Jurisdiction: civil
Date: 2008-07-21 00:00:00

28 березня 2008 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання неповнолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS], що належить йому на праві приватної власності. Крім того просив зняти її з реєстрації за цією адресою та зобов'язати відповідача [PERSON] звернутися з заявою про реєстрацію дитини за місцем реєстрації відповідача. Свої вимоги він обгрунтував тим, що квартира належить йому на праві приватної власності. З моменту купівлі квартири в ній зареєстрована його донька [PERSON], яка чотири роки проживає за іншою адресою разом з матір'ю і тому відповідно до ст.ст. 71,72,73 ЖК України дитина втратила право користування жилим приміщенням позивача за вказаною адресою. Позивач вирішив продати квартиру, але через наявність реєстрації в квартирі неповнолітньої дитини, він не може реалізувати своє право власності і розпорядитися нерухомістю на свій розсуд. В судовому засіданні, посилаючись на Конституцію України, ст.ст. 71, 72, 73 ЖК України та ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», представник позивача наполягав на задоволенні позову. Суду він пояснив, що власником вказаного житла є тільки позивач і реєстрація там неповнолітньої [PERSON] порушує його права власника, бо перешкоджають продати квартиру. Дитина не має права власності на квартиру і проти волі позивача не може там бути зареєстрованою. Дитина понад пів року не проживає у спірній квартирі, тому втратила право користування цим житлом. Відповідачка своїми діями порушує права дитини, бо не бажає зареєструвати дитину за адресою своєї реєстрації, або проживання. Позивач до суду не з'явився, звернувся з заявою про розгляд справи у його відсутність. Відповідач проти задоволення позову заперечувала. Суду пояснила, що вона не має власного житла і після розірвання шлюбу з позивачем залишилась без житла. Одного дня позивач просто замінив замки і вона з дитиною не змогли потрапити до квартири. З того часу вона проживає за іншою адресою. Сам позивач у спірній квартирі не проживає і здає її квартирантам, а вона з дитиною повинні орендувати інше житло. Вважала що задоволенням позову будуть порушені права дитини. Представник третьої особи заперечувала проти задоволення позову і вважала що він суперечить Закону і нормам моралі. Суду вона пояснила, що дитина не має можливості бути зареєстрованою за іншою адресою, бо проживає з матір'ю яка не має власного житла. Батько дитини має такі ж обов'язки по вихованню і утриманню дитини як і мати, тому не має права залишати її без житла. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. В судовому засіданні судом було встановлено, що позивач на праві приватної власності має житло за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Позивач фактично не проживає в цій квартирі (а.с.29). Позивач має дитину - [PERSON] [INFO] року народження (а.с.6), яка зареєстрована у його квартирі за адресою: [ADDRESS]. Шлюб між сторонами розірвано (а.с.7). Відповідачка проживає разом з дитиною окремо від позивача. Відповідач не має свого житла. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.2 ст.176 СК України, права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось з них, встановлюється законом. Відповідно до ч.ч.2 ст.18 ЗУ «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи що позивач є батьком дитини, вона має право користування житлом що належить йому. Через те, що дитина є малолітньою ([INFO] р.н.), місце її проживання визначають її батьки і вона змушена проживати з матір'ю за іншою адресою. Дитина не користується квартирою батька не за власним бажанням, тому це не є випадком відсутності її як члена сім'ї без поважних причин понад один рік як то передбачає ч.2 ст.405 ЦК України. Через те, що мати дитини не має власного житла де могла б зареєструвати дитину та гарантувати їй право користування житлом, а батько не пропонує дитині інше своє житло для реалізації права на житло, позов не підлягає задоволенню. Крім того, суд вважає що посилання позивача при обгрунтуванні позовних вимог на ст.71-73 ЖК України не заслуговує уваги, бо ці норми Закону стосуються державного та громадського житлового фонду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed