Jurisdiction: civil
Date: 2008-04-13 00:00:00

Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, хоч про день та час слухання судом справи був повідомлений під розписку, про відкладення справи з тих чи інших поважних причин клопотань не заявив, а тому, виходячи з того, що неявка його в судові засідання мала місце і раніше, суд вважав за можливе вирішувати спір по суті і без його особистої участі. Відповідачка [PERSON] Заявлені вимоги визнала частково, визнає що слід визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку та дарування, всі інші вимоги заперечує. Представник відповідачки [PERSON] позову не визнав та по суті спору вважає, що при укладенні оскаржуваного договору дарування порушень чинного законодавства не було. Вислухавши сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи суд вважає, що у задоволенні заявлених вимог слід відмовити виходячи з наступного. Як вбачається з наданих самим позивачем документів, зокрема з оскаржуваних свідоцтв про право власності ( а.с. 41 ) та про право на спадщину по закону ( а.с. 42 ), власником спірного домовоодіння відповідно до свідоцтва про право власності на спірний будинок виданого 21 січня 1969 року був покійний дід позивача [PERSON]. Свідоцтво про власність 1969 року не оскаржується. А якщо не оскаржується, то після смерті дідуся позивача власником правомірно стала його дружина, а бабуся позивача [PERSON]. Саме по собі пояснення позивача про те, що у будівництві будинку ( його капітальному ремонті ) фактично приймали участь він, його батьки, брат котрі не мали претензій на цей будинок оскільки будинок після смерті діда та бабці повинен був перейти йому, дають підстави прийти до висновку про те, що він не вправі претендувати на спірне будинковолодіння ( та ще й в цілому ), так як він заявляє вимогу. При цьому він навіть не вказує на ті чи інші обставини виходячи зі змісту яких слід було б прийти до висновку, що за позивачем слід визнавати право власності на вказане будинковолодіння ( як виходячи зі змісту чинного на той час Цивільного Кодексу України, Закону України “Про власність” чи інших нормативних актів. Жодних посилань на домовленість про створення спільної сумісної власності ( що максимум могло б бути в такому випадку ). Визнання ж права власності на весь будинок так як про це просить позивач чинним на той час законодавством взагалі не передбачалось. Посилка по тексту позову на ст. 48 Закону України “Про власність” нічим не обгрунтована. Аналогічно посилка на ст.ст. 391, 392 Цивільного Кодексу України нині чинного не може братись до уваги як виходячи з суті змісту цих статтей так і вихоячи з того, що Цивільний Кодкс України, що діє з 2004 року не може застосовуватись до правовідносин котрі виникли і припинили свою дію ще до вступу цього Кодексу в силу. Крім того, між сторонами вже мали місце судові спори, приймались судові рішення. Так, рішенням Івано-Франківського міського суду від 12 червня 2001 року, залишеним в силі ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду області від 09 листопада 2001 року, [PERSON] вже було відмовлено у визнанні недійсним оспорюваного договору довічного утримання та у визнанні за [PERSON] права власності на вказаний будинок. Тоді [PERSON] не оспорював права власності своєї бабусі [PERSON] на будинок, визнавав, що саме вона ( бабуся ) була його власником ( а.с. 80-81 ). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 07 квітня 2003 року було вирішено позов [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору довічного утримання, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права на спадкове майно, але у вирішенні цих вимог було відмовлено на пропуском строку на звернення до суду ( а.с. 82-84 ). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 28 листопада 2007 року, залишеним в силі ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду області від 05 лютого 2008 року, [PERSON] відмовлено у задоволенні позовних вимог до [PERSON] та [PERSON] про визнання незаконними договору купівлі-продажу спірного домоволодіння від 30 вересня 2003 року ( котрий в даний час оспорює і [PERSON] ) та договору дарування цього ж будинку від 08 листопада 2004 року ( теж оспорюється і в даний час ). Тобто, вимоги заявлені в даний час, уже були предметом судового розгляду, по них винесено відповідні судові рішення котрі відповідно до ст. 61 ЦПК України в певній мірі мають преюдиціне значення і при вирішенні даного спору. У всякому випадку позивач не навів суду обставин та не надав доказів котрі свідчили б про те, що його вимоги заявлені в даний час є іншими і підлягають до задоволення. В той же час відповідно до змісту ст.ст. 10,11,60 ЦПК України суд слухавє цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами. На підставі викладеного, ст.ст. 3,4,10,11,57-61 ЦПК України, ст. 48 Закону України “Про власність”, ст.ст. 391,392 Цивільного Кодексу України,

Outcome: dismissed