Jurisdiction: civil
Date: 2008-07-15 00:00:00

Позивачка [PERSON]. звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до Лівадійської селищної ради. В судовому засіданні, представник позивачки, остаточно вточнивши позовні вимоги просив суд: - визнати недійсним пункт 3 рішення № 64 від 13 грудня 2006 року дев'ятої сесії п'ятого скликання Лівадійської селищної ради «Про розгляд постанови Апеляційного суду АРК № 22-2584/06 від 10.07.2006р.», - визнати недійсними пункти 1, 2 рішення № 14 від 22 грудня 2006 року десятої сесії п'ятого скликання Лівадійської селищної ради «Про розгляд звернення [PERSON] «Про затвердження проекту землеустрою з відводу та надання у власність [PERSON]для будівництва та обслуговування індивідуального гаража за адресою: смт. Лівадія, вул. Виноградна, ГБК «Маяк», - визнати недійсним рішення № 61 від 07 березня 2007 року дванадцятої сесії п'ятого скликання Лівадійської селищної ради «Про надання дозволу СПД [PERSON] на складання проекту землеустрою з відведення в оренду земельної ділянки орієнтовною площею до 0,0060 га для розміщення кафе за адресою: АРК, м. Ялта, смт. Лівадія, вул. Виноградна, 8-в», - визнати недійсним рішення № 72 від 09 листопада 2007 року двадцятої сесії п'ятого скликання Лівадійської селищної ради «Про затвердження проекту землеустрою з відведення та надання в оренду СПД ФО [PERSON] земельної ділянки площею 0,0060 га для розміщення кафе за адресою: АРК, м. Ялта, смт. Лівадія, вул. Виноградна, район будинку № 8-в, на землях Лівадійської селищної ради» зі змінами, внесеними рішенням № 6 від 19 квітня 2008 року двадцять п'ятої сесії п'ятого скликання «Про внесення змін в рішення № 72 від 09 листопада 2007 року 20-ої сесії 5-го скликання «Про затвердження проекту землеустрою з відведення та надання в оренду СПД ФО [PERSON] земельної ділянки площею 0,0060 га для розміщення кафе за адресою: АРК, м. Ялта, смт. Лівадія, вул. Виноградна, район будинку № 8-в, на землях Лівадійської селищної ради», - визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 0,0060 га, яка розташована за адресою: АРК, м. Ялта, смт. Лівадія, вул. Виноградна, район будинку № 8-в, укладений Лівадійською селищною радою та суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою [PERSON] 05 грудня 2007 року та зареєстрований в Кримській регіональній філії державного підприємства Центр державного земельного кадастру 22 лютого 2008 року за № 040800700005, - визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку (кадастровий номер 0111947900:01:001:0055) за адресою: АРК, м. Ялта, смт. Лівадія, гаражно-будівельний кооператив «Маяк», бокс № 37, площею 0,0065 га із земель для індивідуального житлового, гаражного та дачного будівництва (ряд 2.7.2, шифр 34 форми 6-зем), в тому числі по угіддям - 0,0065 га - «забудовані землі», в тому числі «інші землі, які використовуються для транспорту та зв'язку» (графа 34, 45, 49 форми 6-зем) для будівництва та обслуговування індивідуального гаража (код УКЦВЗ - 1.8). Мотивуючи позовні вимоги представник позивачки зазначив, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування [PERSON]. є власником гаражного боксу № 37, який розташований в гаражно-будівельному кооперативі «Маяк». Відповідно до рішення № 18 від 08 липня 2003 року чотирнадцятої сесії двадцять четвертого скликання Лівадійської селищної ради позивачці було надано дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,01 га для будівництва індивідуального гаражу. На підставі зазначеного акту органа місцевого самоврядування [PERSON]. підготувала та узгодила проект відводу, проте місцева рада у його затвердженні безпідставно відмовила. Позивачка у судовому порядку оскаржила неправомірні дії відповідача. Апеляційний суд Автономної Республіки Крим постановою по адміністративній справі № 22-2584/06 визнав такі дії суб'єкта владних повноважень неправомірними та зобов'язав Лівадійську селищну раду розглянути питання про затвердження проекту відводу спірної земельної ділянки [PERSON]. Лывадыйська селищна рада постанову суду прийняла до виконання, але прийняла рішення і надала позивачці у власність земельну ділянку не в тому розмірі, який був передбачений проектом землеустрою, а лише в існуючих межах гаражного боксу, передавши іншу частину ділянки в оренду суб'єкту підприємницької діяльності - фізичній особі [PERSON].(далі СПД-ФО [PERSON]). Позивачка вважає оспорюванні рішення такими, що ухвалені з перевищенням повноважень, порушують її охоронювані законом права та підлягають визнанню недійсними. Представник Лівадійської селищної ради позов не визнав, підкресливши, що приймаючи оскаржувані рішення та укладаючи договір оренди місцева рада діяла в межах повноважень та у спосіб, визначений законом. Селищна рада має право на свій розсуд приймати рішення про надання земельної ділянки у власність або оренду. При цьому спірна земельна ділянка знаходиться в межах Гаражно-будівельного кооперативу «Маяк», а так як кооператив вирішив надати земельну ділянку СПД-ФО [PERSON] то селищна рада прийняла вказані рішення і надала в оренду спірну земельну ділянку під будівництво кафе відповідачу. У відповідності до частини 1 ст. 33 ЦПК України суд, не припиняючи судового розгляду, залучив до участі у справі в якості співвідповідача суб'єкта підприємницької діяльності - фізичну особу [PERSON]., представник якого проти позову заперечував, посилаючись на виникнення у відповідача права оренди спірної ділянки, так як відповідач був членом кооперативу. Зі згоди кооперативу він отримав згоду Лівадійської селищної ради на складання проекту відводу земельної ділянки і після затвердження проекту відведення земельної ділянки у оренду, Лівадійська селищна рада уклала із ним договір оренди спірної земельної ділянки. Вважає, що правових підстав для розірвання договору оренди не має. Оскільки у позовній заяві ставилося питання про визнання за позивачкою права власності на земельну ділянку, якою раніше користувався гаражно-будівельний кооператив «Маяк», суд на підставі ст.ст. 35, 36 ЦПК України залучив до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, зазначений гаражно-будівельний кооператив та Ялтинське міське управління земельних ресурсів. Представники третіх осіб до суду не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином - за правилами ст.ст. 74, 76 ЦПК України. У спрямованій на адресу суду письмовій заяві представник гаражно-будівельного кооперативу «Маяк» просив розглянути справу за його відсутністю. За таких обставин, враховуючи, що не має необхідності заслуховувати особисті пояснення представників третіх осіб, суд визнав можливим розглянути спір на підставі наданих сторонами доказів. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши надані сторонами докази, дослідивши обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, з позиції їх достатності і взаємного зв'язку у сукупності, суд дійшов наступних висновків. У відповідності зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованою Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожний при вирішенні питання про його цивільні права і обов'язки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом. Складовою частиною справедливого судочинства є доступ до судової процедури з усіма атрибутами контролю за порушеннями з боку суб'єктів владних повноважень. Згідно з частиною 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень органів державної влади та місцевого самоврядування. В цьому відношенні не може бути будь-яких обмежень або виключень, оскільки частина 2 ст. 124 Конституції України зазначає, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, які виникають у державі. Це положення було закріплене рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2002 від 09 липня 2002 року (справа про досудове врегулювання спорів) та знайшло відображення в постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Зі змісту частини 5 ст. 158 ЗК України випливає, що в разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, спір вирішується судом. Така позиція узгоджується з приписами частини 11 ст. 118 ЗК України. Отже, [PERSON]. як належний позивач мала конституційні та законні підстави для звернення безпосередньо до суду з метою поновлення її порушеного права. Визначаючи компетенцію щодо вирішення справи, аналізуючи суб'єктний склад та характер правовідносин, суд дійшов висновку, що