Jurisdiction: civil
Date: 2008-03-16 00:00:00

В серпні 2004 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів про відшкодуання матеріальної шкоди та просив стягнути з [PERSON] на його користь 700 грн., окільки [PERSON] не поставив позивача до відома про наділ йому частини земельної ділнки позивача і 18 березня 2004 року знищив паркан та бульдозером нагорнув на город позивача масу піску, вивівши з ладу частину родючої землі та знищивши насадження полуниці. З [PERSON] позивач просив стягнути 800 грн. матеріального відшкодування, оскільки в середині квітня 2004 року вона разом зі своїм чоловіком [PERSON] на земельній ділянці позивача знищили насадження полуниці та межові знаки. В судовому засіданні позивач підтримав впозов та пояснив, що рішенням правління колгоспу «радянська Україна» (протокол № 5), йому була виділена земельна ділянка під город 0,07 га в мікрорайоні Дахнівка між землеволодіннями [ADDRESS] і [ADDRESS]. Дану земельну ділянку займає понад 24 років, вклав в неї багато зусиль з тим, щоб відродити врожайність. 10 травня 2002 року він звернувся до Черкаської міської ради із заявою про надання йому земельної ділянки площею 0,07 га в оренду і рішенням від 17 04 2003 року № 3-319 земельна ділянка була надана йому в оренду до 01 01 2005 року. Але 03 07 2003 року Черкаська міська рада прийняла друге рішення № 3-582, яким без його згоди частину земельної ділянки виділила [PERSON] Дане рішення він оскаржив до Соснівського районного, а потім - до апеляційного суду Черкаської області. На час подачі позову його скарга перебувала на розгляді у Верховному Суді України. Не дочекавшись розгляду справи Веховним Судом України, [PERSON] разом із своїм чоловіком в середині квітня 2004 року на його земельній ділянці знищили близько двох соток полуниці та межові знаки - 20 стовпців. Відповідач [PERSON] приватизував без його згоди 254 кв.м землі, яку позивач вважає своєю, і 18 березня 2004 року знищив паркан, крім цього бульдозером нагорнув на його город масу піску, вивівши тим самим з ладу частину родючої землі, також знищив насадження полуниці на площі в 2 сотки та 0,5 сотки часнику, який був висаджений на зиму. Позаяк відповідачі своїми протиправними діями заподіяли позивачеві матеріальних збитків у вищевказаній сумі, вони підлягають до відшкодування в судовому порядку. Представник відповідача [PERSON] та відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що на земельні ділянки, які позивач безпідставно вважає своїми, [PERSON] та [PERSON] мають державні акти на право власності, які у встановленому порядку не анульовані і не визнані недійсними. Відповідачі стверджують, що на момент початку опоряджувальних робіт на спірних земельних ділянках не було ніяких культурних зелених насаджень, як і паркану. [PERSON] лише прибрала з власної землі кілька дерев*яних стовпчиків, які на її думку, цінності не мають. Заслухавши пояснення сторін, свідків, які підтвердили пояснення позивача, дослідивши докази, суд знаходить позов не підлягаючим до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ст.125 ЗК України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Судом встановлено, що рішенням Черкаської міської ради № 3-319 від 17.04.2003 року [PERSON] надано дозвіл на розробу проекту відведення земельної ділянки площею 716 кв.м між землекористуваннями по [ADDRESS] і [ADDRESS] в оренду до 01 01 2005 року під город без права забудови за рахунок земель Черкаської міської ради. На даний час проект у встановленому порядку не розроблений, земельна ділянка в оренду позивачеві не передана. Відповідач [PERSON] має державний акт від 10 березня 2004 року на право власності на земельну ділянку площею 783 кв.м за вдресою [ADDRESS]. [PERSON] має державний акт від 01 жовтня 2003 року на право власності на земельну ділянку площею 895 кв.м за вдресою [ADDRESS]. Відповідно до ст.90, 152 ЗК України, власник має вправі самостійно господарювати на землі та вимагати усунення будь-яких порушень своїх прав. Судом встановлено, що господарську діяльність відповідачі проводять в межах власних земельних ділянок. Верховний суд України в правових позиціях, що стосуються земельного права (п.15) роз»яснює натупне. Оскільки згідно з ч.3 ст.125 ЗК України, приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі (на місцевості), одержанння документа, що підтверджує право на неї та державної реєстрації забороняється, то особи, які провели затрати, пов»язані з використанням земельної ділянки без зазначених вимог закону, не мають право на відшкодування цих затрат. Оскільки , позивач користувався земельними ділянками, не оформивши належним чином право на них, він не має права на відшкодування будь-яких витрат, вчинених щодо спірних земельних ділянок, в тому числі грошових коштів, витрачених на культивацію, придбання городини тощо. Позивачем не надано доказів пошкодження або приведення паркану та стовпів в непридатний до використання стан, тоді як згідно з ст.60 ЦПК України, обов»язок доказування та подання доказів покладається саме на нього. З пояснень же свідка [PERSON]вбачається, що внаслідок дій відповідача [PERSON] паркан було лише похилено. Суд також критично оцінює покази свідків [PERSON], [PERSON], так як вони різняться протиріччями, даючи пояснення суду з приводу насаджень полуниці не могли пояснити суду на якій земельній ділянці вони знахолились, кому ця земельна ділянка належала та правомірність її використання з боку позивача. Пояснення позивача про те, що він набув право користування спірними земельними ділянками за набувальною давністю суд не може покласти в основу даного рішення, позаяк порядок застосування набувальної давності щодо землі регулюється Земельним Кодексом України і не додержаний позивачем.

Outcome: dismissed