Jurisdiction: civil
Date: 2008-01-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даним позовом, у зв'язку з розпадом сім'ї, що є підставою для розірвання шлюбу, а посилаючись на виникнення права спільної сумісної власності майна подружжя щодо кв. [ADDRESS] та земельної ділянки по вул. Тихій в с. Літки Броварського району Київської області, порушує питання про їх поділ у рівних частках, разом із визнанням її особистою приватною власністю кв. [ADDRESS], набутої за час шлюбу. Крім того, висуває альтернативну вимогу про виплату ринкової вартості її частки в спільному нерухомому майні. У судовому засіданні позивачка та її представник просили про задоволення позову з викладених у ньому підстав. Відповідач та його представник проти позову заперечували, посилаючись на те, що спірне майно не є їхньою спільною сумісною власністю і поділене бути не може. Вимогу в частині визнання особистою приватною власністю 3-х кімнатної квартири вважали безспірною, право власності на яку належить і оформлене за позивачкою. Третя особа з позовом погодилася і викладені в ньому обставини підтримала. Заслухавши учасників процесу, допитавши свідків і дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Як убачається з матеріалів справи, з 6 грудня 1994 року сторони знаходилися в шлюбі, який 30 жовтня 2007 року рішенням цього ж суду розірвано. Разом з тим за твердженням сторін, яких допитано як свідків, останні припинили фактичні шлюбні відносини близько 10 років тому, й з червня 1995 року проживали окремо, спільне господарство не вели, кожен жив своїм життям, сімейні стосунки не підтримували. Згідно поданих суду доказів, позивачка за час шлюбу - 18 серпня 1995 року за особисті кошти, одержані нею від продажу кв. [ADDRESS], придбала кв. [ADDRESS]. Дані обставини вбачаються з договорів купівлі-продажу згаданих квартир, що вчинені позивачкою в один і той же день - 18 серпня 1995 року, й на суму в розмірі - 574 000 000 крб. Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини або чоловіка є, в тому числі майно набуте, за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто, а тому заявлене право позивачки в цій частині з наведених підстав є обґрунтованим і вимога про таке підлягає задоволенню. Стосовно решти позовних вимог суд з'ясував, що рішенням Літківської сільської ради Броварського району Київської області від 23 вересня 1992 року [PERSON] виділено у володіння земельну ділянку в розмірі 0,25 га для будівництва і обслуговування жилого будинку в с. Літки по вул. О. Кошового, на підставі статей 31 і 67 ЗК України 1992 року. На той час відповідач, згідно довідки Лівобережного відділу реєстрації шлюбів м. Києва від 21 грудня 2007 року, перебував у шлюбі з [PERSON], який було розірвано 22 листопада 1994 року. 20 травня 1998 року відповідно до договору міни, зазначена земельна ділянка обмінена відповідачем на іншу - розміром 0, 210 га у тому ж с. Літки по вул. Тихій, яка і є предметом спору в цій справі. Таким чином, дане майно набуто відповідачем до шлюбу й до спільної сумісної власності подружжя не належить, на підставі статей 57 і 60 СК України. Твердження позивачки про те, що земельна ділянка одержана відповідачем в інтересах сім'ї й у місцевості, де проживають її близькі родичі, які цьому сприяли, а тому в інший спосіб відповідач її одержати не міг, на вимогах Закону і матеріалах справи не ґрунтуються, а тому судом до уваги не беруться. Крім того, судом установлено й те, що після фактичного припинення шлюбних відносин позивачка з третьою особою проживала в кв. [ADDRESS], а відповідач - у кв. [ADDRESS] разом зі своєю матір'ю - [PERSON], та сестрою - [PERSON], які втрьох були її співвласниками. Як ствердили допитані відповідач та його сестра [PERSON], з метою проживання в окремих квартирах, вони як співвласники 4 грудня 2001 року продали спільну квартиру, в якій проживали, а на отримані гроші придбали дві інші квартири, в тому числі спірну кв. [ADDRESS]. Дані обставини вбачаються з наданих суду договорів купівлі-продажу згаданих квартир від 4 грудня 2001 року та 15 і 22 лютого 2002 року. Враховує суд і те, що придбання даної квартири сталося за час окремого проживання подружжя, після фактичного припинення шлюбних відносин, яке за таких обставин спільно ними не придбавалося, а тому відповідно до вимог ч. 6 ст. 57 СК України дане майно не можна вважати спільним сумісним, яке поділу не підлягає. При цьому, як ствердили свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] і самі сторони, останні на той час мали напружені й неприязні стосунки, спільне господарство не вели, спільних сімейних коштів не мали й піклувалися особистими інтересами, а не інтересами сім'ї. Твердження позивачки й свідка [PERSON] про надання відповідачу 8 000 доларів США на придбання цієї квартири в інтересах сім'ї, суд до уваги не приймає, як ті, що на матеріалах справи не ґрунтуються. Зокрема, дані твердження обставинам викладеним у позові не відповідають, у яких йшлося про кошти в розмірі 5 000 доларів США, що були змінені позивачкою в бік 8 000 доларів США після твердження про таку вартість придбаної квартири відповідачем у судовому засіданні. Письмові докази про зазначене суду не представлено. У той же час, показання свідків про вартість придбаної нерухомості і передачу для цього коштів, на підставі ст. 218 ЦК України суд до уваги не приймає, оскільки дані обставини визначаються змістом письмових договорів і твердженнями свідків обґрунтуватися не можуть. Як убачається зі змісту згаданих договорів купівлі-продажу, відповідач та інші співвласники 4 грудня 2001 року продали кв. [ADDRESS] за 14 570 грн., розподіливши грошові кошти між собою. Після чого за дані кошти у розмірі 7 000 грн. відповідач 22 лютого 2002 року придбав спірну квартиру в м. Вишгороді, а його сестра 15 лютого того ж року - кв. [ADDRESS] за 6 035 грн. Таким чином, кв. [ADDRESS] придбана відповідачем за особисті кошти й після фактичного припинення шлюбних відносин, а тому підстав до її поділу як спільного сумісного майна подружжя, суд не вбачає згідно вимог ст. 57 СК України. Оскільки в судовому засіданні відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України не доведено, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, вимоги позивачки про його поділ задоволенню не підлягають. При вирішенні цієї справи суд застосовує норми чинного СК України, оскільки права і обов'язки сторін з приводу яких виник спір продовжують існувати після набрання чинності СК України від 1 січня 2004 року. Таким чином пред'явлений позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial