Jurisdiction: civil
Date: 2008-05-22 00:00:00

20 серпня 2007 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача. В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що 07.09.1998 р. набула право власності на приміщення магазину, що розташоване по [ADDRESS]. 14.08.2001 р. на універсальній товарній біржі «Ріко-Альянс» уклала договір з відповідачем, з яким на той час перебувала у фактичних шлюбних відносинах, за яким вона нібито продала йому спірний магазин. Згідно з умовами вказаного договору відповідач передав їй гроші в сумі 1700 грн, що складає вартість магазину, а вона повинна звільнити магазин від майна до грудня 2001 р., проте вказані умови вони не виконали і не мали наміру їх виконувати, оскільки договір уклали фіктивно. Позивач зазначила, що після цієї угоди продовжувала володіти і користуватись магазином здійснюючи підприємницьку діяльність. 19.10.2006 р. після розірвання шлюбу з відповідачем, який було зареєстровано [INFO]між ними склалися неприязні стосунки і останній відмовився переоформити магазин на її ім'я, у зв'язку з чим звернулась до суду з позовом. З посиланням на ст. 234, 215 ЦК України вважає цей правочин фіктивним, оскільки його вчинено без наміру створення правових наслідків, і просить визнати спірний договір недійсним. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала та просила позов задовольнити. Відповідач заявлені позовні вимоги не визнав та просив у їх задоволенні відмовити, оскільки ними виконані всі умови договору. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, дослідивши обставини справи, і перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Як вбачається з матеріалів справи 07.09.1998 р. позивач, на підставі договору купівлі-продажу укладеного з Новоодеським заготівельно-переробляючим торгівельним підприємством набула право власності на магазин площею 147,8 кв. м., що розташований по [ADDRESS], вартістю 10 000 грн (а. с. - 4). 14.08.2001 р. позивач уклала договір купівлі-продажу з відповідачем - [PERSON], за яким вона продала останньому спірний магазин за 1700 грн, який зареєстровано на універсальній товарній біржі «Ріко-Альянс». 28.03.2002 р. [PERSON] зареєстрував це нежитлове приміщення на своє ім'я у Вознесенському МБТІ (а. с. - 5). Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦК УРСР (1963 р.), яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 р. «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» роз'яснено, що мнима угода, тобто угода, укладена про людське око, без наміру створити юридичні наслідки, є в силу ч. 1 ст. 58 ЦК (1963 р.) недійсною, незалежно від мети її укладення. Оскільки сторони ніяких дій по здійсненню мнимої угоди не вчиняли, суд у таких випадках постановляє рішення тільки про визнання угоди недійсною без застосування будь-яких наслідків. Судом встановлено, що у період придбання спірного магазину позивачем у 1998 р. і його продажу відповідачу в 2001 р. сторони з 1996 року перебували у фактичних шлюбних відносинах. В 1997 р. від подружнього життя народилася донька - [PERSON]. [INFO] зареєстровано шлюб між ними, який розірвано 10.10.2002006 р. (а.с. - 14, 15). Позивач пояснила, що уклала договір про продаж магазину [PERSON] з метою переоформити його на нього, оскільки останній мав намір отримати банківський кредит, предметом залогу якого повинен бути магазин, а також вона мала намір поступити на Державну службу, що обмежує її право займатися підприємницькою діяльністю. Однак після укладання спірного договору, за винятком нетривалого часу, під час якого працювала у податковій службі продовжувала спільно з відповідачем займатися підприємницькою діяльністю використовуючи магазин, який вважала своєю власністю. Ця обставина підтверджується повідомленням Вознесенської об'єднаної державної податкової інспекції Миколаївської області, з якої випливає, що [PERSON] працювала в ДПІ у Новоодеському районі з 26.11.2002 р. по 04.06.2003 р. (а. с. - 23). Зі змісту статті в газеті «Новоодеський вісник» від 01.07.2005 р. під заголовком «Сумлінна господарочка» видно, що сторони спільно з 2001 р. займаються підприємницькою діяльністю та володіють спірним магазином (а. с. - 21). Цей факт підтверджується свідченнями [PERSON], яка показала, що по 2003 р. здійснювала покупки у магазині [INFO], де за прилавком інколи була [PERSON] [PERSON] засвідчила, що з 2002 р. по 2004 р. працювала в магазині [INFO] продавцем, де її влаштувала на роботу та звільняла [PERSON] Ці свідчення повністю узгоджуються з висновком почеркознавчої експертизи, в якій зазначено, що рукописні записи про прийняття на роботу [PERSON] на посаду продавця та її звільнення виконані [PERSON] (а. с. - 51). В 2002-2003 р.р., після реконструкції спірного магазину сторонами, надання йому назви [INFO] на честь доньки свідчить про їх спільні дії щодо цього об'єкту. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що після укладення угоди між сторонами про продаж спірного магазину їх фактичні дії не були спрямовані на досягнення юридичного результату, передбаченого умовами спірного договору. Таким чином, судом встановлено той факт, що спірна угода була укладена без наміру створити юридичні наслідки і сторони за цією угодою ніяких дій по здійсненню мнимої угоди не вчиняли. Суд не бере до уваги заяву представника відповідача про відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропущенням позивачем строку позовної давності без поважних причин. За правилами ст. 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Судом з'ясовано, що позивачу стало відомо про її порушене право в жовтні 2006 р. Отже на час звернення з позовом до суду за захистом своїх прав строк позовної давності не сплив. На підставі викладеного,

Outcome: approved