Jurisdiction: civil
Date: 2008-03-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до СВБ ГУБОЗ МВС України, Державного казначейства України про відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконними діями органів дізнання. Свої вимоги мотивує тим, що 11.07.2007 року співробітником ВВБ в АР Крим СВБ ГУБОЗ МВС України [PERSON] у журналі реєстрації заяв та повідомлень про злочини та події Білогірського РВ за [NUMBER] та [NUMBER] було зареєстровано рапорт про його незаконні дії за заявою громадянина [PERSON] 03.08.2007 року з прокуратури АР Крим отримано повідомлення про те, що за результатами перевірки у порушенні кримінальної справи відмовлено на підставі п. 2 ст. 6 УПК України за відсутністю у його діях ознак будь-якого злочину. При здійсненні перевірки за заявою [PERSON] працівниками ВВБ в АР Крим СВБ ГУБОЗ МВС України відносно нього проводилися оперативно-розшукові заходи. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» однією з підстав для проведення оперативно-розшукової діяльності є наявність достатньої інформації, отриманої в установленому законом порядку. Зі слів заявника співробітники ВВБ в АР Крим СВБ ГУБОЗ МВС України запропонували дати йому хабара, пообіцявши при цьому, що відносно [PERSON] не буде порушено кримінальну справу. Таким чином, які-небудь докази, отримані оперативними працівниками, у тому числі при проведенні оперативно-розшукових заходів є неправомірними, оскільки отримані незаконним способом (шляхом провокації), в наслідок чого грубим чином було обмежено його конституційні права, що виразилися у таємниці переговорів; зборі, зберіганні, використанні та розповсюдженні конфіденційної інформації без його згоди; вільного пересування при виклику на опитування до співробітників ВВБ в АР Крим СВБ ГУБОЗ МВС України. Обмеження його конституційних прав, в тому числі і в наслідок проведення оперативно-розшукових заходів, призвело до позбавлення ним реалізації своїх навичок та бажань, погіршення відносин з оточуючими та інших негативних наслідків, у зв'язку з чим йому спричинено моральну шкоду. Крім того, зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 97 КПК України, якщо необхідно перевірити заяву або повідомлення про злочин до порушення справи, така перевірка здійснюється прокурором, слідчим або органом дізнання у строк не більш десяти днів шляхом відібрання пояснень від окремих громадян та посадових осіб або витребування необхідних документів. Але з моменту реєстрації матеріалу відносно [PERSON] в ЖРЗПЗП Білогірського РВ ГУ МВС України в АР Крим минуло значно більше десяти днів, а перевірка проводилася після спливу даного строку. Таким чином, позивач просить зобов'язати державне казначейство України відшкодувати йому за рахунок державного бюджету моральну шкоду у розмірі 100000 гривень, яку спричинено незаконним здійсненням оперативно-розшукових заходів співробітниками ВВБ в АР Крим СВБ ГУБОЗ МВС України. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнив позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідачів моральну шкоду у розмірі 313525,60грн.(а.с.66-72). Позивач [PERSON] у судовому засіданні на позові наполягав, просив суд задовольнити його у повному обсязі. Долучений судом у якості представника Державного казначейства України прокурор [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечував, пояснив суду, що відносно [PERSON] оперативно-розшукові заходи не здійснювалися. За згодою позивача, ухвалою суду від 21.11.2007року було змінено неналежного відповідача з УВБ ГУБОЗ МВС України на МВС України, представник якого до суду не з'явився, про день, час, місце судового засідання був повідомлений належним чином. Залучений судом до участі у справі у якості представника третьої особи УВБ ГУБОЗ МВС України - [PERSON] - у судовому засіданні проти позову заперечував. Пояснив суду, що відносно [PERSON] оперативно-розшукова справа не заводилася, оперативно-розшукові заходи не здійснювалися, і тому не має підстав для стягнення моральної шкоди за рахунок коштів державного бюджету. Заслухавши сторін, їх доводи, розглянувши матеріали справи у їх сукупності, матеріали дослідчої перевірки №176/2007, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що працівниками СВБ ГУБОЗ МВС України в АР Крим за заявою [PERSON] на дії співробітників Білогірського РВ ГУ МВС України в АР Крим проведено перевірку відносно [PERSON] 19.07.2007 року за наслідками перевірки складено висновок та матеріали перевірки надіслано до прокуратури АР Крим для прийняття рішення в порядку ст. 97 КПК України (а. Матеріалу дослідчої перевірки 5-7). 02.08.07 року прокурором відділу нагляду за дотриманням законів спіцпідрозділами та іншими державними органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, прокуратури АР Крим, винесено постанову про відмову у порушенні кримінальної справи відносно начальника ВКМСН Білогірського РВ ГУ МВС України в АР Крим [PERSON], оперуповноваженого ВКМСН [PERSON], громадянина [PERSON] за ст.ст. 307,366,372 КК України на підставі п.2 ст. 6 КПК України (а. матеріалу дослідчої перевірки 74-75). 07.09.07 року заступником прокурора АР Крим [PERSON] винесено постанову про скасування постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 02.08.07 року та направлення матеріалів перевірки для додаткової перевірки (а.с.78-79). 19.12.2007 року постановою Центрального районного суду міста Сімферополя постанову від 07.09.2007 року, винесену заступником прокурора [PERSON], скасовано. У частині задоволення скарги [PERSON] про винесення постанови про відмову у порушенні кримінальної справи на підставі п.2 ст. 6 КПК України за відсутністю в діях [PERSON] ознак складу злочину - відмовлено (а.с.37). Постанова суду набрала законної сили 27.12.2007 року (а.с.88). Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього ж Кодексу, які не потребують доказуванню. У своїх позовних вимогах позивач посилається на загальні норми цивільного законодавства - ст. 1167, ч.ч.1,2 ст. 1176 ЦК України та на спеціальні норми Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду” від 01.12.1994 р. № 266/94-ВР, згідно яких, як він вважає, має право на відшкодування такої шкоди. Разом з цим, відповідно до ч.1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини службових осіб досудового слідства. Але, судовим розглядом встановлено, що органами дізнання до позивача не застосовувались примусові чи запобіжні заходи, жодної слідчої дії не проводилось, а отже обмеження свободи чи порушення прав позивача не відбулось. Згідно з ч.4 ст. 35 Закону України „Про державний бюджет України на 2007 рік” у державному бюджеті передбачені видатки лише на відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів. Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду” відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України „Про оперативно-розшукову діяльність”, „Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю” та іншими актами законодавства. Крім того, відповідно до ч.3 ст. 2 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду” право на відшкодування шкоди виникає у випадку, зокрема, відмови в порушенні кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину. Враховуючи, що судом було встановлено, що відносно [PERSON] оперативно-розшукова справа не заводилася, оперативно-розшукові заходи не здійснювалися, підстав для відшкодування шкоди у порядку Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду” не має, оскільки цей Закон встановлює вичерпний перелік випадків, умов та порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконних дій органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, а також визначає органи, на яких покладається вчинення дій по забезпеченню відшкодування шкоди, завданої громадянинові та пов'язані з цим обов'язки зазначених органів. Так, згідно п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду” відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного проведення оперативно-розшукових заходів. Відповідно до ч.2 ст. 2 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду” право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у ст. 1 Закону оперативно-розшуковими заходами до порушення кримінальної справи, виникає у випадках, передбачених п. 1-1 ч.1 ст.2 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду” (встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту намарно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів), або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів кримінальної справи або таке рішення було скасовано. Таким чином, у позивача немає жодних підстав для відшкодування моральної шкоди, спричиненої правоохоронним органом, тому, що дії працівників СВБ ГУБОЗ МВС України не пов'язані з розслідуванням чи судовим розглядом кримінальної (адміністративної) справи або проведенням оперативно-розшукових чи інших заходів, передбачених у ст. 1 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду”. Відповідно до ст. 9 Закону України „Про оперативно-розшукову діяльність” у кожному випадку наявності підстав для проведення оперативно-розшукової діяльності заводиться оперативно-розшукова справа. Судом встановлено, що у відношенні позивача зовсім не проводилися які-небудь заходи, передбачені Законом України „Про оперативно-розшукову діяльність”. За такими обставинами, суд вважає необхідним позов [PERSON] до МВС України, Державного казначейства України про відшкодування за рахунок державного бюджету моральної шкоди, заподіяною незаконним проведенням оперативно-розшукових заходів - залишити без задоволення. На підставі ст.ст. 2,3,6,9 Закону України „Про оперативно-розшукову діяльність”, ст.ст. 1,2 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду”, ст. 33 Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік”,

Outcome: dismissed