Jurisdiction: civil
Date: 2008-07-23 00:00:00

17.04.2008 року сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю “Гусарівське” звернулося до суду з позовом до [PERSON]. В подальшому, 30.05.2008 року, уточнивши позовні вимоги просили стягнути з [PERSON] спричинені матеріальні збитки в сумі 338,29грн. та витребувати земельну ділянку (пай) із незаконного володіння та користування [PERSON]. та передати орендарю - СТОВ “Гусарівське” на строк до 31.12.2010 року відповідно до договору оренди земельної ділянки (паю), стягнути судові витрати. В судовому засіданні представник позивача в обґрунтування позову вказував, що 07.03.2000 року між сторонами було укладено договір оренди земельної частки (паю) на підставі сертифікату на право на земельну ділянку (пай) строком до 31.12.2010 року. Даний договір був зареєстрований в книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) Гусарівської сільської ради Балаклійського району Харківської області. Однак, в порушення договору, на замовлення відповідача землевпорядною організацією 04.04.2008 року були виконані роботи по наведенню меж спірної земельної ділянки. Відповідач мав намір виділити земельний пай в натурі для ведення господарської діяльності. Однак, восени 2007 року позивач засіяв на даній земельній ділянці озиму пшеницю. Вказували на порушення відповідачем п.3 договору, за яким він зобов'язаний протягом усього терміну дії договору утримуватися від виділення земельної частки (паю) в натурі. Посилаючись на умови договору і Закон України “Про оренду землі”, вважали незаконними дії відповідача по володінню і користуванню земельною ділянкою. Відповідачка позов не визнала і в обґрунтування заперечень вказувала, що факту укладення 07.03.2000 року договору оренди земельної частки (паю) на підставі сертифікату на право на земельну ділянку (пай) строком до 31.12.2010 року відповідач не пам'ятає, рівно як і його умов. Примірника договору оренди у неї немає. Вважає позовні вимоги необґрунтованими внаслідок того, що позивач на їх підтвердження навіть не надав договору оренди, на який посилається. Також вказувала, що не визнає існування між сторонами договірних відносин щодо спірної земельної ділянки, а орендну плату від позивачка отримувала за фактичне використання земельної ділянки. Визнавала, що навіть при існуванні договору оренди від 07.03.2000 році, після отримання неї в 2002 році державного акту на право приватної власності на землю, договірні відносини припинилися та вона, як власник земельної ділянки, бажає самостійно господарювати. Суд, дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, визнає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені обставини і визначені відповідні до них правовідносини. З книги записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) Гусарівської сільської ради Балаклійського району Харківської області вбачається, що відповідно до Порядку реєстрації договорів оренди земельної частки (паю), затвержденого постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2000 р. N 119 за порядковим N 594 16.03.2000 року зареєстровано договір оренди земельної частки (паю) на підставі сертифікату на право на земельну ділянку (пай) між [PERSON]та СТОВ “Гусарівське”, терміном на 10 років. Відповідно до п.п.5, 7 Порядку на обох примірниках договору оренди ставиться штамп із зазначенням дати реєстрації та номера запису, а також з підписом особи, яка зареєструвала договір. Перший примірник договору оренди передається орендарю, другий - орендодавцю. Відповідно до ст.13 Закону України “Про оренду землі” від 06.10.1998р. N 161-XIV договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Тобто, саме договір оренди земельної ділянки є підтвердженням існування між сторонами зобов'язань відносно спірної земельної ділянки. Позивач на підтвердження своїх позовних вимог, оригіналу договору оренди земельної частки (паю) від 07.03.2000 року суду не надав. Запис про реєстрацію договору в книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) Гусарівської сільської ради Балаклійського району Харківської області сам по собі не є підставою для задоволення позову. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.14 Закону України “Про оренду землі” договір оренди землі укладається у письмовій формі. Згідно ст.10, 60 ЦПК України на засадах змагальності кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, виходячи з принципів судочинства про змагальність судового процесу, суд ухвалює рішення лише на підставі доказів, наданих сторонами. Спірна земельна ділянка була виділена в натурі та передана [PERSON] у приватну власність, у зв'язку з чим 12 листопада 2002 року відповідачці видано державний акт на право приватної власності на землю. Відповідачка має намір використовувати спірну земельну ділянку в своїй господарській діяльності. Відповідно до Указу Президента України від 03.12.1999 року N 1529/99 “Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки” запроваджено обов'язкове укладення підприємствами, установами, організаціями, які використовують землю для сільськогосподарських потреб, договорів оренди земельної частки (паю) з власниками цих часток, паїв, з виплатою орендної плати у натуральній або грошовій формах. Як стверджує позивач, між сторонами був укладений договір оренди земельної частки (паю). Однак, у подальшому відповідачка отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, про що позивач був обізнаний. Тому, внаслідок цього змінився предмет зобов'язання за договором оренди, а відтак і істотні умови виконання зобов'язань, у зв'язку з чим сторони повинні були привести договірні відносини у належний стан відповідно до вимог Закону України “Про оренду землі”. Після одержання державного акту на право приватної власності на землю й виділення земельної ділянки в натурі згідно з п.2.3 Типового договору оренди земельної частки (паю) (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 17.01.2000 року N 5, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 23.02.2000р. N 101/4322) зобов'язання сторін за укладеним договором припиняються відповідно до чинного законодавства. Розглядаючи посилання позивача, суд виходить з того, що оренда земельної частки (паю) та оренда земельної ділянки за предметом є суттєво різними відносинами. У випадку оренди земельної частки (паю) встановлюються орендні відносини щодо права на земельну частку (пай), не визначну в натурі земельну ділянку, посвідчену сертифікатом. Відповідно до ч.2 Перехідних положень Закону України “Про оренду землі” після виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) договір оренди землі переукладається відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку. Відповідно до п.2 ч.17 Перехідних положень Земельного кодексу України 25 жовтня 2001 року N 2768-III, сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Допитаний в суді свідок [PERSON]. не спростувала викладеного і її показання не мають юридичного значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таким чином, в предмет судового захисту входять саме порушені права, свободи і охоронювані законом інтереси особи. Суд приходить до висновку, що позивач добросовістно помилився в наявності у нього суб'єктивного матеріального права. Тому, не встановивши при розгляді справи по суті порушення прав, свобод і охоронюваних законом інтересів позивача, в задоволенні позову, з цих підстав, також слід відмовити. У відповідності до ст.88 ЦПК України, внаслідок відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed