Jurisdiction: civil
Date: 2008-04-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання попередньої угоди дійсною та визнання права власності на квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування своїх позовних вимог у позовній заяві й у ході судового розгляду посилалась на те, що 3 червня 2005 року Позивачка уклала попередню угоду згідно якої [PERSON] зобов'язався оформити на неї 3-х кімнатну квартиру [ADDRESS]. Позивачка, на момент укладання попередньої угоди, достеменно знала що квартира [ADDRESS] належить [PERSON]., [PERSON]., [PERSON] у рівних частинах. Також Позивач посилається на п. 1.3. попереднього договору, відповідно до якого Продавець ([PERSON]) стверджував, що вказана квартира є добросовісно придбана, не закладена, не продана, не подарена, у спорі й під забороною на відчуження не знаходиться, не є зданою в оренду та претензій зі сторони третіх осіб до неї немає. Відповідно до п. 2.1. попередньої угоди сторони досягли згоди про наступне: укласти договір купівлі продажу до 6 липня 2005 року з метою забезпечення його укладання покупець передав а продавець ([PERSON]) отримав 15300,00 гривень (п'ятнадцять тисяч триста гривень), що за курсом НБУ на день укладання угоди становить суму що еквівалентна 3000,00 доларів США (три тисячі доларів США). Відповідно до п. 3.1. попереднього договору фактична передача квартири повинна бути здійснена до 10 липня 2005 року. Також 16 червня 2005 року Позивач уклав договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу [PERSON], відповідно до якого Позивач передала, нібито для оформлення вказаної квартири [PERSON] суму у розмірі 66300,00 гривень (шістдесят шість тисяч триста гривень), що на момент укладання договору позики складало суму у розмірі 13000,00 доларів США (тринадцяти тисяч доларів США). У відповідну дату договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладено не було. [PERSON] пояснила, що виникли деякі проблеми з оформлення рішення у відділі опіки та піклування Індустріального району м. Дніпропетровськ, до того ж необхідно чомусь відновлювати усі документи на квартиру, які загублені власником. Також Позивач посилається на той факт, що [PERSON]. отримала від [PERSON] 15 червня 2005 року грошові кошти у розмірі 96900,00 гривень (дев'яносто шість тисяч дев'ятсот гривень) та 56100,00 гривень (п'ятдесят шість тисяч сто гривень) у рахунок вартості квартири. Позивач наполягає що це саме ті гроші що надавалися [PERSON]. задля купівлі квартири [ADDRESS]. Позивач також зазначив що відповідачі ухиляються від виконання зобов'язань щодо оформлення квартири відповідно до вимог законодавства. У судовому засіданні Позивач підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити. Відповідачка [PERSON], позов визнала, та пояснила суду, що насправді мала наметі здійснення дій щодо продажу [PERSON] квартири [ADDRESS], однак не мала можливості. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився, однак у матеріалах справи є докази завчасного повідомлення про місце та дату проведення судового засідання. Сторони погодились, що розгляд матеріалів справи можливий за відсутності [PERSON] Відповідачка [PERSON], та її представник [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали у повному обсязі та пояснили, що [PERSON] угод щодо попередніх домовленостей чи продажу квартири (або її частки) [ADDRESS] на ім'я [PERSON] особисто не вчиняли. До того ж маючи частку у згаданій квартирі та використовуючи своє право власності на неї продала 20 жовтня 2005 року 2/3 квартири [PERSON]. Наміру продажу квартири або її частики [PERSON] не мала. Суд заслухавши пояснення Позивача, Відповідачів, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання попереднього договору від 3 червня 2005 року дійсним та визнання права власності на квартиру [ADDRESS] не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 3 червня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій формі укладено попередній договір відповідно до умов якого [PERSON] зобов'язується в строк до 6 липня 2005 року продати 3-х кімнатну квартиру [ADDRESS]. На момент укладання згаданого договору власниками квартири були у рівних частинах [PERSON], [PERSON], неповнолітній [PERSON]. Відповідно до ст. 4 ЗУ „Про власність” власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої не забороненої законом діяльності, зокрема передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування, а також у довірчу власність іншим особам. Позивач посилається на норми Цивільного кодексу України, зокрема ст. ст. 202, 203, 655, 656 ЦК України однак відповідно до ст. 202 ЦК України Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Власником квартири не вчинялось дій що були спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Представник Позивача надав суду довіреність від імені [PERSON]. що видана на ім'я [PERSON], яким [PERSON]. надає право вчиняти від ії імені та від імені [PERSON]. дії щодо продажу квартири [ADDRESS]. Представник Позивача стверджує що відповідно до згаданих документів [PERSON] мав право та був зобов'язаний продати вказану квартиру, однак відповідно до ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. [PERSON] набув не обов'язок а право на вчинення дій щодо продажу зазначеної квартири, але ж як встановлено судом до теперішнього часу цим правом не скористувався. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Також відповідно до ст. 238 ЦК представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Відповідно до ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Представником власника згаданої квартири не укладено правочинів відповідно до вимог встановлених ст. 203 ЦК України у частині вчинення правочину у формі, встановленій законом, а також тієї вимоги що саме правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За укладеною угодою Продавцем не вчинено жодної дії що стверджувало б часткове чи повне виконання зобов'язань щодо продажу зазначеної квартири. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі- продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Попередній договір від 3 червня 2005 року, відповідно до якого Позивач просить визнати право власності на квартиру [ADDRESS], вчинений у прості письмовій формі. Предметом попереднього договору від 3 червня 2005 року є зобов'язання щодо продажу нерухомого майна у майбутньому. При спливанні зазначеного у договорі строку сторонами не вчинено дій щодо належного виконання зобов'язань. Сторонами не було укладено договору купівлі-продажу квартири, щоб мало на меті передача права власності на згадану квартиру. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Сторони не визначали істотних умов договору купівлі-продажу квартири як підстави набуття права власності. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, Право приватної власності здобувається в порядку, визначеному законом. При таких обставинах, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ухвали від 17 травня 2006 року з метою забезпечення позову був накладено арешт на квартиру [ADDRESS]. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed