Jurisdiction: civil
Date: 2008-03-12 00:00:00

Позивачка після проведення судової будівельно-технічної експертизи позовні вимоги уточнила і просила провести поділ спільного сумісного будинку відповідно до першого варіанту експертного висновку (а.с. 49). Відповідач позовні вимоги не визнав і можливість поділу категорично заперечив. Суду пояснив, що за будь-яких обставин він не допустить колишню дружину проживати у будинку і не виділить їй будь-якого розміру частки будинку. Суд встановив, що сторони уклали шлюб у березні 1980 року, а розірвали шлюб (отримали свідоцтво) 4 липня 1995 року (а.с. 47). Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 25 квітня 1994 року, виданого виконавчим комітетом Шпанівської сільської ради (а.с. 84) власником спірного будинку зареєстрований [PERSON] на підставі рішення виконкому Шпанівської сільської Ради № 4 від 25 січня 1994 року. Отже, спірний будинок набуто під час перебування у шлюбі. Позовна давність судом не може бути застосована, тому що після вселення позивачки до спірного будинку судовим рішенням (а.а.с. 5-6) спорів щодо права власності чи користування у сторін не виникало, і позивачка дізналась про порушення (не визнання) свого права щодо спірного будинку з поданням [PERSON] до неї позовної заяви про визнання такою, що втратила право користування житловим будинком (справа № 2-553/2006 р. - провадження у якій зупинене ухвалою суду /а.с. 74/ від 3 серпня 2006 року до вирішення даного спору). За висновком судової будівельно-технічної експертизи від 5 жовтня 2007 року: 1. Дійсна ринкова вартість житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] становить 383950 гривень. 2. Поділ будинку можливий лише з невеликим відступом від ідеальних часток шляхом проведення ряду переобладнань. 3. Запропоновано два варіанти поділу житлового будинку, за першим варіантом (50 % на 50%) компенсація першому співвласнику становить 946 грн, а за другим - (47% на 53%) компенсація становитиме 11583 гривні. Суд вважає, що позов підлягає задоволенню. За положеннями ч. 44 КпШС України, якій діяв на час розірвання шлюбу між сторонами, шлюб вважався припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану. За ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, його спільною сумісною власністю. За положеннями ч. 1 ст. 70 СК України, якій суд застосовує до правовідносин між сторонами, що існують на момент розгляду справи, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Шлюбного договору сторони не укладали, домовленості між собою не мають. Позовних вимог про збільшення своєї частки жодна з сторін суду не заявляла. Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Суд не бере до уваги при вирішенні спору фактів участі у будівництві батьків відповідача та його брата (підтверджених показаннями свідків), тому що при будівництві будинку договору про дольову участь у будівництві сторонами не укладалось, а земельна ділянка була надана для забудови виключно відповідачу [PERSON]. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 4 жовтня 1991 року № 7 „Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок” „Відповідно до ст.12 Закону України "Про власність" у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Оскільки згідно зі ст.17 ЗК і ст.14 Закону України "Про власність" земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України "Про власність", таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно (п.4 постанови). У п. 7 вказаної постанови Пленуму також роз'яснено, що: „Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв'язку з цим стосовно до ст.119 ЦК ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась.” За п. 7 вказаної постанови Пленуму: „Суди мають враховувати, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої Ради”. При визначенні варіанту поділу із двох, запропонованих експертом, суд виходить з інтересів обох сторін, які мають дітей, різні сім'ї. Суд також враховує неможливість як зменшення частки відповідача за другим варіантом експертизи, так і його матеріальний стан, при якому відповідач не може сплатити компенсацію за другим варіантом. Тому суд обирає варіант поділу, наближений до рівності часток (50% на 50%) та меншого розміру компенсації. Для захисту інтересів відповідача більшу реальну частку будинку суд виділяє відповідачу з стягненням з нього компенсації, що співпадає з варіантом, запропонованим позивачкою. Суд не бере до уваги показання свідків та ряд письмових документів, наданих стороною відповідача, тому що вказані докази не є належними і не відносяться до предмету доказування у даній справі. Сторони не оспорювали таких обставин, як час розірвання шлюбу, набуття права власності на будинок відповідачем під час перебування у шлюбі, факт будівництва будинку під час перебування у шлюбі. Дані обставини не підлягають доказуванню, як такі, що встановлені рішенням Рівненського районного суду від 16 січня 1996 року (а.с. 5), яке залишено без змін ухвалою Рівненського обласного суду від 12 лютого 1996 року (а.с. 6). На підставі ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ст.ст. 112, 161 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved