Jurisdiction: civil
Date: 2008-06-08 00:00:00

11 листопада 2004 року[PERSON]подав до Самарського райнного суду м.Дніпропетровська позовну заяву до Кабінету Міністрів України про стягнення компенсації за моральні страждання у сумі 100 000 доларів. Ухвалою суду від 15.11.2004 року позов залишено без руху (а.с. 4). 13 грудня 2004 року[PERSON]подав уточнений позов, в якому крім стягнення тієї ж суми моральної шкоди просив визнати його жертвою політичних репресій (а.с. 7-11). Ухвалою суду від 25 грудня 2004 року позовну заяву повернуто [PERSON] у зв'язку з непідсудністю Самарському районному суду м.Дніпропетровська, оскільки відповідач знаходиться у м. Києві (а.с.15). Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2005 року за апеляційною скаргою [PERSON], який просив скасувати ухвалу суду і прийняти справу до розгляду апеляційним судом, ухвалу суду першої інстанції від 25.12.2004 р. скасовано, справу передано на новий розгляд Самарському районному суду с.Дніпропетровська (а.с. 34). 13 квітня 2005 року[PERSON]подав касаційну скаргу на ухвалу апеляційного суду, адресовану Верховному Суду України, в якій відмовився від вимоги визнати його жертвою політичних репресій та просив стягнути з Кабінету Міністрів України матеріальну та моральну шкоду, спричинену йому та його батьку сталінським режимом (а.с. 40-41). Ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27 квітня 2006 року касаційну скаргу [PERSON] відхилено, ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 вітня 2005 року залишено без змін (а.с. 47). 30.06.2006 року[PERSON]подав до Самарського районного суду м.Дніпропетровська доповнення до позовної заяви, в якому просив стягнути з Кабінету Міністрів України матеріальну та моральну шкоду, спричинену сталінським режимом та його провідниками в Україні незаконним арештом батька, катуванням і вбивством, ганебним клеймом «ворог народу», незаконною конфіскацією майна та знущанням над сім'єю протягом десятиріч, у сумі 650000 гривень (а.с. 57-59). Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 2 серпня 2006 року в задоволенні позову відмовлено (а.с. 81-82). За апеляційною скаргою [PERSON] ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2006 року рішення скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд в іншому складі суду. Підставою для скасування рішення була та обставина, що суд не притягнув ло участі у справі Комісію з питань поновлення прав реабілітованих Дніпропетровської обласної ради, до якої звертався позивач (а.с. 101-102). Беручи до уваги підставу скасування рішення, при новому розгляді справи для вирішення питання про участь у справі Комісії з питань поновлення прав реабілітованих Дніпропетровської обласної ради зазначений орган неодноразово повідомлявся судом, проте представник, [PERSON]., з'явився у судове засідання лише 05 жовтня 2007 року, позовні вимоги не підтримував, посилаючись на відсутність правових підстав: грошова компенсація реабілітованим громадянам може бути виплачена за місцем їх проживання, а також компенсацію позивач не може отримати, оскільки вона не була нарахована за життя його батька. При новому розгляді справи позивачем неодноразово доповнювались та уточнювалися позовні вимоги. 20.03.2007 року позивач подав доповнення позовних вимог, у яких просив задовольнити їх у повному обсязі - стягнути з Кабінету Міністрів України компенсацію за спричинену сім'ї матеріальну та моральну шкоду внаслідок вбивства батька (а.с. 106-109). Представник відповідача у своїх письмових запереченнях, поданих 29 травня 2007 року, звернула увагу на вирішення питання про повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям Комісією з питань поновлення прав реабілітованих за місцем вилучення чи залишення будівель не пізніше трьох років з моменту набрання чинності Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», введеного в дію Постановою Верховної Ради УРСР від 17 квітня 1991 року, або з дня одержання громадянином довідки про реабілітацію. Крім того, зауважила, що відповідно до ст. 5 Закону виплата компенсації моральної шкоди не передбачена, у Преамбулі цього Закону зазначено, що Верховна Рада України зокрема прагне забезпечити посильну на цей час компенсацію матеріальної та моральної шкоди, заподіяної незаконними репресіями, реабілітованим та їх сім'ям, проте до теперішнього часу на законодавчому рівні не визначено статус дітей потерпілих від репресій та гарантії їх соціального захисту. Дієвого механізму поновлення прав реабілітованих та членів їх сімей не створено. Посилання у позові на норми статей 1167, 1176 Цивільного кодексу України, а саме відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, вважала безпідставними, оскільки право на відшкодування такої шкоди виникає у випадках, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року, який набрав чинності 16 січня 1995 року. Така шкода, заподіяна до набрання чинності Законом, відповідно до ч.1 ст. 1 Закону відшкодовується у відповідності із законодавством, що діяло на момент завдання шкоди. Також не погодилася із мотивуванням позовних вимог статтею 56 Конституції України, бо на думку представника відповідача зазначеною нормою регламентовано право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування держави України, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Просила у задоволенні позову відмовити (а.с. 131-134). У поданих 05.10.2007 року запереченнях на заперечення представника відповідача[PERSON]просив стягнути з правонаступника Ради Міністрів Української РСР - Кабінету Міністрів України, грошову компенсацію за незаконну репресію батька, [PERSON] в сумі 75 мінімальних заробітних плат, тобто 34500 грн. (а.с.150-161). 15.01.2008 року позивач подав доповнення д позовної заяви, в яких просив стягнути з правонаступника УРСР - Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України відшкодування моральної шкоди, спричиненої правлінням НКВС у Вінницькій області в 1937 році незаконним арештом батька, його вбивством після бандитського слідства без суду, ганебним тавром «ворог народу», паплюженням праху батька, умисним неповідомленням сім'ї про долю батька та стражданнями п'ятьох дітей протягом 50 років у сумі 100000 гривень (а.с. 169-174). Одночасно позивач повідомив про його звернення до комісії з поновлення прав реабілітованих Самарської районної у м. Дніпропетровську ради, яку ухвалою в судовому засіданні 15 січня 2008 року також було залучено до участі у справі як третю особу. Представник Самарської районної у м.Дніпропетровську ради, член комісії з питань поновлення прав реабілітованих [PERSON] у судовому засіданні 28 лютого 2008 року подала копії документів з розгляду комісією звернення [PERSON], позовні вимоги не підтримала. Позовні вимоги, викладені в декількох доповненнях та уточненнях, полягають у тому, що 25 грудня 1937 року батька позивача, [PERSON], 1889 року народження, вночі уповноважений НКВС забрав з дому і батька не бачили, протягом тривалого часу про долю [PERSON] нічого відомо не було. При цьому батько був простим колгоспником, разом з ним зникли ще декілька родичів - чоловіків католицького віросповідання. Через місяць мати в обласному управлінні НКВС довідалася, що батько засуджений на 10 років таборів без права листування, що було тяжким моральним ударом для всієї родини. І під час, коли батько працював, їх сім'я жила скрутно, а після його арешту неповнолітнім дітям, в тому числі [PERSON], довелося кинути навчання і йти працювати. У березні 1938 року комісія конфіскувала майно, голова цієї комісії оголосив, що це робиться у зв'язку з тим, що[PERSON]є «ворогом народу», і це клеймо пристало до всієї родини. Їм усим погрожували односельці, сусід побив позивача палкою на вулиці, але скаржитися було марно. Матері за тяжку роботу в колгоспі ставили лише по 0,5 трудодня як дружині «ворога народу», однокласники збиткувалися над [PERSON] Коли у війну Вінницю зайняли німці, вони розрили могили арештованих, а одяг розвісили на дротах. Мати знайшла білизну батька, на якій було вишито його прізвище. Коли Радянська армія звільнила Вінницю від німецько-фашистських загарбників, то людям говорили, що це могили розстріляних німцями радянських людей. [PERSON] у Велику Вітчизняну війну захищав Батьківщину, був поранений, є інвалідом війни. У позові та доповненнях до нього зазначає, що повсякчас, коли поставало питання про прийняття до гуртка авіамоделювання у дитинстві, його підвищення по службі в армії, прийняття на навчання, завжди згадували, що він є сином «ворога народу», і це було перешкодою для одержання чергового військового звання, на початку його служби відмовили взяти у мінометники, лише у стрільці, по закінченню війни звільнили у запас, бо офіцер, батько якого зник у 1937 році, в армії був не потрібен. [PERSON] закінчив російську Папанінську середню школу у м. Діліжані Армянської РСР, одержав атестат зрілості, поступив на заочне відділення Московського військового інститута іноземних мов. При спробі перевестися на денне стаціонарне відділення йому знову відмовили з мотивів походження від «ворога народу». При навчанні у Львіському медичному інституті у 1949 році [PERSON] за рішенням комітету комсомолу студентів було відраховано, він був поновлений ректором інституту, коли той подивився військовий квиток [PERSON] Проте до аспірантури не взяли, оскільки він був сином «ворога народу». За часів сталінського режиму[PERSON]був людиною «другого сорту». Також зазначив про лист свого родича, якого на відміну від батька не розстріляли, а вислали у табори на десять років, він повернувся і написав [PERSON] про події, які відбулися у 1937 році, як людей засуджували за контрреволюційну діяльність, оголошуючи їм лише якесь рішення. У серпні 1956 року[PERSON]на прийомі у заступника Генерального Прокурора СРСР довідався, що його батько за доносом трьох односельців, в якому зазначено, що він «хвалив католицьку віру», був розстріляний у 1938 році під Вінницею. Ухвалою Судової Колегії з кримінальних справ Верховного Суду СРСР від 29 серпня 1956 року Рішення НКВС СРСР і Прокурора СРСР від 16 січня 1938 року скасовано, справу стосовно [PERSON], 1889 року народження, закрито провадженням за відсутністю складу злочину в його діях. Позивач свої позовні вимоги мотивував тим, що ст. 56 Конституції України гарантує право громадянина на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, спричиненної незаконними рішеннями органів державної влади; ст. 62 Конституції України передбачає, що у випадку скасування вироку суду як неправосудного держава відшкодовує матеріальну та моральну шкоду, завдану безпідставним засудженням, а поняття моральної шкоди наведно у ст. 23 Цивільного кодексу України. Також вважає, що Кабінет Міністрів України є правонаступником Ради Міністрів Української РСР, а та - правонаступником Ради Народних Комісарів, які були урядом як Української РСР, так і відповідно України як незалежної держави, в тому числі і в силу Закону України «Про правонаступництво України». Стверджував, що у Законі України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» не зазначили про дітей вбитих сталінським режимом, проте цей пробіл у законодавстві заповнює Конституція України, згідно ст. 21 якої всі люди рівні у своїй гідності та правах. Також послався на Конвенцію про захист прав людини та основних свобод. У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги в останній редакції підтримав у повному обсязі, просив стягнути з правонаступника УРСР - Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України відшкодування моральної шкоди, спричиненої управлінням НКВС у Вінницькій області в 1937 році незаконним арештом батька, його вбивством після бандитського слідства без суду, ганебним тавром «ворог народу», паплюженням праху батька, умисним неповідомленням сім'ї про долю батька та стражданнями п'ятьох дітей протягом 50 років у сумі 100000 гривень. Представник відповідача проти позовних вимог заперечувала з підстав, наведених у письмових запереченнях. Представники третіх осіб також заперечували проти позовних вимог. Суд заслухавши доводи позивача, представника відповідача, представників третіх осіб, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що за рішенням НКВС СРСР і Прокурора СРСР від 16 січня 1938 року [PERSON], 1889 року народження, с. Чемериський Хутір Барського району Вінницької області, столяра колгоспу «Колос» за ст.ст. 54-4, 54-10 КК УРСР засуджено до смертної кари - розстрілу. Вирок приведено у виконання 1 лютого 1938 року в 24:00 годин. На підставі ст. 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17 квітня 1991 року [PERSON] реабілітований посмертно, що підтверджується довідкою апеляційного суду Вінницької області від 08.02.2007 року № 1-198 (а.с. 111). Зазначені обставини стосовно [PERSON] підтверджуються також довідкою Верховного Суду СРСР від 15 лютого 1957 року № 02-ДСП-6824-56 (а.с. 2), аналогічною довідкою від 24 січня 1957 року (а.с. 12), довідкою Першого заступника Голови Верховного Суду Російської Федерації від 22.12.2006 року № 02ДСП-6824-56 (а.с. 110). Поневіряння осіб, які були дітьми «ворогів народу», особливо за часів сталінського режиму, можна вважати загальновідомим історичним фактом, який в силу ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України не потребує доведення. Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Стаття 5 Цивільного кодексу України визначає дію актів цивільного законодавства у часі, згідно якої акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Норми Цивільного кодексу України, які передбачають відшкодування моральної шкоди і шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства або суду, - статті 23, 1167, 1176 ЦК України, набрали чинності з 1 січня 2004 року, і зворотної дії у часі не мають. На час арешту, прийняття рішення стосовно [PERSON] та його страти, а також під час сталінського режиму і тривалий час радянської влади норм, які передбачали б відповідальність за моральну шкоду, не існувало. У Преамбулі до Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17 квітня 1991 року Верховна Рада України засуджує репресії і відмежовується від терористичних методів керівництва суспільством, висловлює співчуття жертвам необгрунтованих репресій, їх рідним і близьким, проголошує намір неухильно добиватись відновлення справедливості, усунення наслідків свавілля і порушень громадянських прав, прагне забезпечити посильну на цей час компенсацію матеріальної і моральної шкоди, заподіяної незаконними репресіями, реабілітованим та їх сім'ям, та гарантує народу України, що подібне ніколи не повториться, що права людини і законність будуть свято додержуватись. Статтею 5 цього Закону встановлено для осіб, які відбували покарання у вигляді позбавлення волі або примусового поміщення у лікувальні заклади і згодом реабілітовані відповідно до статті 1 цього Закону, грошову компенсацію у розмірі однієї мінімальної заробітної плати за кожний місяць позбавлення волі, але не більш як 75 мінімальних заробітних плат. Одноразово як грошова компенсація реабілітованій особі виплачується до 15 мінімальних заробітних плат, а решта належних грошей - протягом наступних п'яти років. У разі можливості, на вимогу реабілітованого, вся нарахована грошова компенсація може бути виплачена одноразово. Виплата компенсації спадкоємцям не проводиться, крім випадків, коли компенсація була нарахована, але не отримана реабілітованим. Таким чином, Закон не містить конкретних підстав для виплати дітям осіб, які були репресовані, в тому числі розстріляні, будь-яких компенсацій моральної шкоди. Відповідно до ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, вчиненої у Римі 4 листопада 1950 року, яку ратифіковано Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, Право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя інакше ніж на виконання вироку суду, винесеного після визнання його винним у вчиненні злочину, за який законом передбачено таке покарання. Проте існуюча позитивна практика Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами України як джерело права, описує аналогічні випадки незаконного позбавлення життя під час дії Конвенції, а не у 1937-1938 роках. Також Конвенція та наявна практика Суду не зазначають випадків виплати компенсації чи відшкодування моральної шкоди особі, яка внаслідок походження зазнавала певних негативних наслідків з боку суспільства та окремих посадових осіб. Отже, позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed