Jurisdiction: civil
Date: 2008-06-26 00:00:00

24 грудня 2007 року позивач [PERSON], що діє в інтересах [PERSON] на підставі довіреності, звернулась до суду з позовом про виселення відповідачів з житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], що належить на праві приватної власності [PERSON] Свої вимоги вона обгрунтувала тим, що зазначений житловий будинок належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 12.12.2000 року. В червні 2005 року, за погодженням з власником будинку, вона уклала з відповідачами договір найму житла без визначення строку дії. 16 лютого 2007 року вона письмово попередила відповідачів про наступне розірвання договору найму відповідно до ч.3 ст.168 ЖК України і запропонувала їм виселитись з будинку, однак, відповідачі відмовляються добровільно виселитись, що понудило її звернутись до суду. Крім того, вважала, що неправомірними діями відповідачів власнику будинку [PERSON] завдано моральну шкоду, оскільки він не має можливості вільно користуватись та розпоряджатись своєю власністю, а саме не може вселити в будинок членів своєї сім'ї. В рахунок відшкодування моральної шкоди просила стягнути з відповідачів в солідарному порядку 1700 грн. 21 квітня 2008 року позивач [PERSON] доповнила позовні вимоги, і крім іншого просила розірвати договір найму житла розташованого за адресою: [ADDRESS], укладений між нею та відповідачами. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі і пояснила, що будинок потрібен для проживання [PERSON] який є батьком власника. Те що він є членом сім'ї власника не потребує доказування, хоча є й акт що підтверджує спільне проживання до 2001 року. Крім того, договір найму житла підлягає розірваню, бо позивачі не виконують його умови в частині повної оплати. Так рішенням суду було встановлено обов'язок відповідачів платити по 100 грн. на місяць в якості оплати за договором найму житла, а відповідачі оплачують по 50 грн. на місяць. Відмовляючись виконати законні вимоги про виселення, відповідачі завдають моральної шкоди власнику житла [PERSON], оскільки він хвилюється через те, що не може вільно розпоряджатись своєю власністю. Представник позивача підтримав позовні вимоги позивача і наполягав на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала і пояснила, що вона додержується всіх умов договору, оплату здійснила наперед за пів року, оплачує всі комунальні платежі і не має заборгованості. Представник відповідача вважав вимоги позивача необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Суду пояснив, що позивачка не довела, що житловий будинок, що належить [PERSON], йому потрібен для власного проживання або для проживання членів його сім'ї, оскільки сам [PERSON] тривалий час мешкає з сім'єю в Бельгії. Його батько [PERSON] не є членов сім'ї свого сина, оскільки з ним не проживає та спільне господарство не веде. Позивач не має права вимоги змінювати умови договору найму житла, бо це прямо не вказано в довіреності яку видав на її ім'я власник житла. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] В судове засідання не з'явились, надавши письмові заяви про розгляд справи у їх відсутність. Третя особа - [PERSON] позовні вимоги підтримав і надав суду письмові пояснення (а.с.120-121). Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.1 ЦК України, особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини) регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до ч.1 ст.810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Судом встановлено, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], належить [PERSON], про що свідчить договір купівлі-продажу від 12.12.2000р. (а.с.16). З доповнень до позовної заяви вбачається, і це встановлено рішенням Ясинуватського міськрайонного суду від 30.10.2007 року (а.с.7-10), що між [PERSON], що діяла за дорученням [PERSON], і [PERSON] був укладений договір найму зазначеного будинку на невизначений строк. В цьому будинку [PERSON] мешкає разом з [PERSON] і [PERSON], що ніким не оспорюється. Позивачка вимагає виселення відповідачів, посилаючись на той факт, що договір найму, укладений нею з відповідачами, слід вважати розірваним, оскільки вона попередила наймачів про це за три місяці, однак ці ії доводи суперечать вимогам Закону, оскільки відповідно до ч.1 ст.821 ЦК України, договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п'ять років. Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.825 ЦК України, договір найму житла може бути розірваним за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі: 1) невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази; 2) руйнування або псування житла наймачем або іншими особами, за дії яких він відповідає. Цей перелік є вічерпним. Положення ч.4 ст.168 ЖК України вказують й на підстави розірвання договору найму - використання приміщення не за призначенням, систематичне порушення правил соціалістичного співжиття що робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку. Позивачка в своєму позові не посилалась на руйнування житла наймачем та членами сім'ї. Щодо стверджень позивача про неповну сплату відповідачами орендної плати, суд вважає їх такими, що не відповідають дійсності. Так з пояснень позивача з'ясувалося, що при укладенні договору була встановлена плата в сумі 50 гривень, а рішенням суду від 30.10.2007 року було встановлено оплату в сумі 100 грн. Суд дослідивши вказане рішення встановив, що рішенням умови договору змінені не були. Позивач в свою чергу не надала доказів про зміну умов договору щодо збільшення оплати. Щодо неповної оплати комунальних платежів, сторони разом пояснили, що відповідачі оплачують їх самі з середини 2007 року. До цього вони передавали кошти позивачці і вона їх оплачувала. Як вбачається з копій квітанцій (а.с.102-119, 136-148) та претензії (а.с.131), заборгованість виникла не з вини відповідачів. Таким чином, підстав для розірвання договору передбачених ч.2 ст.825 ЦК України та ч.4 ст. 168 ЖК України судом не виявлено. Крім того, відповідно до ч.3 ст.825 ЦК України, договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім'ї. Частина 3 ст. 168 ЖК України, ставить наголос на можливість розірвання договору найму житла за вимогою наймодавця, якщо воно потрібне для проживання йому та членам його сім'ї. Таким чином, закон захищає права наймачів шляхом звуження кола випадків, коли можна розірвати договір без їх згоди, і допускає це в разі коли житло необхідне для проживання самого власника будинку і з ним членів сім'ї, а не окремо будь-кого з його родичів. Це вказує на те, що підстави для розірвання договору передбачені ч.3 ст.825 ЦК України та ч.3 ст.168 ЖК України відсутні, бо позивачка обумовила розірвання договору найму, необхідністю використання будинку для проживання не наймодавця, а члена його сім'ї - [PERSON], що доводиться батьком. З пояснень третьої особи [PERSON] (а.с.120-121) вбачається, що він є власником будинку, але це суперечить іншим доказам у справі, тому суд до цих пояснень ставиться критично. З акту (а.с.73) вбачається, що третя особа є батьком власника будинка і проживав разом з сином з 1997 року по 2001 рік. З 2001 року власник будинку проживає з сім'єю за кордоном. Це підтверджується поясненнями позивачки та довіреностями (а.с.15,16). Враховуючи, що спір виник в цивільних та житлових правовідносинах, а третя особа не проживає разом і не веде спільного господарства з сином близько семи років, суд вважає, що в данному випадку [PERSON] не можна вважати членом сім'ї власника будинку [PERSON] Відповідно до ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Конституційний суд в своєму рішенні №5-рп/99 від 03.06.1999р., «стосовно поняття «член сім'ї», виходить із об'єктивної відмінності його змісту залежно від галузі законодавства». Відповідно до ч.4 ст.3 СК України, наявність кровного споріднення є лише підставою для створення сім'ї, а не сім'єю по суті. Враховуючи що суд не встановив факт порушення відповідачами прав позивача та особи в інтересах якої вона звернулась до суду, підстави для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed