Jurisdiction: civil
Date: 2008-03-31 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом в якому просить виділити їй в натурі частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та визначити порядок користування земельною ділянкою, оскільки вони з відповідачами є співвласниками вказаного будинку. В добровільному порядку встановити порядок користування земельною ділянкою та розділити будинок не можливо, в зв'язку з чим, просить задовольнити позовні вимоги. В судовому засіданні позивачка підтримала позов, за підставами, вказаними в позові, з урахуванням висновків судового експерта Гуральскої В.М.. Відповідачі підтримали позовні вимоги про виділ частини жилого будинку, з приводу визначення порядку користування земельною ділянкою сторони не дійшли певної згоди, з висновками судового експерта Фесун Л.А. не погодилися. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши сторін, встановивши обставини і визначивши відповідно до них правовідносини, дійшов до наступного. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами ЗК України, Законом України „Про власність” , якій діяв на момент виникнення правовідносин. Судом встановлено, що позивачу, згідно договору дарування від 08.06.2001 року належить 18/100 частини домоволодіння, яке розташовано в [ADDRESS] на земельній ділянці 1 227,3 кв.м. (а.с.8). Громадянам - відповідачам на праві спільної часткової власності належить відповідні частині домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] згідно правовстановлюючих документів на право власності. Виходячи з вимог Закону України „Про власність”, якій діяв на час виникнення правовідносин, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Як зазначив Пленум Верховного Суду України в своїй постанові №7 від 04.10.1991р. „Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок”, виділ у натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, можливий якщо може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру). При таких обставинах, що стосується реального виділу 18/100 частини домоволодіння позивачці, то з урахуванням відсутності заперечень відповідачів висновків судової експертизи суд вважає, що позовні вимоги про реальний виділ частини домоволодіння підлягають задоволенню та позивачці має бути виділено в жилому будинку [ADDRESS] літ. „А” Приміщення 1-4 (жиле) площею 8,1 кв.м., вартістю 1912 грн. 1-3(жиле) , площею 8,2 м.кв, вартістю 1936 грн. в жилий прибудові А-1 приміщення 1-12 (жиле) площею 11.8 кв.м., вартістю 3 694 грн. сіни а-4 приміщення111 площею 5,2 кв.м. вартістю 998 грн., в сінях а-5 приміщення 6 площею 3,1 кв.м., вартістю 612 грн. приміщення 4 площею 0.9 кв.м. вартістю 178 грн., &frac12; частина погребу вартістю 178 грн. ворота №2 вартістю 262 грн., водопровід №3 загального користування вартістю 36 грн. дійсна вартість дорівнює 9 806 грн., що складає 18/100 частин від усього домоволодіння. Вирішуючи спір про встановлення порядку користування земельною ділянкою по [ADDRESS] суд вважає, що позовні вимоги задоволенню підлягають з наступних підстав. Згідно технічної документації будинок розташований на земельної ділянці 1 227,3 кв.м.., порядок користування якою встановлювався судовим рішенням. У відповідності до ст.88 Земельного кодексу України, учасник спільної дольової власності на будинок має право на отримання у володіння та користування частини земельної ділянки, яка відповідає розміру належної йому частки в жилому будинку. Як зазначив Пленум Верховного Суду України в своїй постанові №7 від 16.04.2004року „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ” (п.19,21), суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо, враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. Вказане визначалося й в Пленумі ВС України, якій діяв на час виникнення правовідносин. Як вбачається з матеріалів цивільної та інвентарної справи, домоволодіння розташовано на земельній ділянці 1227,3 кв.м. та належало [PERSON] - 38/100, [PERSON]- 35/100, [PERSON] - 27/100 частини. В наступному рішенням нарсуду Суворовського району м. Херсона від 02.03.1967 року між співвласниками будинку встановлені межі земельного користування, а саме: [PERSON] - земельна ділянка 551,2 кв.м. в тому числі під будівлями на цієї ділянці, [PERSON] - 433 кв.м. в тому числі під будівлями на цієї ділянці, [PERSON] - 213,4 кв.м в тому числі під будівлями на цієї ділянці, 29.1 кв.м. залишені двором загального користування. Рішенням виконавчого комітету Херсонської міської ради №488 від 21.12.1999року (а.с.67) земельну ділянку площею 1 227,3 кв.м. вирішено передати співвласникам домоволодіння ([PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]) у приватну власність. Відповідно до ст. 22 ЗК України в редакції 1992р. право власності на земельну ділянку у співвласників домоволодіння не виникло, що також підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку, виданого на підставі рішення Херсонської міської ради від 07.09.2004року за №623 на ім'я [PERSON] (а.с.123). Виходячи з аналізу вимог п.21. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», рішення судів про встановлення порядку користування земельної ділянки є обов'язковим для осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок. Законодавче визначення обов'язковості судових рішень для осіб стосувалося й на момент виникнення правовідносин. Виходячи з матеріалів інвентарної справи, право користування земельною ділянкою 551,2 м.кв., якою користувалася [PERSON] за судовим рішенням від 02.03.1967року перейшло до [PERSON], право користування земельною ділянкою 433,6 м.кв., якою користувалася [PERSON] за судовим рішенням від 02.03.1967року перейшло до [PERSON], право користування земельною ділянкою 213,4 м.кв., якою користувався [PERSON] за судовим рішенням від 02.03.1967року перейшло до [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Тобто на земельній ділянці, право користування якою було надано [PERSON] розташовані будівлі [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що сторонами не оспорюється. Таким чином, з урахуванням рішення суду від 02.03.1967р. порядок користування земельною ділянкою 213,4 м.кв. може визначатися між [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Як вбачається з висновків судової будівельно-технічної експертизи від 29.01.2003року, можливе встановлення порядку користування земельною ділянкою 213.4 м.кв. з урахуванням судового рішення 1967року, виходячи з чого [PERSON] виділяється в користування земельна ділянка площею 91 м.кв. разом з будівлями і окремим виходом на [ADDRESS] та пропонується [PERSON] знести самовільну споруду сарай літ „І”; [PERSON] ([PERSON]) та [PERSON] ([PERSON]) виділяється сумісно земельна ділянка 122,4 кв.м. разом з будівлями з загальним виходом на [ADDRESS]. Вказаною експертизою підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] залишаються в користування земельні ділянки, відповідно 551,2 кв.м. та 433,6 кв.м. та залишається земельна ділянка 29,1 м.кв. загального користування в тому числі для проходу до водопроводу, що відповідає судовому рішенню від 02.03.1967року. Експерт не зміг запропонувати інші варіанти розділу, оскільки наявне судове рішення 02.03.1967 року. Можливість виділення [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 122,4 кв.м. не порушує права нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо, що також підтверджується рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 01.06.2006року яким зобов'язано [PERSON] не перешкоджати [PERSON] в користуванні спільною земельною ділянкою, розташованою по [ADDRESS](а.с.281). Суд не може погодитися з висновками судової експертизи експерта Фесун Л.А., оскільки вони здійснені без урахування судового рішення від 02.03.1967року та Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ». Відповідач [PERSON] та його представник, не погоджуючись з висновками експертизи від 29.01.2003року, в силу вимог ст.60,27,150 ЦПК України, не надали суду доказів в обґрунтування заперечень.

Outcome: approved