Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди, завданої несвоєчасним складанням актів про нещасний випадок форми Н-1 та Н-5 в розмірі 25000 грн.. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 29 листопада 2004 року вона, працюючи на посаді завідувача складом адміністративно-господарської частини ДСП «Чорнобильська АЕС», отримала виробничу травму. Незважаючи на отримання тяжкої травми адміністрація ДСП «Чорнобильська АЕС» чинила всілякі перешкоди з метою приховання факту отримання виробничої травми щодо складання актів форми Н-1 та Н-5, які у зв»язку з неправильністю їх складання остаточно були складені тільки 30 вересня 2005 року. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовільнити, посилаючись на те, що відповідач несвоєчасним складанням актів форми Н-1 та Н-5 завдав моральної шкоди, оскільки позивач не могла своєчасно отримати висновок МСЕК про встановлення групи та причини інвалідності, у зв»язку з чим із запізненням отримала одноразову допомогу, а також із-за відсутності коштів не змогла своєчасно пройти медичне обстеження та лікування. На підставі ст. 1167 ЦК України позивач просила стягнути на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 25000 грн. з відповідача. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що сторони перебували у трудових відносинах, відшкодування моральної шкоди випливає саме із трудових правовідносин, а тому для його вирішення позивач пропустила встановлений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк для звернення до суду. Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, не знаходить підстав для задоволення позову з підстав, зазначених позивачем, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 171 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган повинен проводити розслідування та вести облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві відповідно до порядку, встановленого Кабінетом Міністрів України. Згідно ст.25 ч.4 Закону України «Про охорону праці», у разі відмови власника скласти акт про нещасний випадок або професійне захворювання чи незгоди потерпілого або іншої заінтересованої особи із змістом акта питання вирішується у порядку, передбаченому законодавством про розгляд трудових спорів. Отже, питання розслідування нещасного випадку на виробництві згідно з Законом України «Про охорону праці» відноситься до сфери організації здорових і безпечних умов праці на підприємстві, а не до сфери регулювання питань соціального страхування від нещасних випадків на виробництві. Відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено необхідність з»ясовувати характер спірних правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин та інше. Спеціальною нормою, яка передбачає можливість відшкодування моральної шкоди у трудових правовідносинах є стаття 237-1 КЗпП України. Порядок та строки звернення до суду за вирішенням трудового спору передбачені ст. 233 КЗпП України. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Отже, виходячи з принципу диспозитивності, суд не може самостійно змінювати підставу позову. За таких обставин, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди з підстав, зазначених позивачем, задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed