Jurisdiction: civil
Date: 2008-01-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому зазначив, що між ним та відповідачем, 30 жовтня 2002 року було укладено договір доручення на представництво інтересів [PERSON] в суді, як третьої особи у спорі за позовом [PERSON] до Державного департаменту з нагляду за охороною праці Міністерства праці та соціальної політики України про поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди та вартості юридичних послуг, провадження у якій було порушено Замостянським районним судом міста Вінниці. Договір набрав чинності з дати видачі довіреності, а саме 30 жовтня 2002 року. В результаті укладання вказаного Договору у позивача виникло зобов'язання виконати від імені й за рахунок відповідача певні юридичні дії. Наведені правовідносини регулювалися Главою 34 ЦК України в редакції 1963 року (Доручення) з урахуванням особливостей встановлених спеціальним процесуальним законом, яким являється Цивільний процесуальний кодекс України в редакції 1963 року. Договір неодноразово продовжувався. Останнього разу договір доручення продовжено 30 січня 2003 року на термін три роки, про дану обставину свідчить довіреність від 30 січня 2003 року. Оскільки правовідносини між сторонами продовжували існувати в 2004 році, то в силу ч. 2 ст. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 435-IV на них поширюються норми Глави 68 (Доручення). Підтвердженням існування наведених правовідносин між сторонами договору є участь [PERSON] за цим позовом - представником [PERSON] при розгляді цивільної справи за зазначеним позовом [PERSON] на всіх стадіях розгляду від суду першої інстанції до Верховного суду України, в тому числі за винятковими обставинами - Судовою палатою у цивільних справах Верховного суду України. За результатами розгляду заяви про перегляд справи за винятковими обставинами поданої представником третьої особи - [PERSON], касаційну скаргу [PERSON] задоволено, скасовано рішення Замостянського районного суду міста Вінниці від 02 квітня 2003 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 24 червня 2003 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В подальшому [PERSON]не повідомляв [PERSON] про новий розгляд вказаної справи, судові повістки не надходили. [PERSON] звернувся до [PERSON] про оплату за виконання доручення в квітні - травні 2005 року, але останній навіть не зустрівся з позивачем, а в телефонній розмові відмовився сплачувати кошти. На таких підставах, позивач вважає, що відповідно до ст. ст. 1000, 1002 та 1007 ЦК України відповідач зобов'язаний виплатити йому грошові кошти за виконання умов договору доручення. Розмір суми, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за виконання доручення вирахувана останнім на підставі ст. 632 ЦК України та становить 50 000 гривень, оскільки доручення виконувалося з метою зменшення виплат [PERSON] у цивільній справі про стягнення 100 000 гривень моральної шкоди. В судовому засіданні позивач підтримав позов з викладених у ньому підстав та просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач та його представник заперечили проти позову, просили суд повністю відмовити в задоволенні позовних вимог та зазначили, що Цивільним процесуальним законодавством України не встановлено платність представництва та існування будь-яких договірних відносин між особою яка видала довіреність на представництво інтересів в суді та повіреним. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] 30 жовтня 2002 року було видано довіреність на ім'я [PERSON], якою довіритель уповноважив повіреного бути своїм представником та вести справи у судових органах України. На виконання цього [PERSON] надав [PERSON] повноваження на вчинення від його імені всіх процесуальних дій передбачених для позивача, відповідача та третьої особи, а також подачі скарг, позовів, повної або часткової відмови від позовних вимог, визнання позову, зміну позовних вимог, укладення мирової угоди, передачі повноважень іншій особі (передоручення), оскарження рішення (постанови, ухвали) суду в апеляційному і/або касаційному порядку, подачі виконавчого листа до стягнення та участь у виконавчому провадженні. При цьому [PERSON] надавалось право отримувати необхідні довідки та документи, подавати від імені довірителя в т. ч. позовні, розписуватися, а також виконувати всі інші дії (в т. ч. участь у виконавчому провадженні), які будуть необхідні та корисні для виконання цього доручення. Вказану довіреність було посвідчено головним спеціалістом Державного департаменту з нагляду за охороною праці Шостаком Н. В. Також, довіреністю від 30 січня 2003 року [PERSON]уповноважив [PERSON] бути своїм представником та вести справи у судових органах України, надавши повіреному повноваження аналогічні як і в попередній довіреності від 30 жовтня 2002 року. У другій довіреності довірителем встановлено трирічний строк її дії. За нормами Глави 17 "Представництво" та Глави 68 "Доручення" ЦК України довіреність - це письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами та не встановлена обов'язковість існування оплатності представництва та будь-яких договірних відносин між особою яка видала довіреність на представництво інтересів та повіреним. В той же час, главою 34 ЦК УРСР, в редакції 1963 року із змінами та доповненнями, взагалі не було передбачено обов'язковість чи можливість при укладенні між сторонами договору доручення, видання повіреному довіреності. Таким чином, сам факт видачі особою довіреності на представництво інтересів перед третіми особами, в даному випадку в суді, не може бути доказом та обов'язковою підставою існування між сторонами договірних відносин. Позивач безпідставно посилається на необхідність застосування положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Відповідно до п. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним: чинності, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Пункт 9 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачає, що до договорів, які були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Тобто, до Договору доручення укладеного до 1 січня 2004 року можливо застосовувати правила Цивільного кодексу України лише щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договору. Об'єктом правовідносин, що виникли між сторонами є стягнення оплати за виконання доручення на підставі довіреності, виданої на представництво інтересів в судах України, а не підстави, порядок і наслідки зміни або розірвання договору, який, як вважає позивач був укладеним між ним та відповідачем. Отже, проаналізувавши зміст довіреностей, виданих відповідачем на ім'я позивача 30.10.2002 року та 30.01.2003 року, суд приходить до висновку, що між сторонами не виникло договірних зобов'язань, оскільки договір доручення в порядку і формі встановленому цивільним законодавством між [PERSON] та [PERSON] не укладався. Главою 34 ЦК УРСР, в редакції 1963 року із змінами та доповненнями, зокрема ст. 387 встановлено, що довіритель зобов'язаний виплатити повіреному винагороду лише в тому разі, коли вона передбачена договором або затвердженими в установленому порядку правилами. Громадяни не можуть одержувати винагороду за виконання договору доручення, крім випадків, прямо зазначених у законі. Тобто, у випадку якщо договір доручення був оплатним то винагорода повинна була бути істотною умовою цього договору, а за умови її відсутності договір вважається безоплатним. В силу ст. 387 ЦК УРСР громадянин не може одержувати винагороду за виконання договору доручення. Оскільки між сторонами договору доручення укладено не було, позивач безпідставно посилається на п. 4 ст. 632 Цивільного кодексу України, оскільки в ній йдеться про ціну визначену саме договором та не має право на стягнення оплати за виконання доручення. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Оскільки сплата позивачем судових витрат була відстрочена і суд відмовляє у задоволенні позовних вимог з позивача на користь держави підлягає стягненню 500 гривень у відшкодування судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved