Jurisdiction: civil
Date: 2008-06-11 00:00:00

У червні 2002 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «Редакційна Рада» та інших в якому просила поновити строк давності звернення до суду з позовом, стягнути заробітну плату в сумі 6000, 00 грн. та моральну шкоду в сумі 20000, 00 грн., зобов'язати відповідача внести зміни до записів у трудовій книжці та вирубувати копії наказів про прийом на роботу та переведення на інші роботи. Свої вимоги позивачка обґрунтувала тим, що з 1998 року вона працювала на посаді літературного редактора газети «Вечірні вісті» та отримувала заробітну плату у розмірі 1500,00 грн. за місяць. За час її роботи товариство двічі реорганізовувалося, у зв'язку з чим видавався наказ про переведення позивачки на відповідну посаду у реорганізованому товаристві. Умови трудового договору, посадовий оклад, службові обов'язки залишалися незмінними. З серпня 2001 року позивачці перестали виплачувати заробітну плату, з жовтня 2001 року її не допускали до виконання своїх обов'язків. При цьому наказ про звільнення позивачки з роботи не видавався, трудова книжка - не поверталася. Грубе порушення трудових прав позивачки призвело до різкого погіршення її здоров'я та завдало значної моральної шкоди. Строк звернення до суду [PERSON]. пропущено у зв'язку зі зверненням до прокуратури Печерського району м. Києва із заявами та скаргами з метою усунення порушень її трудових прав. Посилаючись на викладене позивачка просить суд поновити строк позовної давності та задовольнити позов. В ході розгляду даної справи позовна заява [PERSON] залишалася ухвалою суду без розгляду, двічі виносилося рішення про відмову в задоволенні позовних вимог та ухвала про закриття провадження у справі. Ухвалами Апеляційного суду м. Києва вказані процесуальні рішення скасовувалися, а справа направлялася на новий судовий розгляд. За весь період розгляду справи позивачка неодноразово уточняла свої позовні вимоги, в останній редакції яких просила суд зобов'язати відповідача виплатити заробітну плату за серпень-вересень 2001 р. в сумі 3000, 00 грн., 465000, 00 грн. втраченого заробітку за період вимушеного прогулу з 31 місяць, компенсацію за невикористану відпустку за 2001 р. в сумі 1500, 00 грн., стягнути вартість послуг судмедексперта в сумі 300, 00 грн. та адвоката в сумі 800, 00 грн., визнати записи № 26 та 27 у її трудовій книжці недійсними, а також стягнути завдану моральну шкоду в розмірі 100 000, 00 грн. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримала та просила суд його задовольнити посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог. Відповідачі з судове засідання не з'явився. У відповідності до ст. 169 ЦПК України судом визнано за можливе розглядати справу за відсутності відповідачів та винести заочне рішення. З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх наданими сторонами доказами суд вважає за необхідне позов [PERSON] задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника, до якої заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі. Внесення записів до трудової книжки відповідно до п. 2. 4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці та соціальної політики N 58 від 29.07.93 р. здійснюється на підставі відповідного наказу ( розпорядження ) власника або уповноваженого ним органу. Разом з тим, законом не передбачено такого способу визнання раніше занесеного в трудову книжку запису недійсним, як видача наказу власника або уповноваженого ним органу про його недійсність. Порядок виправлення записів у трудовій книжці передбачено п. 2.10. вищевказаної Інструкції, в якому зазначається, що після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: “Запис за N таким-то недійсний”. Прийнятий за такою-то професією (посадою) і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. Із наведеного випливає, що запис про недійсність раніше внесеного запису здійснюється на підставі наказу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки, а не на підставі нового наказу, яким власника або уповноважений ним орган бажає визнати недійсним попередній запис. Таким чином, запис № 26 у трудовій книжці [PERSON] зроблено у спосіб, не передбачений трудовим законодавством. Крім того, дії відповідача при внесенні записів до трудової книжки позивачки є непослідовними та такими, що суперечать одна одній. Так, записом № 26 визнано недійсним запис про прийняття [PERSON] на роботу. За таких обставин є незрозумілим запис № 27, відповідно до якого позивачку звільнено з роботи, оскільки з попереднього запису у трудовій книжці [PERSON] вбачається, що позивачка не перебувала з ТОВ «Редакційна Рада» у трудових правовідносинах, а відтак і не могла бути звільненою. Тому суд вважає за необхідне позовну вимогу [PERSON] про визнання недійсним запису за № 26 в трудовій книжці позивачки - задовольнити. Разом з тим суд відмовляє позивачці в задоволенні вимоги щодо скасування запису № 27 в її трудовій книжці. Судом встановлено, що вказаний запис внесено до трудової книжки [PERSON] з дотриманням вимог, встановлених п. 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці та соціальної політики N 58 від 29.07.93 р. Інші підстави для визнання запису № 27 недійсним - відсутні, оскільки позивачка не зверталася до суду з вимогою про визнання недійсним наказу про звільнення, на підставі якого було занесено вказаний запис, а суд, дотримуючись принципу диспозитивності, не виходив за рамки позовних вимог. Згідно зі ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно, але не рідше двох разів на місяць. У позовній заяві [PERSON] вказує, що з серпня 2001 року заробітна плата за виконану роботу їй не виплачувалася. Фактично позивачка продовжувала виконувати обовязки, покладені на неї трудовим договором, до жовтня 2001 року. Таким чином, не оплаченими залишилися два місяці роботи позивачки - серпень та вересень 2001 року. Перебуваючи на посаді літературного редактора ТОВ «Редакційна Рада» [PERSON] отримувала заробітну плату у розмірі 1500, 00 грн. за місяць. Отже, за період з серпня по вересень 2001 року утворилася заборгованість по заробітній платі в розмірі 3000, 00 грн. Правдивість наданих позивачкою відомостей про період часу фактичного викнання нею службових обовязків, розмір заробітної плати та факт невиплати заробітної плати за серпень-вересень 2001 року ніким не заперечувалася та не оспорювалася. Крім того, наведені дані підтверджуюються показаннми свідків [PERSON] та [PERSON]., допитаних під присягою у судовому засіданні. Твердження про невиплату заробітної плати позивачці за серпень-вересень 2001 року підтверджується також результатами перевірки, проведеної Прокуратурою Печерського району м. Києва. На підставі викладеного суд вважає такі дані доведеними, а тому задовольняє вимогу [PERSON] про стягнення заробітної плати за серпень-вересень 2001 р. в сумі 3000, 00 грн. У відповідності до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення. Відповідно до п. 4 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Судом встановлено, що трудову книжку [PERSON] вручено 30.04.2004 під час судового засідання. Отже, відповідачем ТОВ «Редакційна Рада» порушено вимогу ст. 47 КЗпП України та затримано видачу трудової книжки на 31 місяць. Тому суд вважає за необхідне стягнути на користь позивачки 46500, 00 грн. - заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу. Вказану суму розраховано виходячи з того, що заробітна плата [PERSON] становила 1500, 00 грн. за місяць та час вимушеного прогулу позивачки становить 31 місяць. Згідно ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. N 100 обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані дні відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю, в якому провадиться виплата компенсації за невикористані дні відпустки. Позивачка стверджує, що у 2001 році вона не використовувала своє право на отримання основної щорічної відпустки. Відповідачами та іншими особами дане твердження не спростоване, докази протилежного суду не надано. За таких обставин суд приходить висновку про те, що [PERSON] має право на отримання компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та стягує на користь позивачки 1500, 00 грн. - компенсацію за за невикористану відпустку в 2001 році у розмірі середнього місячного заробітку. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Грубим порушенням трудових прав позивачки створено для неї стресову ситуацію, що призвела до різкого погіршення стану здоров'я [PERSON] та завдало моральних страждань. Висновком фахівця у галузі судово-медичної експертизи [PERSON] № 31 від 15.12.2002 встановлено, що після серпня 2001 року у [PERSON] виникло загострення хвороб, з приводу чого вона стаціонарно лікувалася в неврологічному відділенні з 06.09.2001 по 21.09.2001, а потім - амбулаторно з 25.09.2001 по 11.10.2001., приймала медикаментозне та фізіотерапевтичне лікування. Між загостреннями хвороби у [PERSON] та стресовою ситуацією встановлено прямий причинний зв'язок. В подальшому [PERSON] потребує медикаментозного, фізіотерапевтичного та стаціонарно-курортного лікування. Враховуючи пояснення позивачки та висновок експерта суд оцінює завдану [PERSON] моральну шкоду в 10000, 00 грн. В задоволенні інших позовних вимог [PERSON] суд відмовляє. Суд вважає за необхідне відмовити позивачці в задоволенні вимоги щодо стягнення вартості послуг на правову допомогу, оскільки адвокат в судових засіданнях участі не брав, квитанції про оплату його послуг суду не надані. Відповідно до ч. 2 ст. 86 ЦПК України кошти на оплату експертизи вносяться стороною, яка заявила клопотання про її проведення. Позивачка звернулася до фахівця у галузі судово-медичної експертизи [PERSON] за власною ініціативою, тому суд відмовляє у покладенні витрат на проведення експертизи на відповідача. Користуючись правом, наданим п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в межах стягнення заробітної плати за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial