Jurisdiction: civil
Date: 2008-03-12 00:00:00

У січні 2006 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до сільськогосподарського закритого акціонерного товариства „Ізюмриба”(далі - СЗАТ “Ізюмриба”) про зміну формулювання причин звільнення, стягнення заробітку в зв'язку з затримкою розрахунку і моральної шкоди в сумі 2000 грн.. В обґрунтуванні своїх позовних вимог [PERSON] посилався на те, що 11 липня 2005 року його було прийнято на роботу на посаду тракториста СЗАТ “Ізюмриба”. З 21 липня 2005 року по 5 серпня 2005 року він знаходився на лікуванні в умовах стаціонару. Вийшовши на роботу 8 серпня 2005 року він дізнався, що на його місці працює інша людина. Директор [PERSON]. запропонував йому звільнитися, мотивуючи, що легкої праці на підприємстві немає. Тоді він 8 серпня 2005 року надав керівнику товариства заяву про звільнення за згодою сторін. 9 грудня 2005 року він отримав поштою копію наказу про його звільнення на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України з 16 листопада 2005 року та трудову книжку. Під час неодноразового розгляду справи судом першої інстанції [PERSON] позовні вимоги уточнив, просив суд стягнути на його користь з відповідача компенсацію втрати середнього заробітку у зв'язку з затримкою видачі трудової книжки за період з 8 серпня 2005 року до 8 серпня 2006 року в розмірі 3720 грн. та на відшкодування моральної шкоди 5000 грн. (а.с. 62-63). Представник позивача [PERSON]. позовні вимоги підтримав і пояснив, що 8 серпня 2005 року він був присутній при бесіді його сина [PERSON]. з директором товариства, який казав, що легкої праці на товаристві немає та запропонував звільнитися сину. В цей же день його син написав заяву про звільнення та здав її у відділ кадрів. Але через два тижні директор товариства йому заявив, що звільняти [PERSON]. він не збирався і не буде, хай він працює. Його син у відповідача більше не працював, працював у міськгазі, потім у м. Чугуєві. 9 грудня 2005 року його син отримав поштою копію наказу про звільнення та трудову книжку. Представник СЗАТ “Ізюмриба” і третьої особи [PERSON] у письмових запереченнях і у судовому засіданні вважає позов [PERSON] про зміну формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку в зв'язку з затримкою видачі трудової книжки і моральної шкоди таким, що пред'явлено необґрунтовано та не підлягає задоволенню. Крім того, представник вважає, що позивачем при зверненні до суду були пропущені процесуальні строки, а саме позовної давності, встановленої в ст. 233 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 258, ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України, СЗАТ “Ізюмриба” заявляє про сплив позовної давності стосовно справи [PERSON]. про звільнення та просить суд застосувати правила щодо наслідків спливу позовної давності (а.с. 26-27, 79-80 ). Третя особа на стороні відповідача [PERSON] - директор СЗАТ “Ізюмриба”, в письмових поясненнях позовні вимоги [PERSON]. не визнав (а.с. 82 ). Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, вивчивши матеріали справи, не находить підстав для задоволення позову з таких підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до наказу № 34-к від 11.07.2005 року [PERSON]. було прийнято трактористом на підприємство СЗАТ “Ізюмриба”з іспитовим строком на 1 місяць з 11 липня 2005 року (а.с. 5, 4, 51, 83, 127 ). З 21.07.2005 року по 05.08.2005 року позивач знаходився на лікуванні в травматологічному відділенні Ізюмської ЦМЛ (листок непрацездатності серії ВА № 334355) (а.с. 9, 28). 8 серпня 2005 року [PERSON] вийшов на роботу і в цей же день надав заяву про звільнення його за згодою сторін з 8.08.2005 року (реєстраційний номер заяви № 13 від 08.08.2005 року) (а.с. 92, 6). Заява [PERSON]. була залишена директором СЗАТ “Ізюмриба” без задоволення, працівник більше не з'являвся на роботу, не повідомляючи про причини неявки. Тільки після направлення до працівника письмового запиту з повідомлення про вручення у листопаді 2005 року (а.с. 31), [PERSON] надав письмові пояснення з приводу його відсутності на роботі (а.с. 32). Розглянувши надані документи - докладна записка, пояснення [PERSON]. (а.с. 30, 32), директор СЗАТ “Ізюмриба” [PERSON]. видав наказ від 16.11.2005 року № 72 к про звільнення тракториста [PERSON]. за прогули без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України з 16 листопада 2005 року (а.с. 7, 55, 128). Згідно письмового розпорядження позивача у поясненні (а.с. 32) йому була вислана поштою трудова книжка і копія наказу про звільнення, які він отримав 9 грудня 2005 року (а.с. 128). Для розірвання трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України потрібно взаємне волевиявлення сторін, що оформлюється у вигляді заяви працівника та виданням власником наказу, в якому вказується про звільнення за згодою сторін. Факт подання працівником власної заяви про звільнення за згодою сторін не має за собою такого наслідку як автоматичного обов'язку роботодавця задовольнити її. Директор СЗАТ “Ізюмриба” [PERSON]., розглянувши подану [PERSON]. заяву про звільнення його за згодою сторін з 08.08.2005 року, не задовольнив її, про що було повідомлено позивачу інспектором відділу кадрів. Знаючи, що трудовий договір за п. 1 ст. 36 КЗпП України 08.08.2005 року не розірвано, [PERSON] не виходив на роботу та не приступав до виконання власних трудових функцій (а.с. 29, 30). Відповідно до п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Свідок [PERSON] засвідчив, що дійсно [PERSON]. в липні 2005 року було прийнято на підприємство трактористом, на той час працювало 2 тракториста і один вакантний. 8 серпня 2005 року [PERSON] написав заяву про звільнення з підприємства за угодою сторін, але 9 серпня 2005 року він до роботи не приступав. У серпні 2005 року він, як головний інженер підприємства, контролював роботу трактористів, водіїв, заповнював табелі виходу на роботу і передавав їх у бухгалтерію. [PERSON] з 9 серпня 2005 року свої трудові обов'язки тракториста не виконував. Сам [PERSON] до нього чи до керівництва підприємства про надання йому іншу роботу не звертався, та із скаргами і заявами на дії керівництва підприємства не звертався. Тому суд вважає звільнення [PERSON]. за п. 4 ст. 40 КЗпП України мало всі правові підстави: працівник на протязі довгого часу був відсутнім на роботі (з 09.08.2005 року по 16.11.2005 року) без поважних причин. Згідно ст. 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору по ініціативи уповноваженого власниками органу з [PERSON]. здійснювалось без попередньої згоди профкому у зв'язку із відсутністю профспілкової організації на підприємстві (а.с. 47). Таким чином, вимоги [PERSON]. є повністю безпідставними, а факти, викладені в позові, не відповідають дійсним обставинам справи. Так, ніяких документів стосовно звільнення позивача від важкої роботи підприємству не надавались. В листку непрацездатності, який надав [PERSON] при виході на роботу, відсутнє будь-яке застереження щодо переводу [PERSON]. на іншу легшу роботу (а.с. 9, 28). Якщо хворий потребує переводу на легшу роботу, то згідно п. 3.7 Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03.11.2004 року № 532/274/136-ос/1406, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.11.2004 року за № 1456/10055, у лицьової частини листка непрацездатності указуються дати тимчасового переведення працівника на іншу роботу, що засвідчується підписом голови лікарсько-консультативної комісії та круглою печаткою закладу охорони здоров'я. В листку непрацездатності [PERSON]. лікарем Ізюмської ЦМЛ зроблений висновок про цілковиту працездатність [PERSON]. та зазначено, що він повинен стати до роботи 06.08.2005 року (а.с. 28). Твердження позивача як на те, що на підприємстві працювало по штату два тракториста, на його місці 8 серпня 2005 року вже працювала інша людина, що трудову книжку йому не видавали та директор намагався уникати зустрічей із ним є надуманими та спростовуються табелем рабочего часу (а.с. 29), штатним розкладом на підприємстві (а.с. 48, 49, 50), витягом із книги наказів ( а.с. 51-56) та показаннями свідка [PERSON], де підтверджується, що в період серпня 2005 року на підприємстві повинно було працювати по штатному розкладу три тракториста. Відносини між трактористом [PERSON]. та СЗАТ “Ізюмриба” обумовлюються трудовим договором. І процедура його розірвання чітко встановлена законодавством України. Якщо позивач бажав звільнитися з роботи та отримати трудову книжку, він мав право подати заяву про звільнення за власною ініціативою, тобто за власним бажанням, із дотриманням ст. 38 КЗпП України. Такої заяви від працівника не надходило, хоча ніщо не заважало йому це зробити. Обставинам, які стали підставою звільнення позивача, в наказі від 16.11.2005 року № 72-к дана правильна юридична кваліфікація. Тому змінювати формулювання причин звільнення [PERSON]. нема потреби. Суд вважає вимоги позивача про стягнення на його користь заробітку в зв'язку із затримкою видачі трудової книжки у розмірі 3720,00 грн. незаконними, виходячи із наступного. Частиною 3 ст. 235 КЗпП України встановлено, що якщо неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тобто для застосування даної норми потрібна наявність декількох обов'язкових умов: 1) неправильне формулювання причин звільнення, занесене в трудову книжку; 2) таке формулювання перешкоджало працевлаштуванню працівника; 3) час вимушеного прогулу. Однак, звільнення [PERSON]. проведено з дотриманням вимог трудового законодавства, про що викладено судом вище. В своїх вимогах позовної заяви [PERSON] не зазначає доказів, що підтверджували би наявність такої обставини як перешкоджання його працевлаштуванню в зв'язку із формулюванням підстав звільнення з попередньої роботи - за прогули без поважних причин, хоча даний факт має важливе та вирішальне значення для розгляду справи. Крім того, при розрахунку виплати позивач взяв суму місячного окладу згідно штатного розпису - 310,00 грн. Однак, у статтях КЗпП України, у тому числі і ст. 235 КЗпП України, на яку посилається [PERSON], при таких розрахунках використовується середній заробіток, що визначається за Постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 “Про обчислення середньої заробітної плати”. Згідно вказаного Порядку, обчислення середньої заробітної плати для розрахунку виплат за вимушений прогул здійснюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Таким чином, розрахунок, що приводиться [PERSON]. у позовнії заяви на суму 3720,00 грн. є необґрунтованим. Частиною 4 ст. 35 КЗпП України визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. [PERSON]. звільнено 16.11.2005 року за наказом № 72-к. Відповідно до письмової згоди позивача, викладеної у пояснювальної від 16.11.2005 року, що є в матеріалах справи, його трудова книжка була направлена поштою на домашню адресу. Такі дії відповідача в повній мірі відповідають п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 року № 58, та ст. 47 КЗпП України. Цей факт підтвердила свідок [PERSON]., яка працювала на той час інспектором відділу кадрів СЗАТ “Ізюмриба”. Тому твердження [PERSON]. про затримку видачі трудової книжки є надуманими та не відповідають дійсності. Суд вважає необґрунтованими й вимоги позивача про стягнення з відповідача 5000 грн. моральної шкоди. Відповідач взагалі не робив протиправних дій, які могли б порушити права й завдати моральної шкоди позивачеві, внаслідок цього відсутні будь-які підстави для притягнення СЗАТ “Ізюмриба” до цивільно-правової відповідальності. Позивачем при зверненні до суду не були пропущені процесуальні строки, а саме позовної давності, встановленої в ст. 233 КЗпП України. Так, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення безпосередньо до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. [PERSON] надав суду медичну довідку від 06.04.2007 року, що він з 22.12.2005 року по 16.01.2006 року знаходився на стаціонарному лікуванні в Ізюмській ЦМЛ (а.с. ). Позов [PERSON] подав до суду 17.01.2006 року (а.с. 2-3). Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] до СЗАТ “Ізюмриба”.

Outcome: dismissed