Jurisdiction: civil
Date: 2008-06-17 00:00:00

Позивачка звернулася до суду с позовом до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності подружжя на майно, мотивуючи тим, що вона знаходиться у шлюбі з відповідачем з 1980р. В 1991р. чоловік уклав договір довічного утримання з [PERSON], на підставі якого, домоволодіння [ADDRESS] перейшло у його власність. Вони мешкали у спірному домоволодінні однією сім’єю, вона доглядала [PERSON], проте відповідач відмовляється визнати домоволодіння та земельну ділянку спільною сумісною власністю подружжя, в зв’язку з чим вона просить визнати за нею право власності на &frac12; частку зазначеного майна. Позивачка у судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що договір був укладений у період шлюбу, і умовою, за якою [PERSON] погодився на укладення договору було існування сім׳ї у відповідача. Вони, разом із дітьми переїхали до будинку [PERSON], вона доглядала за ним, готувала їсти, прибирала у будинку, прала з 1991 по 1993р.р., [PERSON] був похований за спільні сімейні гроші. Крім того, за період шлюбу будинок було переобладнано, проведені комунікації, внаслідок чого, його вартість збільшена. Адвокат позивачки у судовому засіданні пояснив, що будинок був набутий у період шлюбу, для проживання всієї сім׳ї. Позивачка виконувала умови договору довічного утримання по догляду за [PERSON], в зв’язку з тим, що вважала, що будинок та земельна ділянка, на якій він розташований, належить родині. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що позивачка не доглядала за [PERSON], стороною у договорі не була, зареєструвалася у будинку лише через рік після заселення, ніяких переобладнань будинку не проводилося, була проведена тільки каналізація. У період укладення договору і на час його виконання позивачка працювала у м. Білогорську і не могла доглядати за [PERSON] Адвокат відповідача у судовому засіданні пояснив, що права та обов’язки за договором довічного утримання виникають тільки між сторонами договору. Позивачка не є стороною договору, не надала доказів того, що доглядала за [PERSON] та що вартість домоволодіння збільшилася у період шлюбу, а тому спірне майно не можу бути визнано спільною сумісною власністю. Заслухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 25.10.1980р. сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 26.07.1982р. Кримською сільрадою, Сакського району, актовий запис № 25. Згідно ч.1 ст 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно ч. 2 ст. 22 КпШС України подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. 23.03.1991р. [PERSON] уклав договір довічного утримання з [PERSON], нотаріально посвідчений 23.03.1991р., реєстр № 3Н-671, згідно якого домоволодіння [ADDRESS] передане на праві власності [PERSON] Зазначений договір зареєстрований в СМБРТІ, що підтверджується довідкою начальника СМБРТІ від 14.08.2007р. [INFO]р. [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Згідно ч.1 ст.. 23 КпШС України майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Згідно ч. 2 ст. 23 КпШС України при укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Згідно ч. 1 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Згідно ч. 2 ст. 24 КпШС України роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя,за винятком коштовностей та предметів розкоші. Спірне майно, у вигляді домоволодіння [ADDRESS] не є таким що отримане в дар або в порядку спадкування, і також не є річчу індивідуального користування. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що позивачка є її сестрою, у 1991р. [PERSON] уклав договір довічного утримання, і зі слів сторін вона знала, що [PERSON] хотів, щоб відповідач перевіз в місто свою сім׳ю. На момент укладення договору довічного утримання та переїзду сім׳ї [PERSON] до м. Сімферополя молодшому сину позивачки було приблизно 3-4 роки і вона не працювала, доглядала [PERSON], який був задоволений доглядом, відповідач [PERSON] працював. Вони зробили ремонт у будинку, переобладнали вхід до будинку з двох на один, добудували веранду, гараж, газу в будинку не було і позивачка топила піч. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що вони переїхали до Сімферополі всією сім׳єю, коли їй було приблизно 10-11 років, молодший брат до дитячого садку не ходив, з ним вдома знаходилася її мати – [PERSON] За [PERSON] доглядала її мати, готувала їсти, прала, також інколи вона допомагала матері, батько працював і за [PERSON] не доглядав. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона була знайома з [PERSON], який розповів їй, що продав будинок за умови, що його будуть доглядати. Позивачка [PERSON] за ним доглядала, відповідач [PERSON] працював. Після смерті [PERSON] вони зробили у будинку ремонт. Суд не приймає в якості доказу, посилання відповідача на те, що позивачка не могла доглядати за [PERSON] в зв’язку з тим, що працювала в м. Білогорську, бо зазначені обставини не стосуються предмету доказування. Крім того, сторонами визнаний факт того, що на час укладення договору довічного утримання та набуття відповідачем права власності на спірне майно, вони знаходилися у зареєстрованому шлюбі. Згідно ч. 1 ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Таким чином, судом встановлено, що майно, у вигляді домоволодіння , яке розташоване за адресою: [ADDRESS], набуте у час перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, на підставі договору та в інтересах сім’ї, а тому є об’єктом спільної сумісної власності подружжя. Позов [PERSON] про визнання за нею права власності на &frac12; частку спірного домоволодіння підлягає задоволенню. Земельна ділянка, на якій розташоване домоволодіння [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], що підтверджується державним актом на право власності від 19.07.2007р., позивачкою вимоги про визнання зазначеного акту недійсним або незаконним не заявлялися, в зв’язку з чим, її вимоги про визнання земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння, спільною сумісною власністю та визнання за нею права власності на &frac12; частку спірної земельної ділянки задоволенню не підлягають. На підставі ч.1, 2 ст. 22, ч.1,2 ст. 23, ч.1,2 ст. 24, ч.1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім׳ю України,

Outcome: partial