Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-20 00:00:00

У березні 2006 року позивач звернувся до суду з позовом до ВАТ „Дніпрометиз” про відшкодування шкоди, спричиненої при виконанні трудових відношень, по поновлення на роботі з виплатою середнього заробітку, стягнення моральної шкоди. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2007 року у задоволенні позовних вимог [PERSON]. було відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2007 року дане рішення було скасовано та справу направлено на новий розгляд. При новому розгляді справи. позивачем було уточнено позов. В уточненій позовній заяві позивач посилається на те, що 09 грудня 1997 року він отримав виробничу травму хребта на підприємстві ВАТ „Дніпрометиз”. 23.02.1998 року ЛКК йому була видана довідка № 163 на легку працю постійно. 26.03.1999 року він був звільнений з роботи за п. 2 ст. 40 КЗпП України за станом здоров'я, оскільки він відмовився від запропонованої відповідачем роботи пакувальника та слюсаря. Вважає, що його звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП України суперечить п. 5 ст. 40 КЗпП України та вважає, що його повинні були звільнити тільки за власним бажанням. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.10.2005 року було встановлено факт того, що грижа диску, виявлена у [PERSON]. 09.12.1997 року, виникла при виконанні ним своїх службових обов'язків, захворювання, виявлене у [PERSON]., пов'язане із трудовим процесом та є нещасним випадком на виробництві. У результаті виробничої травми, втрати роботи і можливості виконувати важкі фізичні роботи, позивач втратив право займатися спортом, постійно відчуває свою фізичну ущербність. Все це доставляє йому моральні страждання, які відповідач повинен відшкодувати йому у розмірі суми рівної середньому заробітку. Вважає, що ВАТ „Дніпрометиз”, як юридична особа, що заподіяла шкоду каліцтвом або ушкодженням здоров'я, зобов' язане відшкодувати йому заробіток (дохід), втрачений внаслідок втрати працездатності. З вини відповідача позивач втратив свій заробіток, що у відповідності до ст. 22 ЦК України є збитком, який відповідач повинен відшкодувати у розмірі середньомісячного заробітку. Просив встановити термін для звернення до суду в частині поновлення на роботі, визнати необґрунтованим наказ № 56 від 26 березня 1998 року по ВАТ „Дніпрометиз” про його звільнення за ст. 40 п. 2 КЗпП України, визнати формулювання причин звільнення за ст. 40 п. 2 КЗпП України як таке, що не відповідає закону та анулювати цей запис у трудовій книжці, стягнути з ВАТ „Дніпрометиз” на його користь відшкодування збитку, завданого каліцтвом у розмірі 317963 грн. 70 коп., стягнути з ВАТ „Дніпрометиз” на його користь моральну шкоду у розмірі 317963 грн. 70 коп., поновити на роботі або встановити судом право на страхові виплати у розмірі середньомісячного заробітку в сумі 2625 грн. та соціальні послуги Полянського Ю.І. з того часу, коли ВАТ „Дніпрометиз” в обов'язковому порядку передасть Фонду загальнодержавного соціального страхування від нещасних випадків на виробництві й професійних захворювань України в м. Дніпропетровську в установленому порядку документи, що підтверджують таке право, виділити в окреме провадження вимогу про обов'язок адміністрації ВАТ „Дніпрометиз” із моменту встановлення йому МСЕК відсотка втрати працездатності по трудовому каліцтву, виплатити йому суми відшкодування збитку відповідно законодавству, поки МСЕК не дасть відповіді на поставлені питання. Представник відповідача позовні вимоги не визнала. Суду пояснила, що позивач працював на підприємстві на посаді волочильника. Згідно довідки ЛКК № 66 від 11.02.1998 року йому була рекомендована легка праця без фізичних навантажень. Вібрацій, переохолоджень, вимушеного положення тіла з 23.03.1998 року постійно. Позивачу було запропоновано робота слюсаря - ремонтника РМЦ та пакувальника електродів. Від запропонованих вакансій [PERSON]. відмовився. 26.03.1998 року позивач був звільнений за погодженням із профспілковим комітетом за п. 2 ст. 40 КЗпП України. З наказом про звільнення був ознайомлений у той же день. На момент звільнення не був встановлений факт того, що захворювання, виявлене у позивача, є виробничою травмою, тому не було обмежень, передбачених п. 5 ст. 40, ч. 3 ст. 40 КЗпП України. Факт того, що грижа диску, виявлена у [PERSON]. 09.12.1997 року, виникла при виконанні ним своїх службових обов'язків та захворювання, виявлене у нього 09.12.1997 року є нещасним випадком на виробництві встановлено судом тільки через 8 років та зазначено в рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24.10.2005 року, тобто на момент звільнення позивача такими даними ніхто не володів. Відповідачу не зрозуміло, в чому є необґрунтованість наказу № 56 від 26.03.1998 року по ВАТ „Дніпрометиз” про звільнення позивача за п. 2 ст. 40 КЗпП України як суперечному закону, оскільки ст. 40 КЗпП України містить у собі п. 2 як підставу припинення трудового договору. Відповідач вважає, що відсутні підстави для зміни формулювання причин звільнення , оскільки п. 2 ст. 40 КЗпП України передбачає можливість звільнення за станом здоров'я, а згідно довідки ЛКК № 163 від 23.03.1998 року, [PERSON]. волочильником працювати не може, отже стан здоров'я перешкоджає йому виконувати свої трудові обов'язки. Відповідач вважає, що посилання позивача на норми Цивільного Кодексу в редакції 1963 року та в редакції 2003 року є безпідставними, оскільки між сторонами існували трудові правовідносини, які регулюються нормами трудового законодавства. Тому розрахунок середньомісячного заробітку та загальної заборгованості в сумі 317963 грн. 70 коп., здійснений позивачем з посиланням на норми Цивільного Кодексу України є необґрунтованими та безпідставними. Вважає, що не підлягає задоволенню вимога позивача про поновлення строку звернення до суду в частині поновлення на роботі, оскільки позивач звернувся із такою вимогою вперше 25.06.1998 року, тобто через три місяці після звільнення. Після набрання законної сили рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська про встановлення факту нещасного випадку на виробництві. [PERSON]. звернувся до суду з вимогою про поновлення його на роботі через 4,5 місяця - 13.03.2006 року. При зверненні до суду [PERSON]. до ВАТ „Дніпрометиз” із позовом у 2005 році, [PERSON]. заявлялися вимоги щодо обов'язку ВАТ „Дніпрометиз” на підставі висновку ЛКК № 163 МСЧ НТЗ від 23.03.1998 року виплатити середній заробіток з 27.03.1998 року до дня встановлення МСЕК групи інвалідності, обов' язку ВАТ „Дніпрометиз” з моменту встановлення [PERSON]. МСЕК групи інвалідності відшкодувати шкоду по трудовому каліцтву на користь [PERSON]. в розмірі середнього заробітку, стягнення моральної шкоди. В подальшому відповідач відмовився від цих позовних вимог і просив встановити лише факт нещасного випадку на виробництві, що зазначено в рішенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24.10.2005 року. Просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представник третьої особи у судове засіданні з'явилася. Проти задоволення позовних вимог заперечувала. Суду пояснила, що Фондом були здійснені на користь [PERSON]. всі належні виплати. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON]. з 22.08.1991 року до 26.03.1998 року працював волочильником 4-го розряду в ВАТ „Дніпрометиз”. Згідно наказу № 56 від 26.03.1998 року (а. с, 6) [PERSON]. було звільнено за п. 2 ст. 40 КЗпП України за станом здоров'я з 26.03.1998 року на підставі службової записки начальника цеха, виписки з протоколу № 43 засідання профспілкового комітету від 25.03.1998 року та довідки ЛКК № 163 від 23.03.1998 року. З наказом [PERSON]. був ознайомлений у той же день, про що свідчить його особистий підпис. Копію наказу про звільнення позивач отримав 01.04.1998 року. Відповідно до ч. 1 ст. 232 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року „Про практику розгляду судами трудових спорів” передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Позивач з вимогою про визнання необґрунтованим наказу № 56 від 26.03.1998 року про звільнення, та визнання його таким, що суперечить закону, звернувся безпосередньо до суду вперше 25 червня 1998 року, тобто майже через три місяці після отримання ним копії наказу про звільнення. У даній позовній заяві позивач не ставив питання по поновлення його на роботі. [PERSON]. звернувся до суду із позовною заявою про поновлення на роботі 15 березня 2006 року. Суд критично відноситься до твердження позивача про те, що він не міг раніше звернутися з даною вимогою, оскільки не отримав рішення суду про встановлення факту травми хребта на виробництві. Рішенням Індустріального районного суду від 24.10.2005 року було встановлено факт того, що грижа диску, виявлена у [PERSON]. 09.12.1997 року, виникла при виконанні ним своїх службових обов'язків, захворювання, виявлене у [PERSON]., пов'язане із трудовим процесом та є нещасним випадком на виробництві. Дане рішення в апеляційному порядку не оскаржувалося та набрало законної сили 03.11.2005 року. [PERSON]. був присутнім при проголошенні рішення суду, тобто знав про порушення його права ще 24.10.2005 року. Таким чином, суд не вважає причину пропуску місячного строку для звернення до суду із вимогою про поновлення на роботі не можна визнати поважною та не вбачає підстав для поновлення даного строку. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року „Про практику розгляду судами трудових спорів” оскільки при пропуску місячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з' ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи і обов'язки сторін. Відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи. Згідно довідки ЛКК № 66 від 11.02.1998 року (а. с. 16) [PERSON]. за станом здоров'я рекомендовано працевлаштування без фізичних перевантажень більше 5 кг., переохолодження та нахилу тулуба. Згідно довідки ЛКК № 163 від 23.03.1998 року (а. с. 16) [PERSON]. працювати волочильником не може і за станом здоров'я йому рекомендовано працевлаштування на роботу без фізичних перевантажень, вібрації, переохолодження, вимушеного положення тіла постійно. У відповідності до цієї довідки ЛКК, [PERSON]. адміністрацією підприємства було запропоновано роботу слюсаря ремонтника РМЦ та пакувальника електродного цеху. Від запропонованої роботи позивач відмовився, про що було складено відповідний акт від 23.03.1998 року (а. с. 17). На засіданні профспілкового комітету 25.03.1998 року було розглянуто питання щодо надання дозволу на звільнення [PERSON]. з посади волочильника за станом здоров'я та така згода була надана, що підтверджується випискою з протоколу № 43 засідання профспілкового комітету ВАТ „Дніпрометиз” від 25.03.1998 року (а. с. 18). Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року „Про практику розгляду судами трудових спорів” при розгляді справ про звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я, і неможливо перевести його, за його згодою на іншу роботу. Таким чином, суд вважає, що відповідачем звільнення [PERSON]. було проведено з дотриманням норм діючого трудового законодавства і підстави для задоволення позовних вимог щодо поновлення позивача на роботі відсутні. Щодо позовних вимог про визнання необґрунтованим наказу № 56 від 26 березня 1998 року по ВАТ „Дніпрометиз” про звільнення [PERSON]ї. за ст. 40 п. 2 КЗпП України, визнання формулювання причин звільнення за ст. 40 п. 2 КЗпП України таким, що не відповідає закону та анулювання цього запису у трудовій книжці, дані вимоги також задоволенню не підлягають, оскільки звільнення позивача за ст. 40 п. 2 КЗпП України не суперечить ст. 40 п. 5 КЗпП України, позивач не виявляв наміру звільнитися за власним бажанням та згідно рішення комісії по трудовим спорам за № ТС/7-98 від 10.06.1998 року (а. с. 49), [PERSON]. було відмовлено у складані акту про нещасний випадок на виробництві та відшкодування шкоди. Заявляючи позовні вимоги щодо стягнення з ВАТ „Дніпрометиз” на його користь відшкодування збитку, завданого каліцтвом у розмірі 317963 грн. 70 коп., позивач посилається на норми Цивільного Кодексу України (ст. 1195 ЦК України, ст. ст. 455, 456 ЦК України в редакції 1963 року), що є безпідставним та необґрунтованим. Відповідно до ст. 173 КЗпП України, шкода, заподіяна каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законом порядку. З довідки Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Дніпропетровську вбачається, що [PERSON]. одержує страхові виплати у зв' язку із отриманням ним, згідно рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24.10.2005 року, професійного захворювання та нещасного випадку на виробництві. Відповідно до ст. 2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв' язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У судовому засідання було встановлено, що при звільненні позивача з роботи його права не були порушені і тому вимога позивача щодо відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню. Крім того, згідно висновку медико-соціальної експертизи від 09.10.2006 року (а. с. 37-38), яка була призначена за ухвалою суду від 11.08.2006 року, факт моральної шкоди, завданої [PERSON]. професійним захворюванням, трудовим каліцтвом або їх наслідками, МСЕК не встановлено. Посилання позивача на норму ст. 1167 ЦК України в даному випадку є безпідставними. Щодо заявленої у позові вимоги про виділення в окреме провадження вимоги про обов'язок адміністрації ВАТ „Дніпрометиз” із моменту встановлення позивачеві МСЕК відсотка втрати працездатності по трудовому каліцтву, виплатити йому суми відшкодування збитку відповідно законодавству, поки МСЕК не дасть відповіді на поставлені питання суд вважає необхідним відмовити у задоволенні, оскільки позивач у позові та у судовому засіданні не обґрунтовував вимогу про виплату відповідачем сум відшкодування збитку при встановленні МСЕК відсотка втрати працездатності, тому у суду немає підстав для виділення такої вимоги в окреме провадження. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 81 ЦПК України не підлягають оплаті при звернення до суду і покладаються на сторони після розгляду справи судом витрати на інформаційно-технічне забезпечення у справах про поновлення на роботі. Тому з позивача необхідно стягнути витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 30 грн.

Outcome: approved