оскільки ні місцева рада, ні управління земельних ресурсів у спірних правовідносинах не здійснюють владні управлінські функції щодо позивача, цей спір не є публічно-правовим та не має ознак справи адміністративної юрисдикції. Враховуючи, що оскаржувані рішення органу місцевого самоврядування не зобов'язують інших осіб вчиняти певні дії або утримуватись від їх вчинення, суд з огляду на рекомендації, які викладені в інформаційному листі Верховного Суду України від 26 грудня 2005 року № 3.2-2005, дійшов висновку, що зазначений спір носить приватноправовий характер. Таким чином, не зважаючи на наявність серед осіб, які беруть участь у справі, суб'єктів владних повноважень, ця справа є спором, на який поширюється компетенція судів цивільної юрисдикції, оскільки у відповідності до частини 1 ст. 15 ЦПК України справи про захист порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів, що виникають із земельних відносин, розглядаються в порядку цивільного судочинства. Спірні правовідносини щодо виникнення майнових прав на земельну ділянку регулюються Цивільним та Земельним кодексами України, тому суд взяв до уваги загальний принцип права, який передбачає відповідність процесуального закону матеріальному, та розглянув справу за правилами Цивільного процесуального кодексу України. Під час розгляду справи судом безпосередньо встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON]. є власником гаражного боксу з майстернею № 37 загальною площею 51,2 кв. м., який розташований по вулиці Виноградній в смт. Лівадія. Право власності на гараж виникло у позивачки на підставі договору дарування від 15 березня 2003 року, який посвідчений приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу [PERSON] (реєстровий [NUMBER])(арк.спр.29-34). Рішенням чотирнадцятої сесії двадцять четвертого скликання Лівадійської селищної ради № 18 від 08 липня 2003 року позивачці був наданий дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,01 га для будівництва індивідуального гаража(арк.спр.176). Проаналізувавши це рішення, суд взяв до уваги, що згідно з частиною 1 ст. 143 Конституції України майном, що є в комунальній власності, управляє територіальна громада, здійснюючи це безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. Це положення було закріплене в частині 2 ст. 327 Цивільного кодексу України, зі змісту якої вбачається, що управління комунальним майном здійснюють територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Відповідно до п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні підприємства, здійснюють відповідні місцеві ради. Зазначена позиція розвинута приписами ст. 7 Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності». Стаття 186 Земельного кодексу України встановлює, що проекти відводу земельної ділянки із земель комунальної власності затверджуються органами місцевого самоврядування. У відповідності до ст. 12 ЗК України до виключної компетенції селищних рад у галузі земельних відносин на території селищ належить розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність фізичних і юридичних осіб. Такі норми кореспондуються зі змістом частини 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Підстави набуття права власності на землю встановлені ст. 116 Земельного кодексу України, яка передбачає, що однією з таких підстав є одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації. Частина 1 ст. 121 Земельного кодексу України, визначаючи розмір земельних ділянок, які можуть передаватися фізичним особам у власність в порядку приватизації, встановлює, що громадянин України має право на безоплатну передачу йому земельної ділянки із земель комунальної власності для будівництва індивідуального гаража у розмірі не більше 0,01 га. Таким чином, суд дійшов висновку, що при ухваленні рішення про надання позивачці дозволу на складання проекту відводу земельної ділянки Лівадійська селищна рада діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. На підставі зазначеного акту індивідуальної дії [PERSON]. підготувала та узгодила проект відводу(арк.