Jurisdiction: civil
Date: 2008-06-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що [PERSON] на праві приватної власності належав автобус пасажирський, марки Фольцваген LT 35, білого кольору, 2002 року випуску, шасі (кузов, рама, коляска) [NUMBER], реєстраційний [NUMBER], зареєстрований у Запорізькому МРЕВ-1 ДАІ ГУ УМВС України, про що свідчить свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER]. Так як мікроавтобус йому став непотрібний, він вирішив його продати. 13 вересня 2006 р. між позивачем та [PERSON] відбулася домовленість про купівлю-продаж автобуса та про його ціну , який оцінили в суму в 106 323, 00 грн., що еквівалентно 21 000 доларів США. Також домовились про інші істотні умови вчинення правочину, порядок розрахунку, користування автобусом, оформленню документів на право власності та інше. Згідно домовленості, [PERSON] передає автобус позивачу в розпорядження та користування й надає довіреність на право керувати та розпоряджатися належним йому, [PERSON] автобусом пасажирським Фольцваген після сплати останньої суми боргу по кредитному договору з Банком «Біг Енергія». 13.09.06 року позивач повинен був передати [PERSON] гроші за куплений автобус в розмірі 15 000 грн. Решту суми грошей, а саме - 91 326,00 грн., позивач повинен був сплачувати щомісяця в розмірі 2 880 грн. на розрахунковий рахунок Запорізької територіальної філії ВАТ Банку «Біг Енергія» замість [PERSON], так як між відповідачем та банком був укладений кредитний договір, згідно якому мікроавтобус марки Фольцваген , був предметом застави, про що свідчить лист банку за № 1314 від 01.06.07 р. Договір купівлі-продажу автомобіля [PERSON] та [PERSON] вчинили 13.09.06 року. В виконання договору купівлі-продажу автобусу позивач передав [PERSON] гроші в розмірі 15 000 грн., а [PERSON] передав йому автобус пасажирський, марки Фольцваген, документи і ключі від нього, позивач прийняв автобус і почав ним користуватися, що підтверджується розпискою [PERSON] від 21.02.08 р. 30.05.07 року позивач сплатив останню суму боргу по кредиту [PERSON] і звернувся до нього з проханням переоформити на нього автобус. Відповідач обіцяв зробити це найближчим часом, але так і не оформив. 12.06.07 р. надав відповідач надав [PERSON] довіреність на керування та розпорядження автобусом. В зв'язку з тим, що позивач виконав всі умови домовленості , він в жовтні 2007 р. знову звернувся з проханням до [PERSON] посвідчити угоду нотаріально. Відповідач погодився оформити договір купівлі-продажу автобуса пасажирського, марки Фольцваген нотаріально, але пояснив,, що не може цього зробити по незалежним від нього обставинам, а саме внаслідок того, що по цивільній справі [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу у забезпечення позову судом був накладений арешт на автобус Фольцваген, реєстраційний [NUMBER], тому договір купівлі-продажу не може бути посвідченим нотаріально. Так як [PERSON] ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу автобусу , позивач просив визнати дійсним договір купівлі-продажу цього автобусу та визнати за ним право приватної власності на автобус марки Фольцваген LT 35, білого кольору, 2002 року випуску, шасі (кузов, рама, коляска) [NUMBER], реєстраційний [NUMBER], . У судовому засіданні позивач та його представник наполягала на позові, надавши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.. Відповідач позов визнав у повному обсязі, що підтвердив і у письмової заяві. З-я особа [PERSON]. та його представник просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на наступне. Позивач надав суду копію генеральної довіреності на розпорядження автобусом та розписку від 21.02.2008 року, які не є доказами укладення договору купівлі-продажу автобусу. Крім того, вважають, що таким чином відповідач бажає уникнути цивільно-правової відповідальності щодо погашення боргу перед [PERSON] по договору позики на підставі винесеного рішення суду, який у забезпечення позову наклав арешт на предмет спору. Розглянувши справу, суд вважає, що у задоволені позовних вимог необхідно відмовити на підставі наступного. Як встановлено судом з пояснень сторін та досліджених доказів, [PERSON] є власником автобуса пасажирського, марки Фольцваген LT 35, білого кольору, 2002 року випуску, шасі (кузов, рама, коляска) [NUMBER], реєстраційний [NUMBER], зареєстрований у Запорізькому МРЕВ-1 ДАІ ГУ УМВС України, про що свідчить свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER]. (а.с.6) Згідно розписки від 21.02.2008 року відповідач продав належний йому автобус пасажирський [PERSON] в рахунок погашення останнім заборгованості [PERSON] перед банком «Біг Енегія». (а.с.8,9). Між тим , згідно досліджених матеріалів цивільної справи №2- 3036 \07 , 31.10.2007 року заочним рішенням Комунарського районного суду, яке набрало чинності, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто суму заборгованості в розмірі -98 897 грв. У забезпечення цього позову на майно [PERSON]., в тому числі на автобус пасажирський , який є предметом розгляду цієї справи, ухвалою суду від 03.08.2007 року накладено арешт. (а.с.10). Як пояснив [PERSON]., рішення суду знаходиться на виконанні в ВДВС Комунарського РУЮ, майна, на яке накладено арешт ледве достатньо для погашення заборгованості [PERSON] Відповідач не заперечував ,що рішення суду на користь [PERSON] не виконано, та того, що він знав про накладення арешту на його майно ,в тому числі і на автобус Фольцваген в 2007 році. Тому доводи позивача про ухилення [PERSON] від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу автобусу безпідставні. Між тим, 21.02.2008 року відповідач надав розписку позивачу про продаж йому автобуса Фольцваген LT 35, реєстраційний [NUMBER]. Позивач , який знав про знаходження автобусу під арештом , з позовом в порядку ст.59 Закону України»Про виконавче провадження» не звертався. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Аналізуючи досліджені докази у сукупності , суд доходить до висновку, що відповідач [PERSON] уклавши договір з позивачем про продаж йому автобуса, який знаходиться під арештом, здійснив правочин, зміст якого суперечить як ЦК України, так і Закону України «Про виконавче провадження». Тому немає підстав як визнавати такий договір дійсним, та, як наслідок , і право власності на автобус за [PERSON].

Outcome: dismissed