Jurisdiction: civil
Date: 2008-04-01 00:00:00

24 січня 2006 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з даним позовом до відповідачів. В обґрунтування заявлених вимог вказувала на те, що їй на праві власності належить 53/120 частки будинку [ADDRESS], з яких 13/40 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 лютого 1984 року та 7/60 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 жовтня 1989 року. Відповідачі у справі є співвласниками 67/120 частки будинку на підставі договору міни, укладеним з її братом [PERSON] 25 листопада 1999 року. До укладення договору міни, будинок і земельна ділянка були поділені за взаємною згодою між нею та братом [PERSON] Про що відповідачам [PERSON] було відомо і вони були з ним згодні. Натомість у 2000 - 2001 роках відповідачі [PERSON], скориставши її відсутністю, заклали вікно у належній їй жилій кімнаті 1-1 і самовільно прибудували до цього приміщення свою кімнату. Тим самим відповідачі позбавили її можливості користуватися кімнатою 1-1 як жилою і ввели прибудову в експлуатацію без її згоди. Також відповідачі в односторонньому порядку поділили земельну ділянку, на якій розташований будинок, і приватизували її. Про поділ і приватизацію земельної ділянки їй нічого не було відомо, оскільки вона знаходилася на лікуванні. Крім того, відповідачами встановлена виноградна арка по середині спільного входу, що призвело до зменшення його на половину. Просила поділити будинок [ADDRESS] в натурі, визнати частково недійсним рішення виконавчого комітету про передачу відповідачам у приватну власність частини земельної ділянки, визнати недійсним державний акт на землю, визначити порядок користування земельною ділянкою виходячи з їх часток у праві власності на будинок. Зобов'язати відповідачів знести прибудову та арку. В рахунок відшкодування моральної шкоди, яка полягає в тому, що на протязі тривалого часу не може встановити лічильник, оскільки колонка знаходиться на стороні відповідачів, а кімната 1-1 з жилої перетворилася на чулан, просила стягнути по 2500 гривен з кожного з відповідачів. Відповідач [PERSON], діючий від свого імені і в інтересах неповнолітнього [PERSON] та на підставі довіреності від імені [PERSON], позовні вимоги [PERSON] визнав частково. Не заперечував проти поділу будинку, але вказував на те, що приміщення 1-1 на час міни знаходилося у користування брата позивачки [PERSON]. Останній запевнив його, що сестра також згодна продати свою частку будинку. Зі згоди позивачки вони побудували прибудову до приміщення 1-1. Також провели стяжку всього будинку і перекрили кровлю. З часом відносини між ними та позивачкою погіршилися, і в 2002 році на вимогу [PERSON] вони передали їй приміщення 1-1, заклавши прохід на свою частину. Однак такий порядок користування будинком має значний відступ від ідеальних часток. У разі передачі їм приміщення 1-1, згоден сплатити позивачці грошову компенсацію за відступ від ідеальної частки і нести витрати по переобладнанню будинку на частині позивачки. Решта позовних вимог позивачки є необґрунтованими. Крім того, [PERSON] пропущений строк позовної давності щодо визнання приватизації земельною ділянки недійсною. Представник виконкому Маріупольської міської ради в судове засідання не з'явився, суду надана заява про розгляд справи за їх відсутності. Представник управління земельних ресурсів Маріупольської міської ради Титов Д.В., діючий за довіреністю, позовні вимоги не визнав. Державний акт на землю на ім'я відповідачів [PERSON] був виданий на підставі рішення виконавчого комітету № 278/4 від 16 серпня 2000 року. Вважає, що приватизація земельної ділянки була проведена відповідно до діючого законодавства. Представник Бюро технічної інвентаризації в судове засідання не з'явився, суду надана заява про розгляд справи за їх відсутністю Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши наданні докази, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню частково з таких підстав. Матеріалами справи встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету № 278/4 від 16 серпня 2000 року (п.1.1.2) на ім'я [PERSON], [PERSON], та [PERSON] був виданий державний акт на право приватної власності на землю № 1801 від 15 вересня 2000 року площею 0,0273 га [ADDRESS]. Правовідносини між сторонами виникли до набрання чинності Цивільного кодексу у редакції 2004 року, тому суд вважає, що підлягає застосування положення Цивільного кодексу України в редакції 1963 року. Статтею 71 ЦК України встановлений загальний строк позовної давності у три роки, протягом якого особа, право якої порушене, може вимагати примусового здійснення або захисту свого права шляхом звернення з позовом до суду. Позивачка [PERSON] не заперечувала, що дізналася про приватизацію відповідачами [PERSON] земельної ділянки, ще у 2000 році. Вперше до суду з позовом про визнання приватизації земельної ділянки недійсною звернулася у жовтні 2002 року, але ухвалою від 12 грудня 2005 року позовна заява була залишена без розгляду. Вдруге з даним позовом вона звернулася вже у січні 2006 року, а у 2007 році доповнила позовні вимоги про визнання частково недійсним рішення виконкому Маріупольської міської ради, на підставі якого була проведена приватизація земельної ділянки. За таких підстав, суд вважає, що строк позовної давності на звернення [PERSON] з вимогами про визнання частково недійсним рішення виконкому Маріупольської міської ради і державного акту на землю, підлягає поновленню. З досліджених в судовому засіданні матеріалів, на підставі яких була проведена приватизація земельної ділянки площею 0,0273 га [ADDRESS] вбачається, що порядок користування земельною ділянкою не визначався, а узгодження з співкористувачем [PERSON] не проводилось. При цьому, суд не може прийняти до уваги наявний акт про неможливість отримати згоду [PERSON], оскільки остання у встановленому законом порядку не визнана недієздатною. За таких підстав, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню, а п.1.1.2 рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 278/4 від 16 серпня 2000 року щодо надання у приватну власність [PERSON], [PERSON], [PERSON] земельної ділянки, яка перебуває у їх користуванні згідно з договором купівлі-продажу жилого будинку для обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,0273 га [ADDRESS], визнанню недійсним. Також підлягає визнанню недійсним держаний акт на право приватної власності на землю від 15 вересня 2000 року № 1801 про надання відповідачам [PERSON], [PERSON], [PERSON] у приватну власність земельної ділянки площею 0,0273 га [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо згода про виділ в натурі не досягнута, то за позовом співвласника майно поділяється в натурі, якщо це можливо зробити без шкоди його господарському призначенню. Як роз'яснено у п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 квітня 1991 року із змінами та доповненнями “Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок”, у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з урахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною ідеальних часток і присудження грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] (реєстр № 933 від 21 лютого 1984 року) належить 7/20 частки жилого будинку з господарськими спорудами. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] (реєстр № 5534 від 14 жовтня 1989 року) [PERSON] належить 13/40 частки цього будинку. Ідеальна частка позивачки складає 53/120 жилого будинку [ADDRESS]. 67/120 ідеальних частки спірного будинку належало на праві власності на підставі свідоцтв про право спадщину за законом і договору дарування брату позивачки [PERSON]. 25 листопада 1999 року між [PERSON] та відповідачами [PERSON], [PERSON], діючими від свого імені і в інтересах неповнолітнього [PERSON], [INFO], був укладений договір міни. Згідно якого, належна [PERSON] 67/120 частки будинку [ADDRESS] перейшли у власність [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, а у власність [PERSON]. передана квартира [ADDRESS]. Договір міни посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Чичековою О.А. (реєстр № 3414) і зареєстрований в БТІ за № 19187 від 25 листопада 1999 року. Слід відзначити, що у правовстановлюючих документах позивачки [PERSON] та відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], у тому числі і попереднього власника [PERSON]., не зазначено, які саме будівлі і споруди входять до ідеальних часток 53/120 та 67/120 будинку [ADDRESS]. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні стверджувала, що спірна кімната, позначена в технічному паспорті 1-1, знаходилася в її користуванні. Вона давала дозвіл на користування цією кімнатою своєму братові [PERSON], а не відповідачам [PERSON]. Відповідачам, при укладені договору міни ці обставини були відомі. У користуванні [PERSON] кімната 1-1 знаходилася один рік з 1999 року, потім вона її забрала. Ці обставини підтвердив допитаний за ініціативою позивачки свідок [PERSON] Він пояснив, що при укладенні договору міни з відповідачами [PERSON] попереджав їх, що більша частина приміщення належить його сестрі [PERSON], він тільки користується цим приміщенням. Також, передав відповідачам дозвіл на будівництво прибудови до приміщення 1-1, але попереджав, що сестра проти цього заперечує. В будинку сестри він проживає з 2002 року і займає дві кімнати, у тому числі приміщення 1-1, тому зацікавлений у передачі цього приміщення сестрі. Відповідач [PERSON] вказував на те, що кімната 1-1 знаходилася в їх користуванні до 2002 року, потім на вимогу позивачки вони передали їй цю кімнату, заклавши прохід. Кожна із сторін в судовому засіданні наполягала на передачі їй кімнати, позначеної в технічному паспорті літ. 1-1. При визначенні варіанту поділу будинку в натурі суд виходить із наступного. Як вбачається із правовстановлюючих документів, досліджених в судовому засіданні (матеріали цивільної справи № 2-1160/05 та інвентарної справи) спірне приміщення 1-1 в 1982 році повністю входило до ідеальної частки [PERSON]. Після смерті [PERSON]. зазначене приміщення в рівних частках перешило в користування [PERSON], позивачки [PERSON], брата позивачки [PERSON]., тобто кожному по 1/3 частці кожному. Після смерті [PERSON] в 1989 році 1\3 частина даного приміщення перейшла у користування [PERSON] та [PERSON]. В цьому ж, 1989 році [PERSON] та [PERSON] подарували 1/3 частину спірного приміщення [PERSON] (брату позивачки). Таким чином, із правовстановлюючих документів вбачається, що до ідеальної частки позивачки [PERSON] входить 1/3 частина спірного приміщення 1-1, а її брата [PERSON]. входило 2/3 частки. Крім того, сторонами не заперечувався той факт, що на час укладення договору міни, фактично приміщенням 1-1 користувався брат позивачки [PERSON]. За таких підстав, суд вважає за доцільне обрати варіант поділу будинку, запропонований експертом ДНДІСЕ (висновок № 5424/23 від 02 березня 2007 року), за яким спірне приміщення 1-1 переходить у користування відповідачів. Згідно запропонованого експертом варіанту провести поділ житлового будинку [ADDRESS] наступним чином. Позивачці [PERSON] виділити з жилого будинку літ. А-1 приміщення 1-2 площею 12,2 кв.м, приміщення 1-3 площею 6,0 кв.м.; нежилої прибудови літ А2-1 приміщення 2-1 площею 7,5 кв.м, приміщення 2-2 площею 5,0 кв.м, приміщення 2-3 площею 6,0 кв.м; погріб літ. А2/п, уборну літ. В-1, що становить 31/100 ідеальні частки, всього на загальну суму 57 521 гривню 50 копійок. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] виділити з жилого будинку літ. А-1 приміщення 1-4 площею 14,3 кв.м, приміщення 1-5 площею 7,7 кв.м; жилої прибудови літ. А”-1 приміщення 1-6 площею 17,20 кв.м; сіни літ. а”-1 приміщення 1-1 площею 6,2 кв.м; нежилої прибудови літ А3-1 приміщення 1-7 площею 12,0 кв.м; сіни літ. а2; гараж літ. Г-1, що становить 69/100 ідеальних частки, всього на загальну суму 130 778 гривен 50 копійок. В спільному користуванні [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] залишити огорожу літ. № 1, замощення літ.1. Для кожної із квартир вже існують окремі входи. При цьому варіанті реконструкція жилого будинку з виділом в натурі двох квартир не наносить непорівнянної з вартістю конструкцій будинку шкоди будівлі. Згідно до ст. 152 ЖК України переобладнання і перепланування жилого приміщення, належного громадянину на праві приватної власності, допускається за згодою виконкому місцевої ради депутатів. Колегія Орджонікідзевської районної адміністрації рішенням № 56/2 від 27 лютого 2008 року визнала за можливе провести розподіл будинку [ADDRESS] згідно пропозицій ДНДІСЕ. Для виконання ізоляції приміщень і утворення окремих квартир необхідно провести переобладнання, а саме: закласти дверну пройму між приміщеннями 1-1 та 1-2; виконати віконної пройми в приміщенні 1-1; виконати дверну пройму між приміщеннями 1-6 та 1-1 з установкою дверного блоку. Проведення переобладнань покласти на відповідачів [PERSON] за їх згодою. При варіанті поділу будинку, згідно до якого спірне приміщення 1-1 залишається у позивачки [PERSON], відсутня необхідність проводити переобладнання будинку. Про те, суд не може з ним погодитися, оскільки в цьому разі відступ від ідеальної частки [PERSON] буде більше на 5/120, а частки відповідачів [PERSON] відповідно менш на 5/120 частки. Тоді як, при передачі приміщення 1-1 відповідачам, відступ від ідеальної частки [PERSON] буде менш на 3/120, а відповідачів [PERSON] відповідно більш на 3/120 частки, тобто кожного 1/120 частку. Оскільки поділ будинку супроводжується відступом від ідеальної долі, частки сторін мають бути перераховані. Позивачці [PERSON] замість 53/120 частки фактично виділено 31/100 частина, а відповідачам [PERSON] замість 67/120 частини виділено 69/100 частки. За таких підстав за позивачкою [PERSON] має бути визнано право власності на 31/100 частини житлового будинку [ADDRESS]. За відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] має бути визнано право власності на 69/100 частки житлового будинку [ADDRESS]. Ринкова вартість будинку [ADDRESS], без врахування самочинної споруди сараю літ. Б та належних на праві власності відповідачам [PERSON] гаражу літ Г-1, не житлової прибудови літ А3-1, становить 145 968 гривен. Позивачці [PERSON] виділені приміщення на загальну суму 57 521 гривню 50 копійок, крім того Ѕ частина спільної сумісної власності вартістю 4093 гривні 50 копійок, що на 6947 гривен 70 копійок менш ніж приходиться на ідеальну частку 53/120. Відповідачам [PERSON] виділені приміщення на загальну суму 130 778 гривен 50 копійок, крім того Ѕ частина спільної сумісної власності вартістю 4093 гривні 50 копійок, що на 6947 гривен 70 копійок більш ніж приходиться на ідеальну частку 67/120. У зв'язку з цим, з відповідачів [PERSON] та [PERSON], діючих в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON], на корить [PERSON] в рахунок компенсації за відступ від ідеальної частки підлягає стягненню 6947 гривен 70 копійок. З наданих експертом пропозицій щодо визначення порядку користування земельною ділянкою, суд вважає за можливе обрати варіант № 3 (додаток № 3 (а)), згідно якого: В спільному користуванні [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] залишити земельну ділянку площею 70 кв.м: від точки О, розташованої на перехресті огорожі вулиці [ADDRESS] на відстані 3,15 кв.м вздовж існуючої огорожі по [ADDRESS] до точки А; від точки А паралельно[ADDRESS] (вздовж прибудови літ. А3-1 і сіней літ. а-1) на відстані 7,45 м до точки Д; далі від точки Д паралельно межи з домоволодінням [ADDRESS] на відстані 2, 4м до точки Ж; далі від точки Ж паралельно[ADDRESS] на відстані 10,65м до точки В; далі від точки В вздовж існуючої межи з домоволодінням [ADDRESS] на відстані 13,5 м до точки О. Від точки Л, розташованої на перехресті огорож провулка Чигоріна і домоволодіння [ADDRESS] на відстані 7,6 м вздовж існуючої межи з домоволодінням [ADDRESS] до точки П; далі від точки П паралельно[ADDRESS] на відстані 1,2 м до точки Н; далі від точки Н паралельно межи з домоволодінням [ADDRESS] на відстані 7,6 м до точки М; далі від точки М на відстані 1,2 м вздовж існуючої огорожі по [ADDRESS] до точки Л. [PERSON] (на 53/120) виділити у користування земельну ділянку площею 206 кв.м, з них Ѕ частину дільниці спільного користування площею 35 кв.м, дільниці під забудовами площею 50,9 кв.м, дільниці, незайнятою забудовами площею 120,1 кв.м В користування [PERSON] [PERSON], [PERSON] (на 67/100) виділити земельну ділянку площею 261 кв.м, з них Ѕ частину дільниці спільного користування площею 35 кв.м, дільницю під забудовами площею 128,8 кв.м., дільницю, незайнятою під забудовами площею 97,2 кв.м. Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині знесення арки і прибудови, позначеної на технічному плані літ А3-1, оскільки остання прийнята в експлуатацію і введена до складу домоволодіння. Відповідно до ст. 1167 ЦК України та роз'яснень, що містяться у п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Неправомірними діями відповідачів, які обмежили позивачку у праві користування земельною ділянкою, їй були спричиненні душевні страждання, чим заподіяна моральна (немайнова) шкода. Однак, стягнення моральної (немайнової) шкоди навіть у мінімальному розмірі буде чрезмірним. У зв'язку з цим, суд вважає за необхідне застосувати норми Конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), а також рішення Європейського суду по справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), яке більш змістовно розкриває поняття справедливої сатисфакції (ст. 41 Конвенції). Враховуючи, що Конвенція є частиною національного законодавства, а відповідні рішення прецендентними, то є можливість послатися на зазначене рішення як джерело права. Так, у рішенні «Тома проти Люксембургу» (2001 рік) при визначені розміру моральної (немайнової) шкоди Європейський Суд використав принцип, по якому сам факт визнання порушених прав є достатнім для справедливої сатисфакції. Таким чином, суд вважає за можливе відмовити у задоволені позову у частині стягнення моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів [PERSON] та [PERSON], діючих в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] підлягають стягненню понесені позивачкою [PERSON] і документально підтверджені судові витрати по наданню правової допомоги в сумі 300 гривен і оплаті судового збору в сумі 51 гривні.

Outcome: partial