Jurisdiction: civil
Date: 2008-06-01 00:00:00

12 листопада 2007 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення з нього аліментів на утримання їх малолітньої дочки - [PERSON], [INFO], щомісячно по 500 гривень, починаючи з моменту народження дитини і до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з відповідачем по справі спільно не проживають з 10.01.2003 року, дочка після народження постійно проживає разом з нею і знаходиться на її утриманні, відповідач з моменту народження дитини ухиляється від надання допомоги в утриманні дитини в добровільному порядку, тому вона вимушена звернутися з позовом до суду. У судовому засіданні позивачка просила суд позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання після оголошення перерви не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, оскільки приймав участь у судовому засіданні 14.04.2008 року та отримав судову повістку, клопотання про відкладення розгляду справи від нього не надходило. Враховуючи також вимоги ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції “Про захист прав людини та основних свобод”, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення подальшого затягування розгляду справи та захисту прав малолітньої дитини, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідача, що відповідає ч.4 ст.169 ЦПК України. Відповідач по справі у попередньому судовому засіданні заперечував проти позову, посилаючись на те, що довгий час ніде не працює і не може сплачувати аліменти у зазначеному позивачкою розмірі, раніше допомогу в утриманні та лікуванні дитини надавав, про що надав відповідні докази щодо участі у витратах на утримання дитини за минулий час та відсутності місця роботи. Вислухавши позивачку, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що на підставі фактів, встановлених у судовому засіданні, та наданих сторонами доказів, позов підлягає частковому задоволенню. Так, у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] в м.Одесі, її батьками є сторони по справі, на даний час малолітня дочка сторін проживає разом з позивачкою за адресою: [ADDRESS], дитина знаходиться на утриманні позивачки. Зазначені обставини відповідачем у попередньому судовому засіданні не оспорювалися та доказуванню не підлягають у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст.181 Сімейного Кодексу України, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину, у відповідності з ч.1 ст.183 СК України, визначається судом. Відповідач по справі являється працездатною особою, зобов'язаний утримувати свою дитину матеріально, відсутність у нього грошових коштів та місця постійної роботи не звільняє його від такого обов'язку. Разом з тим, суд вважає, що вимоги позивачки щодо стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 500 гривень задоволенню не підлягають, оскільки відсутні будь-які обставини, зазначені в ч.1 ст.184 СК України щодо визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, а саме: “якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі”. Також суд вважає, що не підлягають задоволенню вимоги позивачки в частині стягнення аліментів з моменту народження дитини, тобто з [INFO] оскільки нею не надано будь-яких доказів на підтвердження обставин, передбачених ч.2 ст.191 СК України, а саме, що позивачка вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. Тільки в такому випадку суд може присудити аліменти за минулий час, але не більше як за три роки. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діючої на Україні з 27.09.1991 року «держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей». Згідно ч.2 ст.182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Беручи до уваги необхідність врегулювання виниклих між сторонами аліментних правовідносин на принципах справедливості, сумлінності і розумності, рівності батьків щодо обов'язку по утриманню дітей, враховуючи вимоги ст.182 СК України, суд вважає, що заявлений позов з урахуванням матеріального положення обох сторін, підлягає частковому задоволенню та стягненню з відповідача &frac14; частки від усіх видів заробітку відповідача, проте не менше 30 % від прожиткового мінімуму, встановленого для дітей цього віку, та не з моменту народження дитини, а з моменту звернення позивачки з позовом до суду, а саме з 12.11.2007 року, що відповідатиме інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ст.ст.81, 88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню судовий збір на користь держави у розмірі 51 гривні та 7 гривень 50 копійок витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Згідно ч.2 ст.367 ЦПК України, суд вважає можливим допустити негайне виконання рішення суду відносно усієї суми аліментів. На підставі встановленого, згідно ст.51 Конституції України, ст.ст.180-184, 191 СК України, статті 27 Конвенції про права дитині від 20.11.1989 року, діючої на Україні з 27.09.1991 року,

Outcome: partial