Jurisdiction: civil
Date: 2008-07-08 00:00:00

Представник відповідача [PERSON] позову не визнав та по суті спору вважає, що спірний договір укладено з дотриманням вимог чинного законодавства. Відповідачка [PERSON] в судові засідання не прибула, проте подала суду заяву-заперечення згідно якої просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити у зв”язку з недоведеністю та безпідставністю заявлених позовних вимог. Вислухавши сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. Відповідно до змісту ст.ст. 10,11,57-60 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. І виходячи з цих вимог закону позивач повинен був доказати, що є ті чи інші обставини підтвердження яких в суді відповідно до тієї чи іншої конкретної норми закону ( статті Цивільного Кодексу України ) тягне за собою визнання спірної угоди недійсною. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він у лютому 2004 року звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про витребування майна і одночасно заявив і дані вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посилаючись при цьому на ст. ст. 16, 190, 225, 233, 230, 659, 660 та інші Цивільного Кодексу України. З копії договору купівлі-продажу квартири від 05 квітня 2001 року вбачається, що [PERSON] котрий діяв за дорученням від імені [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] ( а.с. 9 ). Згідно зі змістом п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про визнання угод недійсними” № 3 від 28 квітня 1978 року з наступними змінами та доповненнями, угода може бути визнана недійсною лише з підстав передбачених законом, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов”язує визнання угоди недійсною. Ст. 230 Цивільного Кодексу України на яку посилається позивач ( іншої він не називає ) передбачає, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( частина перша ст. 229 цього Кодексу ), такий правочин визнається судом недійсним. Проте, у всякому випадку, вимогу про визнання такої угоди недійсною по цій підставі може ставити інша зі сторін по договору, а не будь-хто з інших осіб, хоч би вони і мали певні претензії до особи яка допустила обман. Тому давати більш детальний аналіз доказам в цій частині при тій обставині, що позивач не був стороною в договорі суд не вбачає потреб. Ст.ст. 659, 660 Цивільного Кодексу України підстав для визнання угоди недійсною не передбачають. Ст. 3 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку передбаченому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Якщо ж інтереси не порушено, то і не може бути рішення про поновлення тих чи інших прав чи інтересів. Укладенням спірного договору інтереси позивача порушено не було, відповідачі [PERSON],[PERSON], [PERSON] його особисто в оману не ввели. Якщо ж він особисто допустив ті чи інші помилки будучи представником продавця вказаної квартири, то це не може бути підставою для визнання угоди недійсною якщо вони не є такою підставою відповідно до тієї чи іншої норми закону, чого позивач суду не довів. На підставі викладеного, ст.ст. 3,10,11,57-61 ЦПК України, ст.ст. 230,659,660 Цивільного Кодексу України,

Outcome: dismissed