Jurisdiction: civil
Date: 2008-02-07 00:00:00

Позивач [PERSON] 18 грудня 2007 року звернувся до суду з позовом про стягнення з Первомайського ДП “Хімпром” заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку, посилаючись на таке: згідно наказу № 381 від 30 липня 1987 року він був прийнятий на роботу до Первомайського ДП „Хімпром”, а наказом № 233-к від 07 серпня 2007 року був звільнений з підприємства на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України зі скорочення штатів. За цей час відповідач не виплатив заробітну плату, у зв'язку із чим, позивач також просить стягнути середній заробіток за час затримки у розрахунку при звільненні. У судовому засіданні [PERSON] уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у сумі 9213 грн. 57 коп., а також середній заробіток з наступного дня після звільнення - з 31 липня 2007 року і по 08 лютого 2008 року - день ухвалення рішення про стягнення заробітної плати, що складає 126 (робочих днів) х 41 грн. 30 коп. (середньоденний заробіток) = 5203 грн. 80 коп. Представник відповідача за довіреністю Кіншакова Н.І. у судовому засіданні в частині позовних вимог про стягнення заробітної плати не заперечувала проти задоволення позову, а в частині стягнення середнього заробітку - заперечувала, посиляючись на те, що позивач пропустив строк позовної давності у три місяці для звернення до суду з даною позовною вимогою з дня звільнення, передбаченого ч.1 ст. 233 КЗпП України, оскільки позивач був звільнений 07.08.2007 року, а з позовом звернувся до суду 18.12.2007 року. Відповідність та правильність проведеного позивачем розрахунку середнього заробітку щодо трудового законодавства представник відповідача підтвердив, проте просив відмовити позивачеві у задоволенні зазначених позовних вимог через те, що останній не надав судові доказів поважності пропуску вказаного тримісячного строку. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши та проаналізувавши письмові докази, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини: дійсно, позивач згідно наказу № 381 від 30 липня 1987 року був прийнятий на роботу до Первомайського ДП „Хімпром”, а наказом № № 233-к від 07 серпня 2007 року був звільнений з підприємства на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України зі скорочення штатів, що вбачається з копії трудової книжки (а.с. 4-5). При звільненні відповідач не розрахувався по заробітній платі та іншим виплатам перед позивачем і сума боргу згідно довідки відповідача складає 9213 грн. 97 коп. Оскільки представник відповідача проти задоволення позову в частині стягнення заборгованості по заробітній платі не заперечує, а згідно ст. 116 КЗпП України підприємство зобов'язано при звільненні працівника виплатити всі суми, що належать йому від нього, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у сумі 9213 грн. 97 коп. Також позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки у розрахунку при звільненні станом на 08.02.2008 року, який визначив у сумі 5203 грн. 80 коп., виходячи з 126 робочих днів та середньоденного заробітку 41 грн. 30 коп. Вказаний розрахунок суд знаходить вірним, оскільки з наступного дня після звільнення та по день ухвалення рішення судом про стягнення заробітної плати, дійсно, позивач пропрацював би 126 днів, що підтверджується довідкою відповідача. Середньоденний заробіток в сумі 41 грн. 30 коп. також вірно позивачем визначений відповідно довідки відповідача. Посилання представника відповідача на пропуск позивачем тримісячного строку для звернення до суду за стягненням середнього заробітку за затримку розрахунку, на думку суду, є безпідставними. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначених в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Спору про розмір невиплаченої заробітної плати сторони не мають, оскільки представник відповідача з цими вимогами погодився. Згідно п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України “Про практику застосування судами законодавства про оплату праці” № 13 від 24.12.1999 року непроведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності предбаченої ст. 117 КЗпП України, суд стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення. Перебіг тримісячного строку починається з наступного дня після проведення розрахунку або ухвалення рішення про стягнення заборгованості по заробітній платі, тому [PERSON] не пропустив строку позовної давності, предбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Також суд знаходить безпідставними посилання представника відповідача на поважність причин невиплати заробітної плати через відсутність коштів в наслідок простою підприємства та введення процедури санації, оскільки згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України “Про практику застосування судами законодавства про оплату праці” № 13 від 24.12.1999 року сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. На підставі вищевикладеного суд доходить висновку, що відповідач, який порушив гарантоване законом право на оплату праці повинен виплатити позивачеві заборгованість по заробітній платі, а також повинен нести відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України, оскільки роботодавець не довів відсутності своєї вини у невиплаті зарплати. Тому, позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення зарплати та середньоденного заробітку за весь час затримки розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved