Jurisdiction: civil
Date: 2008-04-01 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інженерно-будівельна компанія «Українські прогресивні технології» звернулося до суду в порядку цивільного судочинства з вимогами до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, яка передана товариству в оренду і знаходиться по [ADDRESS], та зобов'язання на протязі десяти днів з дня набрання рішенням законної сили знести самочинно збудовану прибудову до гаражу з надбудівлею другого поверху. Мотивуючи свої вимоги, представник інженерно-будівельної компанії зазначив, що протиправні дії відповідача, які складаються у порушенні земельного та будівельного законодавства, позбавляють товариство можливості повноцінно використовувати орендовану земельну ділянку. Відповідач позов не визнав, але факт будівництва прибудови до гаражу та кімнат відпочинку визнав. Заперечуючи проти позову, наголосив, що у випадку демонтування зазначених споруд стан ґрунту під фундаментом може змінитися у зв'язку з розташуванням земельної ділянки в границях зсувонебезпечної зони. За клопотанням сторін на підставі ст.ст. 35, 36 ЦПК України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних позовних вимог, до участі у справі на стороні позивача була залучена Ялтинська міська рада, оскільки рішення по справі може вплинути на права та обов'язки цього представницького органу місцевого самоврядування та його виконавчого комітету. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши надані сторонами докази, дослідивши обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, з позиції їх достатності і взаємного зв'язку у сукупності, суд дійшов наступних висновків. Інженерно-будівельна компанія «Українські прогресивні технології» створена в формі товариства з обмеженою відповідальністю і внесена до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, на підставі чого державним реєстратором Подільської районної у м. Києві державної адміністрації 23 грудня 2002 року було видане відповідне свідоцтво серії А00 № 042189 в порядку, передбаченому ст. 89 ЦК України, ст.ст. 19, 58 ГК України, ст. 6 Закону України «Про господарські товариства» та ст. 25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців». Частина 4 ст. 87 ЦК України встановлює, що юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації. З цього моменту у відповідності до частини 2 ст. 80 ЦК України юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, тобто може бути позивачем та відповідачем у суді. Це у повному обсязі узгоджується з вимогами ст. 28 ЦПК України, зі змісту якої випливає, що здатність мати цивільні процесуальні права та обов'язки сторін, мають усі юридичні особи. Отже, компанія «Українські прогресивні технології» як належний позивач мала законні підстави для звернення безпосередньо до суду з метою поновлення її порушеного права. З матеріалів справи вбачається, що позивач є власником будівлі літ. А, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу [PERSON] 17 жовтня 2005 року та внесений до реєстру за номером 3218. 21 лютого 2006 року Ялтинська міська рада ухвалила рішення № 536, яким надала позивачу дозвіл на складення проекту землеустрою з відводу земельної ділянки орієнтовною площею 0,35 га для будівництва та обслуговування багатоквартирного будинку по [ADDRESS]. 22 листопада того ж року міська рада рішенням № 154 надала зазначену земельну ділянку в оренду строком на три роки. Проаналізувавши ці рішення, суд взяв до уваги, що згідно з частиною 1 ст. 143 Конституції України майном, що є в комунальній власності, управляє територіальна громада, здійснюючи це безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. Зі змісту пункту 12 Перехідних положень ЗК України випливає, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах міста, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні підприємства, здійснює міська рада. Ст. 186 ЗК України встановлює, що проекти відводу земельної ділянки із земель комунальної власності затверджуються органами місцевого самоврядування. У відповідності до ст. 12 цього Кодексу до компетенції міських рад у галузі земельних відносин на території міст належить розпорядження землями територіальних громад, в тому числі передача земельних ділянок комунальної власності у власність або користування юридичним особам. Такі норми кореспондуються зі змістом частини 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Згідно з правилами ст.ст. 90, 93, 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Судом встановлено, що 25 грудня 2006 року товариство з обмеженою відповідальністю «Інженерно-будівельна компанія «Українські прогресивні технології» та Ялтинська міська рада уклали договір оренди земельної ділянки загальною площею 0, 3367 га (кадастровий номер 0111900000:01:015:0135). Договір укладений відповідно до ст.ст. 203, 207, 208 ЦК України, які встановлюють загальні вимоги до правочинів, та Закону України «Про оренду землі», спеціальні норми якого регулюють зазначені правовідносини. 02 квітня 2007 року договір зареєстрований в Кримському республіканському філіалі державного підприємства «Центр державного земельного кадастру». Обставин, що створюють нікчемність угоди, немає. Недійсність договору судом не встановлена. З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що, здійснюючи спорудження прибудови до гаража, [PERSON] порушив умови будівництва та межі земельної ділянки, яка перебуває у користуванні у позивача на підставі вищевказаного договору. Зазначені обставини підтверджується рішенням виконавчого комітету Ялтинської міської ради № 116 від 14 лютого 2008 року, яке зобов'язує [PERSON] демонтувати спірні споруди, та матеріалами адміністративного провадження, зі змісту яких вбачається, що інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Управління головного архітектора Ялтинської міської ради виявила в діях відповідача ознаки самовільного будівництва - правопорушення, передбаченого ст. 97 КУпАП. У відповідності до ст. 24 Закону України «Про планування і забудову територій» особа, яка має намір здійснити будівництво, зобов'язана отримати від виконавчих органів відповідної ради, дозвіл. При цьому він може бути наданий тільки у випадку, якщо будівництво передбачено на земельній ділянці, яка надана заявнику у власність або користування. Це в повному обсязі узгоджується зі змістом частини 1 ст. 22 Закону України «Про основи містобудування», в якій зазначено, що забудова земельних ділянок, які надаються для містобудівних потреб, здійснюється лише після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою та отримання дозволу на виконання будівельних робіт. Робоча документація для будівництва (реконструкції, реставрації, капітального ремонту) згідно з частиною 1 ст. 8 Закону України «Про архітектурну діяльність» та частиною 1 ст. 23 Закону України «Про планування і забудову територій» виконується відповідно до державних стандартів, норм і правил на підставі затвердженого проекту. Частина 1 ст. 376 ЦК України визначає, що будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. При цьому відповідно до частини 4 цієї статті у випадку якщо власник або користувач земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка його здійснила. Згідно із ст. 32 Закону України «Про планування і забудову територій», ст. 25 Закону України «Про основи містобудування» та ст. 32 Закону України «Про архітектурну діяльність» особи, винні в недотриманні місцевих правил забудови несуть відповідальність, встановлену законом. Суд критично оцінює висновок про технічний стан підпірних стін та можливості демонтажу будівель, який наданий Ялтинським філіалом інституту «КримНДІпроект», оскільки сам факт знаходження об'єктів самовільного будівництва в границях сучасного зсуву або на ділянці з активними ерозійними процесами не може бути розтлумачений судом на користь особи, яка здійснює незаконне будівництво, та на шкоду добросовісному землекористувачу. Розглядаючи вимоги щодо звільнення земельної ділянки, суд взяв до уваги правила ст. 212 ЗК України, відповідно до змісту якої самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам. Оскільки право оренди земельної ділянки, на якій відповідач здійснює будівництво, виникло у компанії «Українські прогресивні технології» на підстав договору, укладеного у відповідності з законом, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Одним із способів захисту прав на землю, перелік яких встановлений частиною 3 ст. 152 ЗК України, є відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права. Згідно з частиною 3 ст. 10 та частиною 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Зі змісту частини 1 ст. 11 ЦПК України вбачається, що суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, проте не має права самостійно збирати докази та виходити за межі позовних вимог. Відповідач не зміг надати документів на підтвердження правомірності будівництва спірних споруд. В порушення фундаментальних приписів процесуального закону відповідач не надав жодного належного, змістовного та достовірного доказу на підтвердження правомірності та обґрунтованості своїх заперечень. Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд вважає за необхідне підкреслити, що виконання судових рішень, які набрали законної сили, віднесено до компетенції державної виконавчої служби, яка входить до системи органів юстиції України, а порядок такого виконання регламентується Законом України «Про виконавче провадження». За результатами розгляду цивільної справи суд може допустити негайне виконання лише рішень, вичерпний перелік яких встановлений ст. 367 ЦПК України. В іншому випадку суди не наділені компетенцією щодо встановлення термінів виконання судових рішень.

Outcome: approved