Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-15 00:00:00

Позивачка звернулась до Ялтинського міського суду із зазначеним позовом в порядку процесуальних вимог цивільного судочинства і просить суд: - Зобов'язати редактора і видавця друкованого засобу масової інформації Газета „[INFO]” суб'єкта підприємницької діяльності [PERSON] опублікувати у цьому друкованому засобі масової інформації резолютивну частку рішення Ялтинського міського суду у частині змісту статті „… якщо грошей немає, то лікар [PERSON] прямо заявить "я вас не випишу, доки не принесете гроші" Породілля за телефоном, де змогла позичила 1000 гривень, а лікар [PERSON] говоре: цього замало, потрібно 1500 гривень” - вважати бездоказовою і недостовірною інформацією, викладеної у статті [INFO] (рубрика „[INFO]” від 27 грудня 2007 року - 2 січня 2008 року), так як це ганьбить честь, гідність та ділову репутацію доктора [PERSON], про що редакція газети просить вибачення”; - Стягнути з редактора і видавця друкованого засобу масової інформації Газета „[INFO]” суб'єкта підприємницької діяльності [PERSON] на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди 2575 гривень; - Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди 6150 гривень. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що [PERSON] є лікарем Ялтинського міського пологового будинку. В номері [NUMBER] було опубліковано статтю автора [PERSON], в якому містилась недостовірна інформація негативного змісту стосовно того, що „… якщо грошей немає, то лікар [PERSON] прямо заявить "я вас не випишу, доки не принесете гроші" Породілля за телефоном, де змогла позичила 1000 гривень, а лікар [PERSON] говоре: цього замало, потрібно 1500 гривень”. Позивачка у зв'язку з поширенням такої інформації вважає, що порушуються її особисті немайнові права на повагу до честі, гідності, а також право на недоторканність ділової репутації. Порушенням зазначених прав їй завдано моральної шкоди, яку вона просить відповідно відшкодувати грішми. Відповідачка [PERSON] проти позову заперечувала з тих підстав, що поширені нею відомості є достовірними, адже про такі факти вона дізналася за телефоном від особи на ім'я [PERSON], а у подальшому була встановлена особа, в якої вимагалась зазначена сума грошей. Під час судового розгляду особа, яка надала [PERSON] відомості вказаного змісту, встановлена не була, відповідачі не зазначили даних про місце її проживання, прізвище, ім'я та по батькові. Відповідач [PERSON] та її представник заперечували проти позову з тих підстав, що вона є видавцем і редактором друкованого засобу газети „[INFO]” і не має відповідати за достовірність інформації, джерела якої були перевірені і надані Сторони та їхні представники не заявили у суді, що факти, які мають значення для справи, їм відомі особисто, тому не вирішувалося питання про їх допит як свідків згідно зі ст. 184 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивачки, відповідачів та їх представників, представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, з'ясувавши обставини справи та дослідивши відповідні докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з такого. Позивачкою заявлений позов про захист права на повагу до честі та гідності, недоторканність ділової репутації від порушень внаслідок поширення недостовірної і негативної інформації у друкованому засобу масової інформації. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Статтею 299 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі, а також права на недоторканність ділової репутації, що порушуються поширенням недостовірної інформації. Способами захисту порушених прав на повагу до честі та гідності, недоторканність ділової репутації, зокрема, є про спростування недостовірної інформації негативного характеру і відшкодування моральної шкоди. Позивач у справі [PERSON] з 10 червня 1991 року обіймає посаду лікаря акушера-гінеколога Ялтинського міського пологового будинку, за своїми обов'язками здійснює нічні чергування, що підтверджується довідкою Ялтинського міського пологового будинку № 20 від 14 січня 2008 року і не спростовується сторонами. В номері [NUMBER] було опубліковано статтю депутата [PERSON] [INFO], в якій містились твердження про факти такого змісту: „ … якщо грошей немає, то лікар [PERSON] прямо заявить "я вас не випишу, доки не принесете гроші" Породілля за телефоном, де змогла позичила 1000 гривень, а лікар [PERSON] говоре: „цього замало, потрібно 1500 гривень”. [PERSON] є громадським діячем, приділяє увагу політичній діяльності, адже є депутатом 4 скликань Ялтинської міської ради, що підтвердила і не спростовувала у судовому засіданні. Ці обставини були досліджені в контексті обговорення мотивів та цілей опублікування зазначеної статті. Зі свідоцтва про державну реєстрацію друкованого засобу масової інформації КМ № 1247, Газета „[INFO]” вбачається, що таке є зареєстрованим вітчизняним друкованим засобом масової інформації суспільно-політичного цільового призначення, який видається з періодичністю один раз на тиждень. Видавницькі права передані на підставі договору від 31 травня 2006 року відповідачці [PERSON], яка здійснює цю діяльність у статусі фізичної особи-підприємця (свідоцтво [NUMBER], дата реєстрації 3 травня 2006 року), і є редактором друкованого засобу інформації. Зміст поширених відомостей за своєю суттю і відповідно до ст. 47-1 Закону України “Про інформацію” є твердженнями про факти, не є оціночною інформацією, оскільки [PERSON] посилалася на дії [PERSON] як вчинені, стилістично інформація викладена як перевірена, не містить критики або оцінки діяльності [PERSON] як лікаря. З точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співжиття та принципів людської моралі (Постанова Пленуму Верховного Суду України № 7 від 28 вересня 1993 року „Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій”), такі відомості ганьблять особу і є негативними. Цього не спростовували і відповідачі, які наполягали на достовірності поширеної інформації. Відповідно до ч. 3 ст. 277 ЦК України вважається, що негативна інформація, поширена про особу, є недостовірною, тобто встановлена презумпція недостовірності інформації негативного змісту. Належними і допустимими доказами протилежне відповідачами не підтверджено, джерело інформації не встановлено, і навпаки - позивачкою надані докази, з яких вбачається, зокрема те, що вона здійснює нічні чергування і не є відповідальною за виписку породілля. Крім з'ясування обставин згідно ст. ст. 277, 297, 299 ЦК України, ст. 47-1 Закону України “Про інформацію”, повинен також встановити, чи відповідає обмеження права відповідачів на свободу вираження поглядів “насущній суспільній потребі” і чи є достатні підстави, що виправдовують таке втручання в їхнє право за ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Рішення ЄСзПЛ у справах “Хендісайд проти Об'єднаного Королівства” від 7 грудня 1976 року, Series A, № 24, p. 23, § 49; “Лінгенс проти Австрії” від 8 липня 1986 року, Series A, № 103, p. 26, § 41). Так, Рішенням ЄСзПЛ від 25 червня 1992 року у справі „Торгер Торгерсон проти Ісландії” встановлено, що завданням преси є поширення інформацію та ідей по всіх питаннях, що становлять громадський інтерес, а у громадськості є право їх отримувати. Проте, як зазначено в Рішенні Європейського суду з прав людини у справі „Де Гез і Гійселс проти Бельгії” від 24 лютого 1997 року, преса не може переходити певних меж, зокрема щодо репутації та прав інших осіб. Безперечно розповсюджений матеріал має суспільний інтерес, оскільки стосується питань охорони здоров'я, однак разом з цим містить висловлювання про недостовірні факти, що завдає шкоди конкретній особі, і ці обставини не були предметом уважної перевірки розповсюджувачів інформації, один з яких не є журналістом, а здійснює громадську і політичну діяльність, тобто за змістом цієї діяльності постійно намагається привернути увагу до своєї особистості і значимості ролі у суспільстві. Тобто в контексті поданого матеріалу у цілому порушення є суттєвим і не виправдовується важливістю та суспільною значимістю поданої інформації. Сторони у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України визнали, що такі факти не були предметом перевірки правоохоронних органів. Таким чином, за встановлених обставин, розповсюдження недостовірної інформації негативного характеру у друкованому засобі масової інформації не тільки порушило право [PERSON] на повагу до честі та гідності, недоторканність ділової репутації, але і само втручання суду за наслідками вирішення цивільної справи відповідатиме “насущній суспільній потребі” згідно ст. 10 Конвенції. Підстав для звільнення від відповідальності друкованого засобу масової інформації у відповідності за ст. 42 Закону України „Про друковані засоби масової інформації (пресу)” немає. У цьому зв'язку заперечення [PERSON] та її представника є хибними, і суд такі до уваги не бере. Обговорюючи питання про спосіб поновлення порушеного права, суд вважає, що заявлена позовна вимога про спростування недостовірної інформації шляхом опублікування резолютивної частини рішення суду є належним способом захисту, адже такий спрямований на реальне виконання судового рішення. Разом з цим, суд виключає з тексту спростування зазначення на вибачення редакції, оскільки вибачення є внутрішнім переживанням особи на підставі переоцінки своїх дій, що суд оцінювати не здатен. Позовна вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню, адже позивачка безперечно зазнала душевних страждань внаслідок приниження честі, гідності і ділової репутації, проте, на думку суду, розмір грошового відшкодування за позовом до [PERSON] є завищеним та не відповідає характеру правопорушення, глибині душевних страждань, вимогам розумності і справедливості. Будь-яких даних про погіршення її здібностей, стану здоров'я тощо матеріали справи не містять. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди до [PERSON], то суд вважає, що сам факт визнання порушення прав [PERSON] і спростування недостовірної інформації становлять достатню компенсацію моральної шкоди. Суд при цьому виходив з того, що за ч. 3 ст. 23 ЦК України і згідно рішень ЄСзПЛ у справах “Атлан проти Сполученого Королівства” від 19 червня 2001 року, “Перна проти Італії” від 25 липня 2001 року моральна шкода може відшкодовуватись в іншій спосіб, аніж грішми і майном, зокрема, встановленням факту порушення прав. [PERSON] є редактором і видавцем друкованого засобу масової інформації, що викликає необхідність виваженості при вирішенні питань про відповідальність у зв'язку зі здійсненням такої діяльності, до уваги суд також бере вимоги розумності та справедливості. Судові витрати суд розподіляє відповідно до вимог статті 88 ЦПК України. На підставі викладеного і

Outcome: partial