Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищеназваним позовом, посилаючись на те, що 18 вересня 2006 року між ним та відповідачкою укладено договір позики грошових коштів у сумі 1500 грн. На виконання даного договору він передав відповідачці 1500 грн., на підтвердження отримання відповідачкою видано розписку. Відповідачка зобов'язалася повернути кошти через два місяці, однак до цього часу борг не повернула. У зв'язку з простроченням зобов'язання відповідачка повинна сплатити також 3% річних від простроченої суми, що складає 45 грн. Просив суд стягнути з [PERSON] суму боргу 1500 грн. та 3% річних від простроченої суми - 45 грн. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, підтвердив викладене у позові, доповнивши, що неодноразово звертався до відповідачки з приводу повернення боргу, однак вона по цей час гроші не повернула. З цього приводу двічі звертався до міліції, однак у порушенні кримінальної справи було відмовлено. Відповідачка не зазначила у розписці, що отримала гроші у борг, та не вказала строк повернення коштів. При отриманні грошей пояснила, що вони їй необхідні для ремонту автомобілю. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, підтвердив пояснення позивача, доповнень не надав. Відповідачка у судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що у липні 2006 року була прийнята на роботу юрисконсультом у Лисичанське комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна контора №1», де позивач працював начальником до середини липня 2006 року. Після його звільнення вони підтримували знайомство, так як позивач просив тримати його у курсі скарг, що надходять з приводу його роботи. Вона надавала йому відповідну інформацію, за що 18 вересня 2006 року отримала від позивача винагороду у сумі 1500 грн. Не заперечує факт отримання від позивача 18.09.2006 року грошей у сумі 1500 грн. Однак, наполягає, що між ними не було укладено ні усно, ні письмово договір позики, так як гроші у борг не брала, а отримала як винагороду. Саме з цих підстав у розписці, яку написала на прохання позивача, зазначила лише факт отримання грошей. Пізніше між ними склалися неприязні стосунки, внаслідок чого позивач звернувся до суду. Судом досліджено наступні докази: показання свідка [PERSON], який у судовому засіданні пояснив, що знайомий зі сторонами по роботі. Приблизно у вересні 2006 року біля будівлі ЛКП «ЖЕК №1» при зустрічі з позивачем у розмові позивач сказав, що шукає [PERSON]., щоб дати їй у борг грошей на її прохання. Наступного дня позивач у розмові сказав, що дав відповідачці у борг грошей та показав розписку на 1500 грн. У грудні 2006 року при зустрічі позивач сказав, що відповідачка борг не віддає, ще й погрожує; показання свідка [PERSON], який у судовому засіданні пояснив, що знайомий зі сторонами по роботі. Приблизно в середині вересня 2006 року зустрів біля будівлі ЛКП «ЖЕК №1» позивача, який шукав відповідачку, щоб на її прохання позичити їй грошей. Наступного дня позивач сказав, що позичив гроші [PERSON]. та показав [PERSON] розписку. Він особисто розписку не читав. У 2007 році чув розмову про те, що борг позивачу вона не повернула, тому позивач їздив до неї; письмові докази: копія розписки від 18.09.2006р., розрахунок річних, письмові заперечення відповідачки, матеріал про відмову у порушенні кримінальної справи №1346/2007р., матеріал про відмову у порушенні кримінальної справи №5372/2007р. Суд, вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. 18 вересня 2006 року відповідачка отримала від позивача гроші у сумі 1500 гривень, що підтверджується розпискою (а.с.2) та не заперечується сторонами. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі ст. 1047 ЦК України у даному випадку договір позики на суму 1500 гривень повинен бути укладеним у письмовій формі залежно від суми позики. Відповідно до ч.1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивачем суду не надано достатніх доказів на підтвердження укладення договору позики з відповідчкою. Письмовий договір позики між сторонами не укладався. Надана суду розписка (а.с.2) не є доказом укладення усного договору позики та його умов, оскільки не містить зазначення, що гроші передаються відповідачці у борг, зобов'язання відповідачки повернути гроші, умови та строк повернення коштів. Показання свідків [PERSON], [PERSON], суд не бере до уваги, оскільки відповідно до ч.1 ст. 218 ЦК України при недодержанні вимоги щодо письмової форми правочину рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Окрім того, факти, викладені свідками, відомі їм зі слів позивача. Дослідженими у судовому засіданні постановами про відмову у порушенні кримінальної справи від 20.03.2007 року та від 22.10.2007 року, а також іншими документами, що містяться у матеріалах про відмову у порушенні кримінальної справи №1346/2007р. і №5372/2007р., встановлено факт передачі позивачем відповідачці грошей у сумі 1500 грн., однак факт укладення між сторонами договору позики не підтверджено. Як у судовому засіданні, так і при опитуванні у Лисичанському МВ УМВС відповідачка наполягала, що отримала кошти як винагороду за надані послуги. Інших підстав стягнення коштів, ніж за зобов'язанням за договором позики, позивачем не заявлено. А згідно ст. 11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Виходячи з наведеного, суд доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог. На підставі викладеного, ст. ст. 218, 1046-1047 ЦК України,

Outcome: dismissed