Jurisdiction: civil
Date: 2008-01-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувшись до суду просить визнати договір дарування [ADDRESS]недійсним та визнати за ним право власності на зазначений об»єкт нерухомості. Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що позивач людина похилого віку , проживав один і потребував сторонньої допомоги, періодами хворів. Відповідач [PERSON]. запропонував йому свій догляд, на що позивач погодився з умовою, що квартира залишається у його власності до смерті та забрав усі документи. Підписуючи 10 січня 2007 року договір позивач вважав, що підписує договір догляду як було обумовлено відповідачем, а не договір дарування. Як на підставу позовних вимог представник посилався на ст. 235 ЦК України, вказуючи , що укладений між сторонами договір являє удавану угоду. Під час судового розгляду позивач та його представник змінили підставу своїх вимог і посилались на ст. 225 ЦК України і саме з цих підстав просили визнати укладений договір недійсним, вказуючи на ті ж обставини і докази які зазначались раніше. Відповідач [PERSON]. позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що ініціатива укладення договору дарування виходила саме від позивача. Про наміри укласти договір по життєвого догляду з позивачем розмови не було. Третя особа [PERSON] заперечував проти викладених в позові обставин, вказуючи на те, що перед підписанням договору дарування сторони були ознайомлені з його текстом і погодились на його укладення без зауважень . Вислухавши пояснення позивача [PERSON], його представника [PERSON], відповідача [PERSON]. , його представника [PERSON]., третьої особи [PERSON]., допитавши свідків , вивчивши письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи. Відповідно до ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Під час судового розгляду встановлено, що [PERSON] , будучи власником [ADDRESS] січня 2007 року розпорядився нею на власний розсуд , вчинивши правочин дарування на користь [PERSON]. Доводи позивача [PERSON] про те, що укладаючи вказаний договір він заходився в стані, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, що вплинуло на його волевиявлення, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Так, позивач та його представник в позовній заяві та під час розгляду справи в суді посилались на те, що при оформленні квартири позивач не знав і не усвідомлював, що повністю передає відповідачу свою квартиру та залишається без житла, оскільки вважав , що підписує договір догляду і квартира залишиться відповідачу після його смерті, і саме договір довічного утримання, а не договір дарування стане гарантією його догляду за ним з боку відповідача. Допитані в суді свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]., пояснили, що позивач самостійно , з власної ініціативи вирішив подарувати належну йому квартиру, 1\2 частина якої перейшла у його власність внаслідок спадкування після смерті дружини, рідної тітки відповідача [PERSON]., під час життя якої шли розмови щодо відчуження квартири саме на користь одного з її племінників. Допитані в суді свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що в літку 2007 року позивач скаржився на те, що відповідач не виконує своїх обов'язків по його догляду, що ввів його в оману внаслідок чого він підписав договір не по життєвого догляду , а договір дарування. Свідок [PERSON] також пояснила, що під час розмови в серпні 2007 року на її пропозиції виїхати з України до Росії та вирішення питання щодо розпорядження нерухомістю позивач не міг пояснити який договір він підписав. Суд критично ставиться до показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] , враховуючи , що обставини, про які ними було зазначено їм відомо зі слів позивача , після тривалий проміжок часу , що пройшов після укладеного договору. Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або)доглядом довічно. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Оцінюючі встановлені під час розгляду справи обставини, та ті норми закону якими позивач та його представник обґрунтовують позовні вимоги, суд зазначає про відсутність підстав для задоволення позову. Так, ст. 225 ЦК України визначає порядок визнання недійсними договорів з підстав знаходження особи в такому стані , під час якого вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Таких обставин під час судового розгляду не встановлено. Позивач попередньо ознайомившись з примірником укладеного договору підписав його, зауважень не мав. Будь-які дані в тому числі і свідчення свідків не те, що [PERSON] знаходився в момент підписання договору знаходився в стані коли не міг усвідомлювати значення своїх та керувати ними, як і причини що їх могли викликати під час розгляду справи не було надано. Та, обставина, що позивач вважав що укладає договір довічного утримання, а не договір дарування не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду Так, під час судового розгляду було з»ясовано , що між позивачем та відповідачем не вирішувалось питання щодо забезпечення позивача утриманням, доглядом та умови його здійснення , що є обов'язковою ознакою договору довічного утримання . Посилання на поганий зір суд відхиляє, оскільки жодного доказу в обґрунтування цієї обставини не надано. Під час укладення договору зауважень щодо зору позивач не подавав. Даних про те, що позивач зазнав нервових хвилювань або іншого душевного розладу, або здоров'я , тощо , що могло стати причиною позбавлення можливості усвідомлювати значення своїх дій та( або) керувати ними до укладеного договору чи в момент його укладення під час судового розгляду позивачем та його представником не зазначалось і доказів не подавалось. Відповідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу , в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду не вищезазначене суд зазначає про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] про визнання договору дарування недійсним з підстав визначених ст. 225 ЦК України, оскільки вони не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed