Jurisdiction: civil
Date: 2008-04-16 00:00:00

Відповідач позову не визнав та по суті справи пояснив, що складений ним акт відповідає дійсним обставинам і складав він його за дорученням керівництва підприємтва, акт підписали і інші працівники підприємства. Що він на той час виконував обов”язки інспектора по кадрах, а не касира. Вислухавши сторін, вивчивши матеріали справи суд вважає, що у задволенні заявлених вимог слід відмовити виходячи з наступного. По тексту позовної заяви позивач зазначає, що він працював у підприємтсві “Станіславрембуд” з якого був звільнений з 15 листопада 1993 року і в цей день виконуючий обов”язки касира підприємтсва відповідач по справі повинен був виплатити йому розрахункові, але не зробив цього. Позивач часто заходив до нього після, але той уперто не видавав йому розрахункової зарплати, і тільки коли став звертатись з письмовими заявами з цього приводу, то відповідач вручив йому акт який був нібито складений 16 листопада 1993 року о 12 год. 50 хв., акт складений рукою відповідача, і з цим актом він не згіден вважаючи його фальшивим документом виходячи з того, що акт фактично було складено пізніше, а дату 16 листопада 1993 року відповідач проставив незаконно склав акт без його участі незважаючи на те, що він знаходився майже цілий день в канцелярії підприємства, фальшивим вважає і те що відповідач в акті вказав на те, що він відмовився одержати трудову книжку і розрахунок, що в акті відображено, що наказ № 15 від 01 листопада 1993 року він отримав о 12 год. 30 хв., що теж є неправдою, що на роботу він у той день прийшов фактично о 8 год.. Виходячи з того, що відповідач склав такий фальшивий акт котрий не відповідає дійсності йому тим смим спричинено моральшу шкоду котру він оцінює в 387 гривень ( розрахунок цієї суми долучив до справи ). З копії акту від 16 листопада 1993 року вбачається, що він складений за участю трьох працівників підприємства ( хоч і писав його текст відповідач ) і по його тексту зазначено, що позивач у той день і час відмовився одержати трудову книжку і розрахункові у зв”язку з його звільненням з 15 листопада 1993 року, що наказ № 37 від 01 листопада 1993 року і наказ № 15 від 01 листопада 1993 року отримав зразу ж по прибуттю на роботу о 12 год. 30 хв., що ствердили своїми підписами всі три працівники підприємства котрі вказані у акті ( а.с. 24, 40 ). В ході попереднього судового засідання, коли суд виясняв всі необхідні для розгляду справи обставини передбачені ст. 130 ЦПК України, то неодноразово пропонував позивачу письмомо уточнити обгрунтування своїх вимог виклавши їх з дотриманням вимог передбачених ст. 119 ЦПК УкраїНи, проте позивач такого робити не побажав і тільки на словах вніс певні уточнення у заявлені вимоги які суд і слухав та вирішував по суті. В ході попереднього судового засідання суд також, уточнюючи суть заявлених вимог, вирішував питання про те чи не слід залучати до участі у вирішенні спору ще і інших осіб, зокрема підприємство “Станіславрембуд”. Але позивач заявив що він такого не бажає і що має претензії тільки до відповідача [PERSON] оскільки вважає, що це він сам сфальсифікував цей акт. При такій позиції позивача суд не залучав до участі у вирішенні спору інших осіб. Суд також уточнював у позивача чи звертався він до суду за стягненням з підприємства розрахункових і коли саме, на що позивач пояснив, що звертався, але суд залишив його позов без розгляду. Викликати в якості свідків тих осіб котрі підписали акт крім відповідача теж не побажав. Судом роз”яснювались позивачу його права та обов”язки передбачені чинним законодавством, було вручено під розписку пам”ятку про основні права та обов”язки сторони у цивільному процесі. Було роз”яснено в тому числі і право та обов”язок подавати суду докази у підтвердження заявлених вимог. Проте позивач інших письмових доказів крім тих що є у справі надавати не бажав, про труднощі в їх отриманні клопотань не заявляв, свідків викликати в судове засідання для підтвердження заявлених вимог теж не побажав. При цьому суд також роз”яснив позивачу, що в такому випадку суд слухавтиме справі на підставі тих доказів котрі фактично подані стороні. А тому суд відповідно до ст.ст. 10,11,60 ЦПК України слухав спір на підставі тих доказів, що фактично були надані сторонами. І при цьому виходив з того, що позивач повинен був надати суду докази про те, що це дійсно сам відповідач сфальсифікував, а не склав з участю інших осіб оскаржуваний акт та відобразив у ньому дані, що дійсно відповідають дійсності. Без спростування тих обставин котрі виклаедні в акті немає підстав вважати його таким як це пояснює позивач. А оскільки позивач не надав суду жодних доказів котрі підтверджували б правомірність його вимог, не спростував наданого відповідачем витягу з наказу по підприємству про те, що відповідач значно пізніше став виконувати обов”язки касира підприємства ніж дата складання акту, даних про те коли саме позивач фактчино отримав трудову книжку, то, відповідно, у задоволенні як першої частини так і другої частини із заявлених вимог слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: approved