Jurisdiction: civil
Date: 2008-02-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до в/ч А 1119 про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за весь час вимушеного прогулу та моральної шкоди, мотивуючи тим, що з 17 березня 2006 року він працював на посаді юрисконсульта в/ч А 1119. Однак, на початку жовтня 2007 року йому стало відомо про те, що його звільнено з займаної посади наказом № 184 від 26 березня 2007 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, тобто за прогул без поважних причин. Позивача було звільнено з займаної посади в період його тимчасової непрацездатності, що суперечить вимогам ст.. 40 ч. 3 КЗпП України. Такими незаконними діями в/ч А 1119 було завдано значну моральну шкоду позивачу, яку він оцінює в 5000 грн. і, яка виразилась в його моральних стражданнях, викликаних незаконним звільненням з роботи, порушенням звичного для нього способу життя в позбавленні регулярного заробітку. В судовому засідання позивач підтримав свої позовні вимоги повністю та просив суд постановити рішення, яким скасувати наказ про звільнення позивача з посади, поновити його на займаній роботі, стягнути середньомісячний заробіток за весь час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 5000 грн., пославшись на обставини, викладені вище Представник відповідача в/ч А 1119 в судовому засіданні позов не визнав, мотивуючи тим, що позивач був відсутній на робочому місці понад 3 години без поважних причин в той час, коли проводилася перевірка військової частини Контрольно-ревізійним управлінням. При цьому представник відповідача зазначив, що працівниками військової частини складалися акти про відсутність позивача на робочому місці, які на даний час знаходяться у Контрольно-ревізійному управлінні. Дійсно позивач повідомляв військову частину про те, що він захворів з 25 вересня 2007 року, а знаходився на лікарняному з 25 вересня 2007 року. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи суд встановив: Позивач працював на посаді юрисконсульта в/ч А 1119 з 17 березня 2006 року по 26 вересня 2007 року. 26 вересня 2007 року позивача було звільнено з вказаної посади за прогул без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України згідно наказу начальника в/ч А 1119 від 26 вересня 2007 № 184. З 25 вересня 2007 року по 5 жовтня 2007 року позивач перебував на лікарняному в зв'язку з його тимчасовою непрацездатністю. Згідно повідомлень табельника ФЕС, начальника ФЕС позивач був відсутній на роботі з 24 по 26 вересня 2007 року. На утриманні у позивача знаходяться двоє неповнолітніх дітей Враховуючи пояснення сторін та дослідивши матеріали справи суд дійшов до висновку про задоволення вказаного позову, оскільки відповідно од закону не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності. Судом також було встановлено, що такими діями в/ч А 1119 було завдано моральну шкоду позивачу, яку суд вважає доведененою на суму 3000 грн. і, яка виразилася в його душевних стражданнях, в зв'язку з звільненням його з роботи, оскільки відповідно до ст.. 237-1 КЗпП України та згідно з п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.01.1995р. „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” зазначено, що за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Також суд вважає, що і така позовна вимога як стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 24.09.2007 року по момент поновлення на роботі позивача підлягає задоволенню, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до п. 3 ст. 367 КЗпПУкраїни суд вважає, що вказане рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати за один місяць підлягає негайного виконанню. Правовідносини між сторонами регулюються ст.ст. 40 п. 4, 235, 237-1 КЗпП України. На підставі викладеного т

Outcome: approved