Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-27 00:00:00

Відповідачка[PERSON]. в ході попереднього судового засідання позов не визнала, проти розірвання шлюбу заперечувала, вважала можливим збереження сім'ї та подружніх відносин. У строк, наданий судом для примирення сторін, примирення не відбулося, позивач наполягає на розірванні шлюбу. Відповідачка проти розірвання шлюбу не заперечує, не згодна із вимогами позивача щодо визначення місця мешкання неповнолітньої дитини, оскільки вважає, що проживання сина [PERSON] разом із батьком буде суперечити інтересам дитини та заважати її нормальному розвитку. Позивач [PERSON] на задоволенні заявлених позовних вимог наполягає, доводи відповідачки, з яких вона вважає неможливим визначити місцем мешкання дитини із ним, не визнає, вважає, що відповідачка негативно впливає на сина, психологічно налаштовує його проти нього, навів свої відповідні заперечення. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: свідоцтво про одруження сторін; копія свідоцтва про народження сина [PERSON] [INFO] копія паспорту громадянина України із поміткою про шлюб; акт директора НВК школи-ліцею с.Новосільське Ренійського району. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач просить розірвати шлюб із відповідачкою [PERSON]., зареєстрований 03 червня 2000 р., пояснивши, що подружнє життя не склалося, виявилася несхожість характерів, поступово перестали розуміти один одного. З приводу незначних непорозумінь, пов'язаних із веденням господарства та вихованням дитини, між ними постійно виникали суперечки, сварки, які приводили до неодноразових уходів з родини відповідачки. Негативна обстановка, що склалася в сім'ї, робила неможливим їх подальше сумісне співжиття як подружжя, тому вони остаточно розійшлися і більше, як подружжя, не спілкуються. Таким чином, вже майже 9 місяців сторони подружніх відносин не підтримують, сумісного господарства не ведуть, мешкають в різних населених пунктах. У ситуації, що склалася, шлюб із відповідачкою носить суто формальний характер, позивач наполягає на його розірванні. Крім вимог щодо розірвання шлюбу, позивачем пред'явлені вимоги щодо визначення місця мешкання дитини із ним. Як пояснив в судовому засіданні позивач, після останньої сварки із відповідачкою, вона забрала дитину та пішла з родини. Тривалий час[PERSON]. не повідомляла йому будь-яким чином про місце свого знаходження, а коли йому стало відомо, що вона мешкає у своїх батьків в [ADDRESS] стала чинити йому перешкоди у спілкуванні із дитиною, побаченнях із сином. У зв'язку із цим, він, як батько, позбавлений можливості приймати участь у вихованні сина, знати про його справи. Оскільки позивач мешкає в іншому населеному пункті (в м. Одеса) та працює там, він немає можливості постійно знаходитися поруч із сином, тому приймав неодноразові спроби спілкуватися із ним в телефонному режимі. Під час телефонних розмов, в ході спілкування із сином, він зрозумів, що той негативно налаштований проти нього, іноді зовсім не бажає із ним розмовляти, в чому винною вважає відповідачку, оскільки припускає, що остання морально впливає на дитину в цьому напрямку. У зв'язку із вищенаведеним, з урахуванням свого матеріального положення, ситуації, що склалася на час розгляду питання про розірвання шлюбу, виходячи з інтересів неповнолітньої дитини та недопущення порушення її прав, вважає, що доцільно визначити мешкання сина із ним в м. Одеса. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що сім'я сторін практично розпалася, її збереження неможливе, шлюб існує суто формально і підлягає розірванню. Примирення сторін неможливе, сторони не проявляють зацікавленості в збереженні сім'ї. При прийнятті рішення суд враховує фактичні обставини справи і інтереси кожного з подружжя, між якими втратилися почуття любові і пошани, взаємодопомоги і підтримки, тобто морально-правові підстави шлюбу. Що стосується вимог позивача щодо визначення місця мешкання дитини, суд вважає, що в їх задоволені необхідно відмовити. Відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування із нею. В свою чергу, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Як передбачено ст. ст. 160-161 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, сімейне законодавство України, передбачає можливість добровільної спільної домовленості між батьками дитини щодо визначення місця її проживання. Однак, сторони у справі цією можливістю не скористувалися, згоди щодо визначення місця мешкання дитини з одним із них не досягли, у зв'язку із чим позивач був вимушений звернутися до суду із вищевказаними вимогами. При прийнятті рішення суд брав до уваги характеризуючі данні сторін, їх соціально-побутове забезпечення, ставлення до дитини, наявність заробітку, сімейне положення. Обидві сторони: працюють, отримують заробіток; мають постійне місце мешкання (мешкають у будинках, що належать їх батькам), по-батьківськи турбуються про сина. У кожного з них створені всі умови для проживання неповнолітньої дитини, в житлі охайно, є меблі, визначено місце для виконання уроків сином - учнем школи. Слід зазначити, що майже 9 місяців син [PERSON] мешкав із матір'ю, тривалий час знаходиться в її родині, члени якої сприйняли його як рідного, піклуються про нього. Матір дитини приділяє увагу вихованню сина, цікавиться його поведінкою та навчанням. Оцінюючи сімейне положення сторін, суд вказує на те, що у обох сторін після фактичного розірвання шлюбних стосунків, будь-яких інших сімейних відносин не склалося. Аналізуючи психологічне ставлення сторін у вихованні дитини, суд бере до уваги пояснення відповідачки щодо нинішнього психологічного стану дитини (у зв'язку із постійними запитаннями позивача з приводу мешкання сина, того, з ким він хоче бути, жити разом, у зв'язку із розлученням, сварками між сторонами, дитина стала нервовою, психічно неврівноваженою, плаксивою) та враховує акт НВК школи-ліцею с. Новосільське про інцидент, що стався у школі між батьком та сином (а.с. 15), у зв'язку із чим робить висновок про те, що таке наполегливе ставлення батька до сина з приводу з'ясування „дорослих” проблем, особистого життя позивачки через дитину, є неприпустимим, негативно впливає на психіку неповнолітнього та перешкоджає його нормальному розвитку. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд, беручи до уваги характеризуючі данні сторін, їх матеріальне та сімейне положення, відношення до дитини, прийшов до висновку, що проживання сина [PERSON] [INFO] із матір'ю буде сприяти його інтересам, позитивно впливати на психологічний та духовний розвиток, становлення морально-етичних установок. Що стосується доводів позивача з приводу того, що відповідачка чинить йому перешкоди у спілкуванні та побаченнях із дитиною, то суд, оскільки вимог позивачем щодо спору про участь у вихованні сина не заявлено, розглядає справу тільки в межах заявлених вимог.

Outcome: partial