Jurisdiction: civil
Date: 2008-06-26 00:00:00

19 березня 2008 року позивачка звернулася до суду з позовом та просила визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладенний між нею та [PERSON]., мотивуючи, що вона помилялась щодо природи правочину та інших обставин, що мають істотне значення, зокрема прав та обов”язків сторін, застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з відповідача судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав і наполягав на його задоволенні та пояснив суду, що в момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки діяв мораторій на продаж земельної ділянки. Представник відповідача позов не визнав, зазначив що позивачці було відомо про суть угоди, сторонами всі вимоги закону було дотримано нотаріусом не було здійснено порушень законодавства при посвідченні договору. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з”явився, хоча про час і місце розгляду справи сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив. Третя особа приватний нотаріус [PERSON]. позов не визнав і просив відмовити в задоволенні позову, при цьому вказав що порушень законодавства при посвідченні договору ним допущено не було.. Крім того в момент укладання договору купівлі-продажу, тобто 07.11.2006 р., відповідно до п. 15 Перехідних положень Земельного кодексу України діяв мораторій на відчуження земельних часток (паїв). Так в цій нормі зазначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України - власники земельних часток (паїв) не вправі до 1 січня 2007 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб. Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), встановленої абзацом першим цього пункту, в частині відчуження зазначених ділянок та земельних часток (паїв), а так само в частині передачі прав на відчуження зазначених ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення). Тобто в 2006 році існувала заборона на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних паїв, про що позивачка не могла не знати, оскільки це питання активно висвітлюється в друкованих і електронних засобах масової інформації. Що ж до предмету договору купівлі-продажу між позивачем та відповідачем, то його предметом є земельна ділянка на території Чернігівської міської ради площею 0,1813 га для ведення особистого селянського господарства. У листі Міністерства юстиції України від 10.11.2006 р. № 31-32/191 зазначено, що оскільки обмеження, передбачені п. 15 Перехідних положень Земельного кодексу, стосуються лише земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, вважає, що вимоги цього пункту не поширюються на земельні ділянки для ведення садівництва та для ведення особистого селянського господарства. На підставі вищезазначеного зміст посвідченого правочину відповідав вимогам закону. Що ж до тверджень позивача, що вона діяла під впливом помилки стосовно предмету договору, то цей факт не підтверджується жодним доказом по справі. Заслухавши пояснення та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 07.11.2006 року між [PERSON]. та [PERSON]. було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, призначеної для ведення особистого селянського господарства, належного [PERSON]. на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 829134, виданого Чернігівською міською радою 10.10.2006 року. Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що позивачка у нотаріуса підписувала якість документи, про зміст яких їй нічого невідомо, вона жодним чином не бажала продавати належну їй земельну ділянку, а думала, що підписання якихось документів необхідно для того, щоб отримати кошти за земельний пай та таким чином, помилялася, коли підписувала договір купівлі-продажу земельної ділянки, а тому договір, підписаний нею, підлягає визнанню недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 ст. 202 ЦК України). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у . натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (ч. 1 ст. 216 ЦК України). Стаття 229 ЦК України встановлює правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки. Так, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнано судом недійсним. При цьому істотне значення має, зокрема, помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін., Правочин, вчинений під впливом помилки, що має істотне значення, є недійсним, оскільки не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зокрема, ч. З ст. 203 ЦК України, оскільки внутрішня воля учасника правочину не відповідає її зовнішньому прояву - волевиявленню учасника, яке сформоване під впливом помилки. Особа, яка діє під впливом помилки, не усвідомлює цього, оскільки її воля сформована на підставі необ'єктивних відомостей. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. З пояснень приватного нотаріуса [PERSON]. вбачається, що волевиявлення продавця було вільним, що нею особисто був прочитаний договір, він запитував чи зрозуміла сторонам суть договору, крім того у матеріалах до договору є заява позивачки про те, що відчужувана земельна ділянка є її особистою власністю. Також позивачка засвідчила, що гроші за земельну ділянку вона отримала до підписання договору, а від чоловіка позивачки була отримана також письмова згода на продаж спірної земельної ділянки. Дійсно, в 2006 році існувала заборона на купівлю-продаж або відчуження земельних паїв, однак предметом оспорюваного договору є земельна ділянка на території Чернігівської міської ради площею 0,1813 га для ведення особистого селянського господарства. Оскільки обмеження, передбачені п. 15 Перехідних положень Земельного кодексу, стосуються лише земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, вимоги цього пункту не поширюються на земельні ділянки для ведення садівництва та для ведення особистого селянського господарства. На підставі вищезазначеного зміст посвідченого правочину відповідав вимогам закону. Що ж до тверджень представника позивача, що позивачка діяла під впливом помилки стосовно предмету договору, то цей факт не підтверджується жодним доказом по справі. За вказаних обставин, коли ніяких інших доказів, крім заяв позивачки про те, що їй не було відомо щодо природи правочину та інших обставин, що мають істотне значення, зокрема прав та обов”язків сторін суду не надано, суд вважає недоведеним факти наведені позивачем у позовній заяві, в зв”язку з чим вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити.

Outcome: dismissed