Jurisdiction: civil
Date: 2008-03-18 00:00:00

22 жовтня 2007 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача втратившими право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS], посилаючись на те, що вона є власником зазначеного домоволодіння, відповідач приходиться їй двоюрідним братом, однак у 1999 році він забрав усі свої речі та вибув з будинку і з тих пір в ньому не проживає, його місце проживання позивачці невідоме. Також позивачка повідомила, що вона вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, не може у повному обсязі користуватися та розпоряджатися своєю власністю, тому вона вимушена звернутися із заявою до суду. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд визнати відповідача такими, що втратив право користування житлом на підставі ч.2 ст.405 ЦК України. Третя особа [PERSON]. вважав, що відповідач, не являючись співвласником будинку і не проживаючи в ньому майже десять років, втратив право користування ним та повинен бути знятий з реєстраційного обліку. Відповідач та представник третьої особи Суворовського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області у судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, а саме: третя особа - судовою повісткою, відповідач - додатково через засоби масової інформації у відповідності до ч.9, 10 ст.74 ЦПК України. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вислухавши позивачку та її представника, третю особу [PERSON]., свідка [PERSON] вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що на підставі фактів, встановлених у судовому засіданні та наявних у справі матеріалів, позов підлягає задоволенню. Так, у судовому засіданні встановлено, що 61/100 частки будинку [ADDRESS], належить позивачці на праві приватної власності згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого [PERSON]., державним нотаріусом Восьмої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстрованого 13.02.2003 року в реєстрі за №2 - 173 (а.с.7). Згідно довідки комунального підприємства “Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості” співвласником домоволодіння відповідач не являється, інша 39/100 частки домоволодіння належить на праві власності третій особі [PERSON]. згідно договору дарування, посвідченого Восьмою Одеською державною нотаріальною конторою, 26.09.2001 року, р.№1-4361 (а.с.30). Відповідач [PERSON], 1964 року народження, зареєстрований в будинку позивачки у якості двоюрідного брата з 1985 року, однак з 1999 року вибув з домоволодіння і з того часу в ньому не проживає, його місце фактичного проживання невідоме, заяву про зняття з реєстраційного обліку він не подавав і по цей час зареєстрований за даною адресою. Будь-які особисті речі чи документі відповідача в будинку відсутні. Свідок [PERSON], 1956 року народження, яка є сусідкою позивачки, підтвердила той факт, що відповідач раніше проживав за даною адресою, але останні майже десять років не появлявся, про його місце знаходження їй невідомо. Аналогічні пояснення надані у письмовій формі іншими сусідами - [PERSON]та [PERSON], підписи котрих посвідчені за місцем проживання в комунальному підприємстві ЖКC “Північний” (а.с.11-13). Показання свідка та інші письмові докази не викликають у суду будь-яких сумнівів. Реєстрація відповідача, який не проживає в будинку позивачки, перешкоджає їй у здійсненні права власності у повному обсязі, позивачка вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, що нараховуються згідно кількості зареєстрованих осіб. Правовідносини, що склалися між сторонами, виникли до набрання чинності ЦК України 2004 року, разом з тим вони продовжують існувати й після набрання чинності ЦК України 01.01.2004 року, тому, у відповідності з п.4 прикінцевих та перехідних положень, суд застосовує норми ЦК України 2004 року. Відповідно до ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно вимог ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, у відповідності зі ст.6 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні” від 11 грудня 2003 року, який відповідно до Конституції України регулює відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, при зміні місця проживання в межах адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюється повноваження органу реєстрації, особа, яка зареєструвала місце проживання, або її законний представник повинні письмово повідомити про це відповідний орган реєстрації протягом семи днів. Згідно ст.7 зазначеного Закону, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги правомірні та обґрунтовані, регулюються нормами ст.ст.29, 405 ЦК України та Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні” і підлягають задоволенню, оскільки вказане домоволодіння належить позивачці на праві власності на законних підставах, відповідач не проживає в будинку з 1999 року, тому втратили право користування зазначеним житлом. На підставі встановленого, відповідно до вимог ст.ст.29, 405 ЦК України, ст.ст.6, 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні” від 11 грудня 2003 року

Outcome: approved