Jurisdiction: civil
Date: 2008-02-20 00:00:00

У листопаді 2007 року [PERSON] звернулась з позовом про визнання її такою, що фактично прийняла спадщину після смерті своєї матері [PERSON], яка померла [INFO], у зв'язку з тим, що вона до нотаріальної контори протягом шести місяців після смерті матері не зверталась, але працюючи в м. Ніжині, щотижня приїздила в будинок матері в м.Прилуки, забрала деякі материні речі, ремонтувала будинок та здійснювала інші дії, пов'язані з управлінням та володінням майном. Крім того, [PERSON] просила суд визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 04.08.1999 року, яке було видане на ім'я своєї сестри [PERSON], та визнати право на спадщину по Ѕ частині за ними обома, посилаючись на те, що [PERSON] отримала свідоцтво, не повідомивши її про це і незважаючи на те, що вона мала право на обов'язкову частку у спадковому майні, була непрацездатною, фактично прийняла спадщину, про що позивачка дізналась лише у 2005 році. Рішенням суду позов [PERSON] задоволений і визнано, що [PERSON] фактично прийняла спадщину після смерті матері. Також суд визнав частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 04.08.1999 року в частині зазначення спадкоємців та спадкового майна, визначивши, що спадкоємцями майна [PERSON] є її дочки [PERSON] та [PERSON] відповідно у рівних долях - по 3/16 частині. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення через неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушені норми матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Апелянт звертає увагу на те, що суд прийшов до висновку про фактичне прийняття позивачкою спадщини при відсутності належних доказів. Крім того, [PERSON] вказує, що суд залишив поза увагою ст.533 ЦК України (в ред.1963 р.), в якій зазначено, що предмети звичайної домашньої обстановки та вжитку переходять до спадкоємців по закону, які проживали з спадкодавцем, а з матір'ю позивачка не проживала, приїздила тільки в гості, проживала і була прописана в будинку лише вона. [PERSON] заперечувала проти задоволення апеляційної скарги і погоджувалась з рішенням суду першої інстанції. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню через невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права виходячи з наступного. Судом першої інстанції було встановлено, що після смерті 19.06.1982 року [PERSON] залишилась спадщина, яка складалась з 3/8 частини будинку в [ADDRESS]. Спадкоємцями після смерті [PERSON] були дві її дочки: [PERSON], яка на час смерті спадкодавця проживала і була прописана у будинку матері, та [PERSON], яка працювала, проживала та була прописана в м.Ніжині, приїздила до м.Прилуки на вихідні, оскільки там перебував її неповнолітній син. Відповідно до ст.549 ЦК УРСР (1963 р.) [PERSON] фактично прийняла спадщину, [PERSON] заяву про прийняття спадщини в нотаріальну контору не подавала, а тому відповідачка безперешкодно у 1999 році отримала свідоцтво про право на спадщину по закону. [PERSON] на підтвердження факту прийняття спадщини посилалась на пояснення свідків [PERSON] та [PERSON], які пояснювали , що саме після смерті [PERSON] позивачка забрала деякий посуд, постільну білизну, речі, що належали матері, кожен тиждень приїздила в будинок матері, прибирала, робила ремонт, обробляла город. Саме на цих доказах суд першої інстанції зробив висновки про те, що [PERSON] фактично прийняла спадщину. Проте такі висновки суду не відповідають ні обставинам справи, ні нормам матеріального та процесуального права. Зокрема, ст.549 ЦК УРСР (1963 р.), що діяла на той час, вимагала прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Позивачка не надала суду жодного письмового доказу того, що вона з 19.06.1982 року по 19.12.1982 року користувалася будинком матері, робила ремонт та здійснювала інші дії, пов'язані з управління та володінням майном. В порушення ст.ст. 29, 50, 58, 63 ЦПК України, суд першої інстанції взяв до уваги пояснення свідка [PERSON], якому на той час виповнилося лише шість років, та пояснення свідка [PERSON], яка вказувала як на джерело своєї обізнаності стосовно поведінки позивачки, проживання у будинку, що знаходився поруч з будинком спадкодавця, але цей свідок почав проживати в тому будинку лише з 1986 року після його купівлі (а.с.80-82). Посилання позивачки на прийняття спадщини шляхом отримання деяких речей матері теж не знайшли свого належного підтвердження і заперечуються відповідачкою, яка вказує , що то були речі позивачки, які знаходились на зберіганні у спадковому будинку, та її речі, які вона віддала позивачці через те, що вони їй не були потрібні. Крім того, відповідно до ст.533 ЦК УРСР (1963 р.) предмети звичайної домашньої обстановки та вжитку переходять до спадкоємців по закону, які проживали з спадкодавцем до його смерті не менше року. Оскільки лише [PERSON] постійно проживала і була прописана з матір'ю, то предмети домашньої обстановки та вжитку може успадковувати лише вона і ці предмети не входять до загальної спадкової маси. Зважаючи на наведене, [PERSON] не довела, що вона протягом шести місяців з дня смерті матері прийняла спадщину, а тому відсутні підстави для задоволення її позову про визнання її такою, що фактично прийняла спадщину, та визнання свідоцтва про право на спадщину за законом частково недійсним.

Outcome: approved