Jurisdiction: civil
Date: 2008-07-28 00:00:00

позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому посилався на те, що 29 березня 2005 року він позичив відповідачу 7 000 доларів США для придбання автомобіля і той зобов'язувався повернути гроші до 1 січня 2007 року. Однак, гроші не повернув по даний час. Крім цього вказував, що у квітні 2005 року відповідачем був придбаний автомобіль марки «Фольксваген-Пассат», номерний знак [NUMBER], який зареєстрований на його ім'я. Вказував також, що на час отримання позики відповідачі перебували у шлюбі, який було розірвано 24 січня 2007 року. Посилався на вимоги СК та ЦК України і просив стягнути з відповідачів солідарно на його користь 35 350 грн. В судовому засіданні позивач позов підтримав, пославшись на обставини, викладені в позовній заяві і просив позов задоволити. Крім цього вказав, що дійсно у 2005 році дочка із зятем звернулися до нього із проханням позичити гроші для придбання автомобіля. Він спочатку цього робити не хотів, бо не вірив зятеві, але потім дочка його переконала, що вони повернуть гроші і написала розписку про отримання грошей, в якій вказала, що до 1 січня 2007 року гроші повернуть, але до даного часу цього не зробили. Він гроші позичав не своїй дочці, а їхній сім'ї. Дійсно, після отримання від нього грошей відповідач придбав автомобіль. Відповідачка, [PERSON], позов визнала, погодившись з обставинами, викладеними позивачем і пояснила, що вона з чоловіком (на даний час вони розлучені) хотіли придбати машину, для чого вирішили позичити гроші у її батька. 29 березня 2005 року прийшли разом до батька, який позичив їм 7 000 доларів США для купівлі автомобіля. При цьому були присутні батько, мати і вона з чоловіком. Батько чоловіка недолюблював і тому поросив написати розписку про отримання грошей, що вона і зробила. Гроші батько віддав в руки чоловікові і вони поїхали додому. Після цього у квітні 2005 року вони купили машину «Фольксваген», і на ній поїхали в гості до батьків, а потім віддали її в оренду. Якби вони не придбали автомобіль, повернули би гроші її батькові. Всі дії по купівлі автомобіля виконував безпосередньо чоловік. Відповідач, [PERSON], в судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що ніяких грошей у позивача не зичив, а автомобіль «Фольксваген» купив 7 квітня 2005 року на Калинівському ринку за 5 500 доларів США, які він виручив від продажу в кінці 2002 року автомобілю «Тойота», яку він придбав ще у 2001 році, та за гроші позичені у свого керівника по роботі. При передачі грошей йому його керівником був присутній його племінник. Про отримання грошей ним була написана розписка. Він не був власником «Тойоти», а продав цей автомобіль на підставі «генерального» доручення. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов обгрунтований і підлягає до задоволення. Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у 20 і більше разів розмір неоподатковиного мінімуму доходів громадян. На підставі вимог ст.ст.1046, 1047 за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник обов»язується повернути позикодавцю ту ж суму грошових коштів (суму позики), або таку ж кількість речей того ж роду і такої ж якості. Сторонами договору позики можуть бути будь-які суб'єкти цивільного права, а на підтвердження укладення такого договору та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей. При цьому розписка не є письмовою формою договору позики, а є лише борговим документом, що підтверджує укладання договору позики і засвідчує факт отримання грошей або речей позичальником. У відповідності до вимог ст.1049 ЦК України договір позики - це односторонній договір, оскільки обов'язки виникають лише у однієї сторони - позичальника, а права - лише у позикодавця. На позичальника покладається обов'язок повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі, або речі, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такої самої якості та такого самого роду, що були передані йому позикодавцем. Позичальник повинен повернути позикодавцю предмет позики у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що між сторонами був укладений саме договір позики, що стверджено розпискою відповідачки, з якої вбачається, що вона взяла в борг у позивача 7 000 доларів США для купівлі автомобіля з зобов'язанням повернути його до 1 січня 2007 року, що стверджено копією самої розписки, поясненнями позивача, відповідачки, показаннями свідка [PERSON] про те, що відповідачі ще у в березні 2005 року приходили вдвох до її чоловіка з проханням позичити їм грошей, чоловік відмовив їм у цьому, але вони в квітні 2005 року знову прийшли з цією ж метою і він позичив їм для купівлі машини гроші. При передачі грошей відповідачі були присутні обоє. За таких обставин, суд не може погодитися з доводами відповідача [PERSON]про непричетність його до самого договору позики, оскільки дії обох відповідачів, спрямовані на позичання грошей у позивача, зокрема те, що вони з цього приводу двічі приходили в двох до позивача, подальші дії відповідача [PERSON]по використанню позичених грошей (купівля автомобіля), свідчать про те, що сім'ї відповідачів дійсно потрібні були гроші, саме для придбання автомобіля для сім'ї, що вони і зробили. При цьому придбаний автомобіль був зареєстрований на відповідача, що стверджено копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Відповідачем [PERSON] суду надано розписка з якої вбачається, що він 7 квітня 2005 року позичив у [PERSON] 15 000 грн. на придбання автомобіля «Фольксваген». Вказані обставини у судовому засіданні стверджені свідком [PERSON] Однак, суд вважає, що і вказана розписка, і показання свідка [PERSON] ні прямо, ні непрямо не можуть достовірно свідчити про те, що відповідачем [PERSON] автомобіль «Фольксваген» був придбаний за його гроші. До такого висновку суд доходить при аналізі показань свідка [PERSON] та дослідження самої розписки. Зокрема, з показань свідка [PERSON], випливає, що він як свідок розписку підписав останнім, тією самою ручкою, однак з самої розписки вбачається, що він підписався першим і однозначно не тією самою ручкою. Статтею 1051 ЦК України встановлено, що рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником від позикодавця, а отже, немає правових підстав вважати доказом позиції відповідача [PERSON]показання свідка [PERSON] Також суд вважає, що не є доказом придбання автомобіля «Фольксваген» відповідачем [PERSON] за його кошти, частина яких виручена від продажу автомобіля «Тойота», про що є оголошення в газеті «Від і до» від 11 лютого 2005 року, оскільки доказів саме продажу цього автомобіля суду не надано. Якщо вважати достовірними пояснення [PERSON]про те, що продаж автомобіля «Тойота» мав місце в кінці 2002 року не переконливим виглядає сам факт зберігання ним грошей з часу продажу автомобіля «Тойота» до купівлі автомобіля «Фолькцваген» ( кінець 2002 року -17 квітня 2005 року) під час перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі. Отже, достовірно встановлено, що між сторонами укладений договір позики, оформлений належним, передбаченим цивільним законодавством, чином. З копії рішення Першотравневого райсуду м.Чернівці від 24 січня 2007 року вбачається, що шлюб між відповідачами по даній справі було розірвано, отже, на час укладання договору позики вони знаходилися у зареєстрованому шлюбі, а зі змісту ст.65 СК України випливає, що при укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою іншого з подружжя, а договір укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. По даній справі встановлено, що після купівлі автомобіля «Фольксваген» відповідачі користувалися ним разом, а відтак він був відданий у оренду. Вказані обставини не оспорені відповідачем [PERSON], а тому їх слід вважати достовірними, а, отже, пред'явлення позову позивачем до обох відповідачів є законним. Суму позову ніким не оспорено. Наявність наданих сторонами по справі доказів у їх сукупності дає можливість суду дійти висновку про обґрунтованість даного позову і про його задоволення у повному об'ємі.

Outcome: approved