Jurisdiction: civil
Date: 2008-07-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання договору купівлі-продажу житлового будинку, мотивуючи тим, що 01.04.1997 року між ним та відповідачкою був укладений договір купівлі житлового будинку [ADDRESS] за 9000 грн.. При цьому відповідачка виплатила йому при укладанні договору 4440 грн., іншу суму вона повинна була виплатити до 01.07.1997 року. Так як відповідачка до сих пір не сплатила залишкові кошти, вважає, що відповіно до ст.651 ч.ч.2,3 ЦК України він повинен бути розірваним за рішенням суду. В свою чергу [PERSON] подала до суду позовну заяву про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування вказаним житловим будинком, мотивуючи тим, що [PERSON], продавши їй будинок, передав їй свої права користування, володіння і розпорядження вказаним будинком. Він забрав свої речі і виселився з нього в інше місце проживання. З квітня 1997 року він не користується будинком, не бере участі у витратах на його утримання. Так як позови взаємопов”язані, суд об”єднав їх в одне провадження. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов [PERSON] пітримав, а позов [PERSON] не визнав і суду пояснив, що [PERSON] уклав договір купівлі продажу з [PERSON] маючи намір отримати кошти частково при укладанні договору, інші через деякий час, тобто до 1.07.1997 року. Так як [PERSON] не виконала своєчасно зобов”язання, а потім в лютому 2008 року перерахувала заборговану суму, вважає, що тим самим був перерваний строк позовної давності і тому на підставі ст.651 договір купівлі-продажу повинен бути розірваний судом в зв”язку з істотним порушенням умов договору [PERSON], що виразилося в неоплаті повної суми згідно договору купівлі-продажу житлового будинку. Просить розірвати договір купівлі будинку, а в задоволенні позову [PERSON] відмовити. Представник [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] підтримала, а позов [PERSON] не визнала і суду пояснила, що 01.04.1997 р. був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з умовою передачі частини коштів продавцеві при укладанні договору, а іншу частину пізніше, так як [PERSON] виселився з будинку після його продажу, він в с.Синява не проживав і тому не було можливості оплатити іншу частину коштів. В лютому 2008 року [PERSON] прийшов до неї на робоче місце і потребував повернути залишкові кошти, тобто 4560 грн. згідно договору купівлі-продажу будинку. Перерахувала на його адресу несплачену суму, яку той відмовився отримувати. Вважає, що договір купівлі є укладеним з моменту його підписання, так як в ньому немає застереження, що він набуває законної сили після оплати всієї суми. Тому вимоги [PERSON] про розірвання договору купівлі-продажу є безпідставними. Крім того, [PERSON] порушений строк позовної давності, який не переривається оплатою коштів, так як відповідно до ст.71 ЦК України (1963 р.) загальний строк для захисту прав за позовом особи, право якої порушено, встановлюється в три роки. Перебіг позовної давності міг бути перерваним протягом трьох років з дня укладення договору чи з 01.07.1997 року з дня передбачуваної оплати залишкової суми. З дня продажу будинку [PERSON] втратив право проживати в ньому, так як [PERSON] є новим власником і договору оренди з новим власником [PERSON] не укладав. Заслухавши представників сторін, допитавши свідків, дослідивши докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору купівлі-продажу житлового будинку необхідно відмовити, а позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задовольнити. В судовому засіданні встановлено, що 01.04.1997 року сторони уклали договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS]. При укладанні договору [PERSON] передала [PERSON] в рахунок виконання умов договору 4440 грн., іншу суму зобов”язала сплатити до 01.07.1997 року. Договір набув законної сили з дня його укладення, так як в ньому немає застереження, що він набуває законної сили після оплати всієї суми. [PERSON] не проживає в даному будинку з дня його продажу, тобто з квітня 1997 року, забрав свої речі ї договору оренди з [PERSON] не укладав. Має інше місце проживання, де мешкає з дня продажу будинку, що підтверджено довідкою Синявської сільської ради, що він не проживає в с.Синява з квітня 1997 року. Це ж підтвердили свідки [PERSON], [PERSON], що після продажу будинку [PERSON] там не проживав. Так як правовідносини сторін склалися у 1997 року, суд вважає, що до них необхідно застосовувати вимоги Цивільного Кодексу Україи 1963 року. Відповідно до ст.224 ЦК України за договором купівлі-продажу продавець зобов”язується передати майно у власніть покупцеві, а покупець зобов”язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Ст.227 ЦК передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Суд вважає, що порушень зі сторони [PERSON] при укладанні договору купівли-продажу будинку не було, а право на розірвання договору купівлі-продажу в разі істотного порушення договору другою стороною, на яке посилається [PERSON], виникло у [PERSON] 01.07.1997 року і закінчилося 01.07.2000 року, тобто по закінченні строку позовної давності, передбаченого ст.71 ЦК України (1963). Визнання боргу зобов”язаною особою, вчинене після закінчення позовної давності, може бути враховане при вирішенні спору судом при умові, що сторона не заявила про застосування позовної давності до винесення рішення судом, але воно не перериває перебігу давності, яка вже спливла. Згідно ст.80 ЦК закінчення строку позовної давності до пред”явлення позову є підставою для відмови в позові. Ст.150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. У відповідності до ст.156 ЖК члени сім”ї власника житлового будинку, які проижвають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку. За згодою власника будинку член його сім”ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім”ї. Так як [PERSON] не є членом сім”ї [PERSON] і втратив право користування належним йому житловим будинком з дня його продажу, суд вважає, що позов [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користуванням ним необхідно задовольнити.

Outcome: approved