Jurisdiction: civil
Date: 2008-06-26 00:00:00

В травні 2007 року позивачка пред'явила позов до відповідача й просила визнати угоду укладену 22 травня 1999 року на квартиру [ADDRESS] у м. Дніпропетровську дійсною та визнати за нею право власності на вказану квартиру. У липні 2007 року позивачка уточнила свої позовні вимоги та просила визнати угоду укладену 22 травня 1999 року на квартиру [ADDRESS] у м. Дніпропетровську дійсною, а також визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] у м. Дніпропетровську, яка складається з 8/50 частин домоволодіння і включає будівлі та споруди: Б - сарай, В - літню кухню, Г - сарай дощатий, Д - вбиральню, 1,4,5 - огородження. В обґрунтування свого позову позивачка зазначила, що у квартирі [ADDRESS] у м. Дніпропетровську мешкала [PERSON], яка померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим відділом РАГС виконкому Кіровської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 18 березня 1997 року, актовий запис № 476. Після її смерті свідоцтво про право на спадщину га 8/50 частин вищевказаного домоволодіння отримав її чоловік [PERSON]. На початку 1999 року стан здоров'я [PERSON] погіршився, та йому були потрібні гроші на лікування і він вирішив продати домоволодіння по [ADDRESS](8/50 частин), сам він у той час мешкав за адресою: м. Дніпропетровськ, [ADDRESS]. Так як позивачка, двоє її дітей та чоловік, з 1990 року, мешкали у зазначеному домоволодінні, то він запропонував його купити. Від його імені було видано доручення на розпорядження майном на ім'я [PERSON], яка і продала позивачці [ADDRESS] у м. Дніпропетровську, а саме позначені у технічному паспорті відповідними літерами - Б - сарай, В - літню кухню, Г - сарай дощатий, Д - вбиральню, 1,4,5 - огородження. Позивачка передала [PERSON] гроші у розмірі 2000 гривень та вони оформили домашню угоду, а юридично домовилися оформити це пізніше, коли стан здоров'я [PERSON] покращиться. Але тому що [PERSON] помер [INFO], доручення вже не було дійсне, і документи нотаріально оформити вони не змогли, але угода була виконана у повному обсязі обома сторонами. Позивачка у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, пояснивши, що вона уклала домашню угоду з [PERSON] у травні 1999 року, згідно якої придбала 8/50 частин домоволодіння [ADDRESS] у м. Дніпропетровську, але нотаріально угоду не посвідчили, через те, що у неї не було коштів, у квартирі не проживала і не проживає через відсутність у ній належних умов, а проживала у времянці, розташованій у дворі домоволодіння, гроші відповідно домашньої угоди були передані [PERSON] частками - спочатку 1000 гривень, а потім ще 1000 гривень. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача Нагорний Є.В. позовні вимоги не визнав, та зазначив що відповідно до свідоцтва про право на спадщину та технічної документації на домоволодіння, складеної 21 листопада 1997 року, у володінні померлого [PERSON] не перебували будівлі зазначені у домашній угоді і на які позивачка просить визнати право власності, а також не надано доказів щодо виконання сторонами своїх зобов'язань відповідно до домашньої угоди. У судовому засіданні третя особа - [PERSON] пояснила, що вона доглядала за [PERSON] та за його дорученням уклала домашню угоду з [PERSON] про купівлю-продаж квартири № 3 та інших надвірних споруд у будинку [ADDRESS] у м. Дніпропетровську за 2000 гривень. Гроші від [PERSON] вона отримала частками, але в повному обсязі, [PERSON] після купівлі квартири в ній не проживала, бо квартира непридатна для проживання, [PERSON] з сім'єю проживала та проживає у времянці, розташованій у дворі домоволодіння, правовстановлюючих документів на яку немає. Нотаріально домашню угоду не посвідчили через те, що їй необхідно було доглядати за хворими родичами, а коли помер [PERSON], то доручення, яке він їй видав на продаж квартири, вже було недійсне. Треті особи [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні пояснили, що вони є співвласниками домоволодіння [ADDRESS] у м. Дніпропетровську, вже тривалий час у квартирі № 3 того ж будинку, де раніше проживав [PERSON] ніхто не проживає, не проводить ремонт будівлі, внаслідок чого остання прийшла до повної непридатності до проживання, та руйнується, що викликає у них побутові незручності та призводить до матеріальних витрат. Позивачка з сім'єю проживала та проживає у времянці, яка знаходиться у них у дворі, правовстановлюючих документів на яку ні вони, ні позивачка не мають. Вислухавши позивачку, її представника, представника відповідача, третіх осіб, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом, у тому числі, по угодах, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону або незаконність набування права власності не встановлена судом. Згідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає чи зобов'язується передати майно (товар) у власність іншій стороні (покупцю), а інша сторона приймає чи зобов'язується прийняти майно (товар) та сплатити за нього визначену грошову суму. В судовому засіданні встановлено, [PERSON] з сім'єю проживала у времянці, яка розташована на території домоволодіння [ADDRESS] у м. Дніпропетровську. 22 травня 1999 року між [PERSON], діючої за дорученням від [PERSON], та [PERSON], у присутності двох свідків - [PERSON] та [PERSON], було укладено домашню угоду про купівлю-продаж квартири № 3, житлової времянки та інших надвірних будівель у будинку [ADDRESS] у м. Дніпропетровську, вартістю 2000 гривень, із зазначенням що угода буде нотаріально посвідчена тоді коли будуть готові документи. Нотаріально вказана угода посвідчена не була. На підставі ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. З тексту домашньої угоди, наданої суду, вбачається, що [PERSON]та [PERSON] уклали домашню угоду, згідно якої [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла квартиру № 3, житлову времянку та інші надвірні будівлі у будинку [ADDRESS] у м. Дніпропетровську за 2000 грн., нотаріальне посвідчення угоди повинно було здійснитися після підготовки документів. Зазначену в угоді суму грошових коштів [PERSON] повністю сплатила [PERSON], але істотні умови договору сторонами виконані не були, позивачка після укладання угоди не прийняла відповідно до домашньої угоди купівлі-продажу майно придбане нею і не заселилася у квартиру, за житлово-комунальні послуги не сплачувала, а продовжила проживати у времянці, що підтверджується поясненнями свідків, третіх осіб та визнано самою позивачкою, тому судом довідка про проживання позивачки з сім'єю у квартирі № 3 за вищевказаною адресою до уваги не приймається. Також в судовому засіданні не встановлено, що б одна із сторін ухилялася від нотаріального посвідчення договору, як зазначено в тексті угоди, нотаріальне посвідчення відбудеться після підготовки документів, однак в судовому засіданні позивачка пояснила, що договір оформлено не було через відсутність у неї коштів, а третя особа [PERSON] зазначила, що договір посвідчено не було через те, що вона доглядала за хворими родичами, що протирічить умовам, зазначеним у домашній угоді, і не може бути визнано судом, як ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення договору. Крім того, в позовній заяві не зазначено та в судовому засіданні не встановлено, що [PERSON] на праві власності належали споруди, зазначені у домашній угоді, із наданого суду свідоцтва про право на спадщину вбачається, що він був власником 8/50 частин зазначеного домоволодіння, а всі будівлі та споруди, розташовані на присадибній земельній ділянці, а саме: Б - сарай, В - літню кухню, Г - сарай дощатий, Д - вбиральню, 1,4,5 - огородження, на які позивачка просить визнати за нею право власності, йому особисто не належали. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана надати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень, а із ч. 1 ст. 11 ЦПК України вбачається, що суд розглядає справи на підставі доказів, наданих сторонами та іншими учасниками процесу. Таким чином, законних підстав для задоволення позовних вимог - немає. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed