Jurisdiction: civil
Date: 2008-04-09 00:00:00

Позивачка звернулась до суду та просить визнати недійсним свідоцтво на право власності від 24 жовтня 2006 року на квартиру [ADDRESS], яке видане на ім'я [PERSON]; визнати за нею право власності на частину паєнагромадженняі та визнати власником &frac34; частини квартири [ADDRESS], а також стягнути з відповідача на її користь витрати на оплату судового збору в сумі - 302 грн. 49 коп. та на інформаційне-технічне забезпечення судового процесу - 30 грн. 00 коп., а всього - 332 грн. 49 коп. Свої вимоги мотивує тим, що з 04 червня 1983 року по 06 вересня 2000 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем - [PERSON]. Від даного шлюбу мають двох дітей: [PERSON]- [INFO]та [PERSON]- [INFO] Згідно рішення Чернігівського міськвиконкому №236 від 18 жовтня 1993 року було зареєстровано житлово-будівельний кооператив №131 на базі Обласного управління соціального забезпечення. 11 грудня 1993 року їх сім'я, яка складалась з чотирьох чоловік була включена в списки членів ЖБК-131 на отримання 4-х кімнатної квартири. 29 грудня 1995 року рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради народних депутатів №267 [PERSON]була виділена чотирикімнатна квартира [ADDRESS]на сім'ю з 4-х чоловік (він, дружина, син, дочка). Відповідно до статті 47 Житлового кодексу УРСР максимальна норма жилої площі на одну особу 13,65 кв.м. Тобто на 4 чол. могло бути виділене приміщення площею 54,6 кв.м. Однак, п.28 примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженного постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 р. № 186, дозволене перевищувати норму при умові надання кількості кімнат по кількості членів сім'ї. При таких обставинах постає питання про інтереси всіх членів сім'ї при визначенні права власності на квартиру на цей час. Загальна площа квартири - 84,71 кв.м. 27 лютого 1996 року вони всі прописались в зазначену квартиру і розпочали в ній мешкати, таким чином у відповідності до Житлового кодексу всі члени сім'ї наймача, які проживають з ним разом, почали користуватися нарівні з наймачем усіма правами і нести усі обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. 90 % вартості квартири було сплачене за рахунок безповоротної позики, тобто за державні кошти. Залишкова сума 10% сплачена в розмірі 2275,16 грн. (з урахуванням перерахунку з карбованців у гривні та сплати за кредит) протягом 1993 - 2006 року згідно довідки ЖБК. Причому після розірвання шлюбу нею за рахунок власних коштів 09 червня 2003 було сплачено суму 204 грн., а колишнім чоловіком 15 червня 2006 - 567 грн. 72 коп. Ціна на житло складала на вторинному ринку за 1 кв. м. в 2003 році - 1262,5 грн., в 2004 році - 4040 грн. Тобто після розірвання шлюбу внеском 204 грн. було сплачено 0,16 кв.м. житла, в 2006 році внеском 567,72 грн. сплачено 0,14 кв.м. житла. В кінці жовтня 2006 року їй стало відомо, що колишній чоловік сплативши залишок боргу за кооперативну квартиру в зазначеній сумі 567,72 грн. зареєстрував на себе право власності на квартиру. На її пропозицію вирішити питання про поділ квартири відповів відмовою. Просить суд відступити від засади рівності часток подружжя за вказаних обставин, мотивуючи, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, а у відповідності до ч.3 ст.70 Сімейного Кодексу України за рішенням суду частка майна дружини може бути збільшена, якщо з нею проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатні для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Зазначає, що з моменту розлучення, тобто з 06 вересня 2000 року всі витрати пов'язані з утриманням кооперативної квартири, в якій вона мешкає разом з дочкою, а також зареєстрований колишній чоловік, несе тільки вона. Виникла значна заборгованість за житлово-комунальні послуги, яка існує і на цей час. Відповідач не ніс ніяких матеріальних витрат з утримання квартири після розірвання шлюбу. В той же час рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13.09.2000 року про стягнення аліментів в розмірі 1/3 на утримання двох дітей відповідачем не виконувалося, в результаті чого станом на 20 листопада 2006 року виникла заборгованість в сумі 4300,00 грн. Заборгованість була погашена 12 грудня 2006 року, після того як вона звернулася до суду про визнання права власності на квартиру. На цей час за її заявою позов залишено без розгляду ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 24 травня 2007 року. Є рішення Деснянського районного суду від 4 грудня 2006 року, яке частково змінене рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 5 березня 2007 року, про стягнення аліментів на утримання доньки. На сьогоднішній день їх син [PERSON]. навчається в Чернігівському державному інституті економіки і управління, денна форма навчання (довідка №22233 від 06.10.2006 року), а дочка [PERSON]. навчається в Чернігівському філіалі Українсько-Російського Московського державного відкритого університету, платна форма навчання . У зв'язку з вищевикладеними обставинами фінансовий стан сім'ї складний. Їм вимушена надавати допомогу мати, яку вона надавала і під час останніх виплат за квартиру. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали. Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнали, мотивуючи, що позивачкою пропущено строк позовної давності та що на момент розірвання шлюбу квартира не була власністю, оскільки не була виплачена її вартість. Представники третіх осіб - виконкому Чернігівської міської ради да ЖБК-131 у судове засідання не з'явились, про розгляд справи сповіщались належно, про відкладення розгляду справи не звертались, на адресу суду надіслали заяви про розгляд справи у їх відсутність. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши зібрані по справі матеріали, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що з 04 червня 1983 року по 06 вересня 2000 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу мають двох дітей: [PERSON]- [INFO]та [PERSON]-[INFO], тобто діти вже повнолітні. Згідно рішення Чернігівського міськвиконкому №236 від 18 жовтня 1993 року було зареєстровано житлово-будівельний кооператив № 131 на базі Обласного управління соціального забезпечення. 11 грудня 1993 року їх сім'я, яка складалась з чотирьох чоловік була включена в списки членів ЖБК-131 на отримання 4-х кімнатної квартири. 29 грудня 1995 року рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради народних депутатів №267 [PERSON]була виділена чотирикімнатна квартира [ADDRESS]на сім'ю з 4-х чоловік (він, дружина, син, дочка). Загальна площа квартири - 84,71 кв.м. 27 лютого 1996 року сім'я [PERSON] прописалась в зазначену квартиру і розпочали в ній мешкати. 90 % вартості квартири було сплачене за рахунок безповоротної позики, тобто за державні кошти. Залишкова сума 10% сплачена в розмірі 2275,16 грн. (з урахуванням перерахунку з карбованців у гривні та сплати за кредит) протягом 1993 - 2006 року згідно довідки ЖБК. Після розірвання шлюбу позивачкою за рахунок власних коштів 09.06.2003 року було сплачено суму 204 грн., а колишнім чоловіком 15 червня 2006 - 567 грн. 72 коп. у сплату за спірну квартиру. Ціна на житло складала на вторинному ринку за 1 кв. м. в 2003 році - 1262,5 грн., в 2004 році - 4040 грн. Тобто після розірвання шлюбу внеском 204 грн. було сплачено 0,16 кв.м. житла, в 2006 році внеском 567,72 грн. сплачено 0,14 кв.м. житла. За вказаних обставин суд вважає різницю в оплаті сторонами останньої частки вартості кооперативної квартири та саму суму виплати незначною. Враховуючи, що позивачка після розірвання шлюбу продовжувала користуватись спірною квартирою і користується нею на теперішній час, суд вважає, що строк позовної давності, відповідно до вимог ст. 72 СК України не тільки не сплив, але навіть не почав свого перебігу. Також, враховуючи, що спірна квартира повністю виплачена, що на неї оформлено право власності відповідача - колишнього чоловіка позивачки, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є саме квартира, а не паєнагромадження, в зв'язку з чим у цій частині позовних вимог належить відмовити. Відповідно до ст. 60 СК України, майно подружжя є їх спільною сумісною власністю. У відповідності до ст.146 Житлового Кодексу УРСР поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Згідно ч.1 ст 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.2 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один з них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї. Зазначення позивачем в якості доказів невиконання відповідачем своїх обов'язків з моменту розлучення, тобто з 06 вересня 2000 року того, що всі витрати пов'язані з утриманням кооперативної квартири, в якій вона мешкаю разом з дочкою, а також зареєстрований колишній чоловік, несе лише вона не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки у цей період вони уже не були сім'єю, крім того відповідач не проживав у спірній квартирі та не користувався комунальними послугами. У відповідності до ч.3 ст.70 Сімейного Кодексу України за рішенням суду частка майна дружини може бути збільшена, якщо з нею проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатні для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У даному випадку син та донька є повнолітніми і доказів того, що розмір аліментів, які вони отримували до повноліття є недостатнім, суду надано не було. Питання про стягнення заборгованості з аліментів повинне розглядатись окремо, оскільки є окремим предметом інших правовідносин. За вказаних обставин, визначаючи частки у праві власності суд вважає за необхідне визнати частки сторін у праві власності на квартиру рівними, частково задовольнивши позовні вимоги позивачки у цій частині. Відповідно, зі зміною розміру частки права власності, слід визнати недійсним і свідоцтво про право власності на квартиру[ADDRESS], видане на ім”я [PERSON], задовольнивши позов у цій частині вимог. Відповідно, пропорційно до задоволених вимог належить відшкодувати з відповідача судові витрати позивачки. Враховуючи викладене,

Outcome: partial