спр.168-211). Зі змісту частини 2 ст. 377 Цивільного кодексу України вбачається, що у разі якщо будівля або споруда розміщена на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі її відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вона розміщена, та частиною ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Ці приписи у повному обсязі узгоджуються з вимогами частини 2 ст. 120 Земельного кодексу України. Позивачка із вищевказаним пакетом документів звернулася до Лівадійської селищної ради із заявою про затвердженні проекту відводу землеустрію і надання у власність спірної земельно ділянки. Однак, рішенням Лівадійської селищної ради №174 від 14 жовтня 2004 року 22- гої сесії 4-го скликання позивачці відмовлено у затвердженні проекту відводу землеустрію і прийнято рішення про надання згоди відповідачу на складання проекту відводу спірної земельної ділянки для надання у оренду. Позивачка із позивною заявою до відповідачів про скасування вищевказаних рішень ради звернулася до суду. Апеляційний суд Автономної республіки Крим визнав недійсним та скасував рішення №173 від 14 жовтня 2004 року 22-гої сесії 4-го скликання Лівадійської селищної ради «Про надання дозволу СПД -[PERSON] на розробку проекту землеустрію по відводу земельної ділянки орієнтирно площею 0,0060 га за адресою с.Лівадія, вул. Виноградна» і визнав незаконним і скасував рішення №174 від 14 жовтня 2004 року 22-гої сесії 4-го скликання Лівадійської селищної ради «Про відмову у затвердженні проекту землеустрію [PERSON] Ухвалюючи постанову в адміністративній справі № 22-2584/06, яка має преюдиціальне значення, Апеляційний суд Автономної Республіки Крим встановив, що позивачкою були належним чином підготовлені усі документи, передбачені для розгляду питання про затвердження проекту відводу земельної ділянки площею 0,0065 га на сесії селищної ради і що [PERSON]. як власник споруди - гаражного боксу має пріоритетне право на приватизацію земельної ділянки, яка розташована під спорудою, та на частку ділянки, яка є необхідною для її обслуговування (9-11). Суд вважає, що цей факт не підлягає повторному доказуванню, оскільки згідно з частиною 3 ст. 61 ЦПК України рішення суду з адміністративної справи, що набрало законної чинності, є обов'язковим щодо фактів, які встановлені судом і мають значення для вирішення спору. Ознайомившись з проектом землеустрою, зробленим на замовлення позивачки, суд встановив, що він на виконання частини 9 ст. 118 ЗК України був погоджений з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини. Отже, порядок безоплатної приватизації земельних ділянок [PERSON]. порушений не був. Суд вважає, що оскільки позивачці відповідно до проекту землеустрою для будівництва та обслуговування індивідуального гаража передбачалася земельна ділянка площею 0,0065 га - місцева рада була зобов'язана затвердити проект відводу та передати у власність позивачці ділянку саме такої площі. Проте Лівадійська селищна рада, виконуючі вищеназвану постанову Апеляційного суду Автономної республіки Крим, прийняла п.п.1,2 у рішенні №14 від 22 грудня 2006 року десятої сесії п'ятого скликання «Про розгляд звернення [PERSON] «Про затвердження проекту землеустрою з відводу та надання у власність [PERSON]для будівництва та обслуговування індивідуального гаража за адресою: смут. Лівадія, вул. Виноградна, ГБК «Маяк» і п.3 у рішенні № 64 від 13 грудня 2006 року дев'ятої сесії п'ятого скликання Лівадійської селищної ради «Про розгляд постанови Апеляційного суду АРК № 22-2584/06 від 10.07.2006р.» та надала позивачці земельну ділянку не в тому розмірі, який був передбачений проектом землеустрою, а лише в існуючих межах гаражного боксу(арк.спр.7,8). Суд не погоджується з такими рішенням органу місцевого самоврядування, оскільки воно не відповідає вимогам закону та не кореспондується з рішенням про надання дозволу на складання проекту відведення і рішенням суду Апеляційної інстанції. Частина 2 ст. 19 та частина 1 ст. 144 Конституції України містять імперативне правило, згідно з яким органи публічної влади зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зі змісту частини 10 ст. 118 ЗК України вбачається, що місцева рада повинна розглянути проект відведення та прийняти рішення про передачу земельної ділянки у власність. Отже, рада не наділена компетенцією щодо коригування, внесення змін або доповнень до проекту відведення і зобов'язана затвердити його незмінним. Ухвалюючи рішення про надання позивачці у власність земельної ділянки в межах існуючої будівлі, селищна рада вийшла за межі встановлених Земельним кодексом України повноважень та допустила коригування проекту відведення. Системний аналіз норм Земельного кодексу України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» свідчить про те, що місцева рада не має дискреційних (самостійних) повноважень на внесення змін до проекту землеустрою з відведення земельної ділянки у власність в порядку безоплатної приватизації, оскільки орієнтовний розмір ділянки визначається первісним рішенням про надання дозволу на складання проекту відведення та уточнюється під час складання проекту відведення та його узгодження компетентними органами та службами, перелік яких визначений у частині 9 ст. 118 ЗК України. Згідно з частиною 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рішення органів місцевого самоврядування можуть бути визнані незаконними у судовому порядку. При цьому, одним із способів захисту прав на землю, перелік яких визначений частиною 3 ст. 152 ЗК України, є визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування. Таким чином, пункт 3 рішення № 64 від 13 грудня 2006 року дев'ятої сесії п'ятого скликання Лівадійської селищної ради «Про розгляд постанови Апеляційного суду АРК № 22-2584/06 від 10.07.2006р.» та пункти 1, 2 рішення № 14 від 22 грудня 2006 року десятої сесії п'ятого скликання Лівадійської селищної ради «Про розгляд звернення [PERSON] «Про затвердження проекту землеустрою з відводу та надання у власність [PERSON]для будівництва та обслуговування індивідуального гаража за адресою: смт. Лівадія, вул. Виноградна, ГБК «Маяк» слід визнати недійсними. Розглядаючи вимоги позивачки, щодо визнання недійсними рішень про надання суб'єкту підприємницької діяльності [PERSON]. дозволу на складання проекту відведення спірної земельної ділянки і затвердження зробленого проекту та визнання недійсним оскаржуваного договору оренди, суд встановив наступне. Апеляційний суд Автономної Республіки Крим, ухваливши постанову в адміністративній справі № 22-2584/06 скасував рішення № 173 від 14 жовтня 2004 року двадцять другої сесії четвертого скликання Лівадійської селищної ради «Про надання дозволу СПД [PERSON] на розробку проекту землеустрою по відводу земельної ділянки орієнтовною площею 0,006 га за адресою: смт. Лівадія, вул. Виноградна» з причини порушення пріоритетного права [PERSON] на приватизацію спірної ділянки. Ігноруючи рішення Апеляційного суду Автономної республіки Крим, селищна рада знову ухвалила рішення аналогічне скасованому за № 61 від 07 березня 2007 року дванадцятої сесії п'ятого скликання Лівадійської селищної ради «Про надання дозволу СПД [PERSON] на складання проекту землеустрою з відведення в оренду земельної ділянки орієнтовною площею до 0,0060 га для розміщення кафе за адресою: АРК, м. Ялта, смт. Лівадія, вул. Виноградна, 8-в»(арк.спр.124). А рішенням № 72 від 09 листопада 2007 року двадцятої сесії п'ятого скликання Лівадійської селищної ради «Про затвердження проекту землеустрою з відведення та надання в оренду СПД ФО [PERSON] земельної ділянки площею 0,0060 га для розміщення кафе за адресою: АРК, м. Ялта, смт. Лівадія, вул. Виноградна, район будинку № 8-в, на землях Лівадійської селищної ради» зі змінами, внесеними рішенням № 6 від 19 квітня 2008 року двадцять п'ятої сесії п'ятого скликання «Про внесення змін в рішення № 72 від 09 листопада 2007 року 20-ої сесії 5-го скликання «Про затвердження проекту землеустрою з відведення та надання в оренду СПД ФО [PERSON] земельної ділянки площею 0,0060 га для розміщення кафе за адресою: АРК, м. Ялта, смт. Лівадія, вул. Виноградна, район будинку № 8-в, на землях Лівадійської селищної ради» затвердила виконаний проект землеустрою, виконаний СПД -ФО [PERSON] для розміщення кафе(арк.спр.212-257). Однак, проект землеустрою СПД ФО - [PERSON] був виготовлений на підставі скасованого рішенням Апеляційного суду рішення №173 від 14 жовтня 2004 року « Про дачу дозволу СПД [PERSON] на розробку проекту землеустрій по відводу земельної ділянки орієнтирною площею 0,0060 га за адресою смт.