Jurisdiction: civil
Date: 2008-02-20 00:00:00

26.10.2007року [PERSON]. звернулася до суду із позовом про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, компенсації за невикористану відпустку, посилаючись на те, що наказом № 23 від 25.04.2007 р. вона була звільнена за прогули без поважних причин за ст.40 п.4 КзПП України, вважає звільнення незаконним, оскільки за час роботи зауважень та доган не мала, прогул не здійснювала, а вимушена була за станом здоров'я піти з роботи.. Просила поновити її на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду в сумі 10000 грн., компенсацію за невикористану відпустку, понесені витрати в сумі 150 грн. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала за підставами, вказаними в позові та доповненнях до нього, просила позов задовольнити. Відповідач позов не визнав, вважає звільнення позивачки здійснено в межах закону, за компенсацією за невикористану відпустку позивачка не зверталася. Просив в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши надані сторонами докази, вивчивши матеріали справи, встановивши обставини і визначив відповідно до них правовідносини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково на слідуючих підставах. Виходячи з вимог п.4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно наказу № 23 від 25.04.2007 р [PERSON].. була звільнена за прогул без поважних причин згідно статей 40, 147 КзПП України (а.с.14), з яким вона ознайомлена 27.04.2007р. Як вбачається з пояснювальної записки позивачки (а.с.19), 24 квітня 2007р. з роботи вона пішла в зв'язку з незадовільним станом здоров'я, вказане підтверджується свідками [PERSON]. та [PERSON].. 28.04.2007року позивачка звернулася до лікаря з скаргою на стан здоров'я (а.с.27). Пленум Верховного Суду в своєї постанові №9 від 06.11.1992року „Про практику розгляду судами трудових спорів”(п.п.22,24) вказує на необхідність з'ясування деяких обставин, в тому числі чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок і попередня робота працівника. Представником відповідача не заперечується, що за час роботи до [PERSON]. не застосовувалися стягнення за порушення трудової дисципліни, будь-які зауваження в письмовому вигляді, та відсутні докази нарікань щодо неналежного виконання позивачкою своїх обов'язків. Виходячи з того, що для прогулу законодавець визначив критерій поважності причини відсутності на роботі, а також обставини при яких здійснений прогул, в даному випадку незадовільний стан здоров'я, відсутність заподіяння шкоди, відсутність зауважень щодо виконання обов'язків у попередньому, суд вважає, що підстави для звільнення за прогул без поважної причини відсутні. Разом з тим, відповідно до вимог ст. 233 КЗпП України, встановлені строки звернення до суду - тримісячний та місячний - з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Судом неодноразово роз'яснювалося позивачці її право звернення з заявою про поновлення строку на звернення до суду, але позивачка не звернулася до суду з такою заявою. Також суду пояснила, що вважала, що з боку керівництва зміниться щось відносно її звільнення, розмірковувала подавати чи ні позов до суду, бажала мирно домовитися з директором стосовно звільнення, весь цей час проживала в м. Херсоні, а також шукала роботу. Пропуск строку звернення до суду позбавляє можливості поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. При таких обставинах, позовні вимоги про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за пропуском строку звернення до суду задоволенню не підлягають. Позовні вимоги про стягнення понесених витрат в сумі 150 грн., які є благодійним внеском до психіатричної лікарні під час лікування позивачки, задоволенню не підлягають за їх безпідставністю. Згідно вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Представником відповідача не заперечується, що позивачці не виплачена компенсація за невикористану відпустку в сумі 492 грн.03 коп. Таким чином вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial