Jurisdiction: civil
Date: 2008-07-15 00:00:00

04 квітня 2008 року позивачка звернулась до суду з позовом про визнання особи такою що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на наступні обставини. Позивачка перебувала в шлюбі з відповідачем [PERSON] з 29.12.1992 року. На підставі договору міни від 12.09.2000 р. вони та їх неповнолітній син стали власниками квартири в рівних долях за адресою: [ADDRESS]. Сімейні відносини між позивачкою та відповідачем фактично припинені з 2002 року і відповідач у вказаній квартирі не мешкає без поважних причин, однак залишається зареєстрованим, участі в оплаті комунальних платежів не приймає, що обтяжує позивачку. Крім того на утриманні позивачки перебуває їх неповнолітня дитина. 28.02.2005 р. відповідач подарував належну йому 1\3 частку квартири сину. 25.11.2005 р. відповідач і позивач розірвали шлюб. Просила визнати відповідача втратившим право користування жилим приміщенням та зобов'язати Ясинуватський МРВ ГУМВС України в Донецькій області зняти його з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS]. Відповідач звернувся з зустрічною позовною заявою про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням. Заява ухвалою суду залишена без розгляду. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги. Суду вона пояснила, що вона перебувала з відповідачем в шлюбі від якого є неповнолітня дитина. За час шлюбу ними була придбана квартира за адресою: [ADDRESS]. Квартира належала позивачці, відповідачу та їх дитині в рівних частках. З 2002 року шлюбні стосунки та ведення спільного господарства було припинено і відповідач став проживати за іншою адресою з іншою жінкою. З того часу він перестав користуватися житлом. На початку 2005 року він подарував свою частку квартири їх спільній дитині, а у листопаді 2005 року шлюб було офіційно розірвано. На початку 2008 року позивачка почала наполягати на тому, щоб відповідач виписався з квартири. Після відмови, позивачка попередила, що буде вирішувати це питання в судовому порядку. Дознавшись про це відповідач звернувся до міліції з заявою про притягнення позивачки до кримінальної відповідальності. Ясинуватський МРВ ГУ МВС України в Донецькій області звернувся до суду з заявою про розгляд справи у його відсутність. Відповідач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи телефонограмою, але до суду не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивачки, допитавши свідків [PERSON] та [PERSON], дослідивши докази що є у справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON] та їх неповнолітньому сину належала квартира за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Як вбачається з договіру-дарування, [PERSON] подарував свою частку квартири неповнолітньому сину (а.с.12). Факт того, що відповідач фактично понад один рік не проживає у квартирі, підтверджується актом КП "ОЖКГ ЯМР" (а.с.8) та поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] Цей факт також підтверджується поясненнями відповідача, які він давав в міліції (аркуш матеріалу про відмову в порушенні кримінальної справи №3), з яких вбачається, що він в 2005 році після розірвання шлюбу переїхав проживати в будинок [ADDRESS]. 5 березня 2008 року (більш ніж через 2 роки) він прийшов до своєї колишньої дружини і попросив ключ від квартири для того, щоб проживати в квартирі, але вона йому відмовила. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень позивачки причиною звернення з позовом стало не розірвання шлюбу з відповідачем, а фактична безпідставна відсутність його понад один рік. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користуваня цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, суд вважає що позов позивачки обгрунтований, а обставини на які вона посилалась в повному обсязі підтвердилися в судовому засіданні.

Outcome: approved