Лівадія, вул.Виноградна(арк.спр.222) і документів отриманих на підставі скасованого вищевказаного рішення(арк.спр.222-229). Крім того, до проекту землеустрію СПД ФО [PERSON] не долучено висновку компетентних органів, чи є можливість на земельній ділянці, яка безпосереднє прилягає до стін належного на праві власності позивачки гаражу, будувати заклад харчування в порушення норм пункту 7.50 правил «Містобудування . Планування і забудова міських і селищних поселень ДБН 360-92», затверджені наказом комітету України у справах містобудування та архітектури №44 від 17 квітня 1992 року, які передбачають, що відстань від гаражів до інших споруд повинна перевищувати десять метрів. При цьому, місцевою радою були порушені вимоги частини 11 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», щодо доведення до відома заінтересованих осіб інформації про прийняття актів, що зачіпляють їх інтереси. Суд бере до уваги, що підставами для визнання акта недійсним є його невідповідність вимогам чинного законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним також є порушення у зв'язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів юридичних або фізичних осіб. У частині 7 ст. 118 ЗК України сказано, що відповідна місцева рада надає дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки лише в разі згоди на передачу її у власність. Таким чином, ухваливши рішення про надання [PERSON] дозволу на складання проекту відведення, рада втратила право на подальше самостійне розпоряджання земельною ділянкою до остаточного вирішення питання про надання ділянки у власність позивачці або повернення її територіальній громаді (у комунальну власність). Здійснюючи системний аналіз позовних вимог суд всебічно, повно та об'єктивно вивчив оскаржувані рішення та дійшов висновку, що при їх ухваленні селищна рада діяла з порушенням чинного законодавства, без урахування всіх обставин, без дотримання принципу рівності перед законом та балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав і свобод інших осіб. З огляду на викладене, рішення про надання спірної земельної ділянки в оренду суб'єкту підприємницької діяльності [PERSON]. слід визнати недійсними і скасувати. Однак, 05 грудня 2007 року між Лівадійською селищною радою і СПД -ФО [PERSON] був укладений договір оренди земельної ділянки площею 0,0060 га для розміщення кафе на землях Лівадійської селищної ради на 49 років(арк..спр.48-56). Вказаний договір оренди не відповідає вимогам чинного законодавства внаслідок порушення процедури його прийняття і укладення, порушення прав та законних інтересів позивачки, що веде до визнання його не дійсним Так, підстави недійсності договору встановлені ст. 215 ЦК України. Дана норма є бланковою (відсильною) та направляє до ст. 203 цього ж Кодексу, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства. Матеріалами справи встановлено, що процедура укладання оскаржуваного договору оренди земельної ділянки та рішень, на підставі яких він був укладений, здійснені з порушенням вимог Земельного кодексу України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Всупереч фундаментальним приписам процесуального закону представник Лівадійської селищної ради не надав жодного належного, змістовного та достовірного доказу на підтвердження правомірності та обґрунтованості оскаржуваних рішень. Судом перевірення посилання представників відповідачів, що СПД-ФО [PERSON] був членом кооперативу, який і дав йому дозвіл на отримання спірного земельної ділянки в оренду для будівництва кафе. Дійсно рішенням судової колегії в цивільних справах Апеляційного суду Автономної республіки Крим від 17 листопаду 2003 року за ГБК «Маяк» с. Лівадія визнано право користування земельною ділянкою площею 0,2934 кв. метри.(арк..спр.83). У відповідності із п.1 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року №2768-111 рішення про надання в користування земельних ділянок, прийняти відповідними органами, але не виконані на момент введення в дію цього кодексу підлягають до виконання відповідно до вимог цього кодексу. Статтею 92 Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року №2768-111 передбачено, що право постійного користування земельної ділянки - це право володіння і користування земельної ділянки, яка перебуває у державній або комунальній власності без встановлення строку. Право постійного користування земельної ділянкою із земель державної і комунальної власності набувають зокрема підприємства , установи та організації, що належать до державної та комунальної власності. Згідно із статтею 125 Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року №2768-111 право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання його власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державною реєстрацією. При таких обставинах, з огляду на ст. 212 ЦПК України, зі змісту якої вбачається, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, - суд критично оцінює посилання відповідачів на ухвалу Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 27 листопада 2003 року у цивільній справі № 6139/2003, якою за гаражно-будівельним кооперативом «Маяк» було визнано право користування земельною ділянкою З матеріалів справи вбачається, що кооператив «Маяк» не має правовстановлюючих документів на спірну ділянку, а її межі не встановлені в натурі (на місцевості). Рішення суду за жодних підстав не може підмінювати державний акт, а є лише підставою для його отримання. Оскільки зазначена ухвала реалізована кооперативом «Маяк» не була, суд не може прийняти доводи відповідачів щодо необхідності згоди кооперативу на надання спірної ділянки у власність позивачці. Разом із тим, [PERSON] як фізична особа був членом Гаражно-будівельного кооперативу «Маяк» і отримав рішенням ради згоду на складання проекту відводу земельної ділянки площею 0,005 га для обслуговування гаражу(арк.спр.85), але СПД-ФО [PERSON] не був членом кооперативу, також як і позивачка [PERSON].. Доводи відповідачів в цій частині не кореспондуються з фактичними даними та не знаходять свого підтвердження. Розглядаючи вимоги щодо визнання права власності позивачки на спірну земельну ділянку суд дійшов наступного. Відповідно до частини 3 ст. 152 ЗК України захист прав фізичних та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання прав. Це узгоджується з правилами частини 2 ст. 16 ЦК України, в якій зазначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права особи. Згідно з частиною 11 ст. 118 ЗК України у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. Пленум Верховного Суду України, узагальнюючи практику розгляду судами загальної юрисдикції земельних спорів, у пункті 7 постанови «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16 квітня 2004 року роз'яснив, що при оскарженні рішень органів місцевого самоврядування з питань, віднесених до їх компетенції (наприклад, про відмову в передачі ділянки у власність), суд у разі задоволення позову визнає рішення цього органу недійсними і зобов'язує його, залежно від характеру спору, виконати певні дії на захист порушеного права чи сам визнає це право за позивачем. Оскільки незаконність рішень селищної ради, щодо ненадання позивачці у власність спірної земельної ділянки вже була встановлена рішенням Апеляційного суду Автономної республіки Крим і відповідач повторно розглянувши заяву [PERSON] фактично не виконав вищевказана рішення, затвердивши проект відводу тільки у рамках будови, суд дійшов висновку щодо наявності у нього повноважень на визнання права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку. За таких обставин суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] щодо визнання за нею права власності на спірну земельну ділянку є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Доводи представника Лівадійської селищної ради, що проект землеустрію по відводу земельної ділянки [PERSON] не відповідає вимогам закону, суд не може прийняти до уваги, так як своїм рішенням відповідач затвердив цей проект і надав позивачці у власність земельну ділянку у рамках гаражного боксу. За таких обставин суд вважає позовні вимоги [PERSON] законними, обґрунтованими, доведеними в судовому засіданні та такими, що підлягаючими задоволенню в повному обсязі. З огляду на вищевикладене,

Outcome: approved