану ним, без відому відповідачки, материну квартиру дочці. Проте, із відповідачкою малась домовленість про перехід його для проживання в квартиру до дружини після відчуження квартири матері. При повторному вселенні у 2001р. і реєстрації не було між ними будь-якої домовленості з приводу певного порядку користування спірною квартирою, оскільки зберігались нормальні сімейні стосунки. З грудня 2006р. припинені із відповідачкою фактичні шлюбні відносини, спільне проживання з дружиною вважає неможливим, у зв"язку з чим просить задовольнити позов. Відповідачка в судовому засіданні, заперечуючи проти позовних вимог, пояснила, що у 1990р. розірвала шлюб із відповідачем внаслідок погіршення сімейних відносин. Чоловік пішов жити у квартиру матері, як згодом довідалась приватизував це житло. У 2001р. вона знову зареєструвала із позивачем шлюб, який розірвано за судовим рішенням у лютому 2008р., у зв"язку з чим позивач перестав бути членом її сім"ї. Незважаючи на це, а також оплату позивачем лише останнім часом комунальних послуг, вона не створює йому перешкод в користування спірною квартирою. Вважає, що задоволенням позову будуть порушені її права як власника, в порівнянні з тим, що чоловік в минулому на свій розсуд розпорядився своїм власним житлом, відчужуючи його дочці, про що вона довідалася не одразу. Внаслідок неможливості спільного проживання із позивачем не висловила бажання наділити його правом користування певним жилим приміщенням в спірній квартирі. Представник залученого у якості третьої особи ЖКП "Житло-Схід" в судове засідання не прибув, надавши лист про розгляд справи у його відсутність. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], що є донькою сторін, пояснила, що у 1995 році батько зареєструвався в квартирі своєї матері - її бабусі. Матері було відомо і вона схвалила відчуження їй батьком у 2001р. бабусиної квартири, яку вона продала у 2003р. Мама скаржилась на те, що в них із батьком сварки. Заслухавши пояснення позивача, відповідачки, свідка, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. [PERSON] і [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому 28.12.1971р. міським відділом РАЦС Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, який розірвано 13.12.1990р. Орджонікідзевським відділом РАЦС Маріупольського МУЮ Донецької області із вчиненням актового запису за № 556 (а.с. 33-34). Повторно зареєстрований шлюб між сторонами 04.08.2001р. міським відділом РАЦС, що вбачається з даних паспорту позивача (а.с. 6зв.). Сторони не оспорюють факту розірвання повторного шлюбу на підставі судового рішення у лютому 2008р. На підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.01.2005р., виданого управлінням міського майна Маріупольської міської ради згідно з розпорядженням № 32027/н, відповідачка [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 66). Право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за [PERSON]. Маріупольським бюро технічної інвентаризації 25.02.2005р. за № 30781 в книзі 39, що вбачається з інформаційної довідки, витягу з реєстру права власності на нерухоме майно (а.с. 16-17, 44-45, 67). Технічний паспорт на спірну трикімнатну квартиру, що складається з двох ізольованих жилих кімнат площами 12,5кв.м. і 13,1кв.м. і однієї суміжної площею 18,2кв.м. оформлений на власника [PERSON] (а.с. 8-11). Згідно з особистим рахунком, паспортними даними в квартирі [ADDRESS] зареєстровані відповідачка [PERSON] з 01.11.1983р. і позивач [PERSON] з 12.10.2001р. як чоловік (а.с. 6-7). У власності [PERSON] станом на момент вирішення спору згідно із даними БТІ будь-якого нерухомого майна немає (а.с. 42). Спірне жиле приміщення - квартира [ADDRESS] є об"єктом права приватної власності [PERSON]. А тому правове підгрунтя позову відповідно до ст. 64 ЖК України, що регламентує права і обов"язки члени сім"ї наймача в будинках державного і громадського житлового фонду, є юридично неспроможними. У [PERSON], що вселявся у 2001р. у якості члена сім"ї власника квартири, виникло з цього періоду часу обмежене за об"ємом речове право. А саме, за відсутності угоди про певний порядок користування жилим приміщенням, непогодження в ході судового вирішення справи відповідача із запропонованим у позові варіантом порядку користування жилим приміщенням, права і обов"язки позивача по користування спірною квартирою обмежуються змістом ст. 156 ЖК України. За змістом ст. 156 ч. 1 ЖК України, на яку в обгрунтування заявлених вимог посилається позивач, члени сім'ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Як з"ясовано в ході судового вирішення спору і не оспорюється сторнами, при вселенні [PERSON] у 2001р. при нормальних сімейних відносинах не було будь-якої угоди з приводу певного порядку користування спірним нерухомим майном і закріплення за кожним з них конкретних жилих приміщень квартири. Статті 158, 159 ЖК України, що використовуються позивачем у якості правової підстави позову, передбачають визначення порядку користування наймачем квартири жилою площею в квартирі, що належить громадянинові на праві приватної власності, згідно з умовами укладеного в письмовій формі між власником і наймачем договору найму із зазначенням предмету і строку його дії з наступною реєстрацією такого договору у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Встановлено, що вищеозначеного письмового договору з приводу певного порядку користування спірною квартирою між сторонами не укладалось. Тобто, характер і зміст прав [PERSON] окреслено саме законом, що регулює житлові правовідносини, оскільки їх обсяг не змінений договором між сторонами. При цьому припинення сімейних відносин із власником житлового помешкання колишні члени його сім"ї не втрачають право користування ним. І у випадку незгоди власника з безоплатним проживанням в його житлі, на позивача покладено тільки обов"язок сплачувати за користування приміщенням та за комунальні послуги відповідно до тих же правил, що і наймач (ст. 162 ЖК України). Але це не дає підстави вважати ці відносини наймом. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до 321 ч. 1 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ч. 2 наведеної норми матеріального закону особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України житлове приміщення, яке член сім"ї власника має право займати, визначається його власником. Між сторонами по даному конкретному спору не досягнуто згоди про певний порядок користування квартирою; власником [PERSON]. колишньому члену сім"ї [PERSON] не визначено житлове приміщення, яке він має право займати; сервітут за договором між сторонами не встановлений. Втім, і в судовому порядку не постановлені відповідні вимоги щодо встановлення сервітуту згідно із ст. 401 ч. 1 ЦК України. За таких обставин, суд вважає, що задоволення позовних вимог [PERSON] потягне порушення принципу непорушності права власності і ущемлення інтересів власника [PERSON]. Підсумовуючи викладене, суд ввважає позовні вимоги необгрунтованими, у зв"язку з чим відмовляє в задоволенні позову. На підставі ст.ст. 156, 158, 159 ЖК України, ст. 321 ЦК України,

Outcome: dismissed