Jurisdiction: civil
Date: 2008-03-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди та понесених збитків і витрат. Позовні вимоги мотивовані тим, що наказом голови правління ВАТ «Вінницька обласна друкарня» [PERSON] за № 2 від 6 січня 2005 року позивача було звільнено з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України в зв'язку з прогулом (відсутністю на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Позивач працював у ВАТ «Вінницька обласна друкарня» з 8 січня 2004 року по 6 січня 2005 року менеджером відділу маркетингу за переведенням. У його обов'язки входило постійне знаходження покупців на продукцію, яку виготовляє друкарня, укладення з ними угод, їх подальший супровід, реклама, презентація тощо, що обумовлювало його відсутність на території друкарні. Заробітна плата позивачеві нараховувалась у процентному співвідношенні до суми коштів, які надійшли від покупців, чим було порушено ст. 2 Закону України «Про оплату праці». Всього в порушення положення про оплату праці адміністрація друкарні відмовила йому у виплаті заробітної плати в сумі 2793 гривні 59 копійок. Внаслідок звернення позивача до управління праці та соціального захисту населення Замостянської районної ради голову правління друкарні [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 41 КУпАП. В подальшому позивачу було заборонено відвантажувати продукцію замовникам, внаслідок чого він не отримував заробітну плату згідно відсотків від надходження та погіршився його матеріальний стан. 14 жовтня 2004 року він за погодженням з юристом підприємства Семеніхіним Б.Г. зранку поїхав у відрядження в м. Калинівку Вінницької області, а потім погоджував питання поставки продукції підприємцю «Галині». 15 жовтня 2004 року від нього почали вимагати пояснення з приводу відсутності на робочому місці попереднього дня та було проведено фіктивне службове розслідування та 24 листопада 2004 року в його трудовій книжці було зроблено відмітку про його звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає, що його відсутність на території друкарні не можна вважати прогулом, оскільки він фактично виконував обов'язки менеджера, які були пов'язані з виїздом за межі м. Вінниці, службові поїздки працівників, постійна робота яких проходить в дорозі або має роз'їзний характер, не вважаються відрядженням. Прогулом вважається самовільне залишення роботи або коли особи до неї не приступили всупереч законодавству. Голова правління друкарні 6 січня 2005 року порушив вимоги ст. 148 КЗпП України, якою передбачено строк для застосування дисциплінарного стягнення. Також відповідно до законодавства звільнення одиноких матерів (батьків) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років з ініціативи власника не допускається. Позивач вважає, що за період з 8 січня 2004 року по серпень 2004 року йому не доплачено 2793 гривні 59 копійок. В зв'язку з цим він був вимушений брати кредити, сума отриманого кредиту з урахуванням процентів становить 20260 гривень 70 копійок. Також утворилась заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг в розмірі 3113 гривень 11 копійок. Позивачу також заподіяна моральна шкода в розмірі 40000 гривень, яка обумовлена тим, що впродовж двох років внаслідок незаконного звільнення він несе сильні душевні страждання, від погроз і психологічного тиску в сина виникли проблеми зі здоров'ям, він вимушений ходити по державних установах, несе витрати на юридичну допомогу. В ході судового розгляду позивач уточнив позовні вимоги та просив суд поновити його на посаді менеджера відділу маркетингу ВАТ «Вінницька обласна друкарня» з 6 січня 2005 року та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та затримки видачі трудової книжки з розрахунку 505 гривень 22 копійки за місяць, просив не розглядати позовні вимоги про стягнення недоплаченої заробітної плати за період з 8 січня по серпень 2004 року включно в розмірі 2793 гривні 59 копійок, стягнути понесені збитки в розмірі 200000 гривень і моральну шкоду в розмірі 200000 гривень. Прокурор просив задовольнити позов з тих підстав, що 14 жовтня 2004 року позивач виконував свої функціональні обов'язки в м. Калинівці та зустрічався з приватними підприємцями [PERSON] та [PERSON]. Крім того, він сам виховує сина, 1993 року народження, і на нього поширюється гарантія, передбачена ст. ст. 184, 186-1 КЗпП України щодо заборони звільнення одиноких матерів (батьків). Представник відповідача та третя особа просили відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що позивач самовільно без погодження з роботодавцем виїжджав в м. Калинівку, а надане ним посвідчення про відрядження не може бути підставою для визнання такої поїздки як відрядження, оскільки воно виписане невідомою особою та відсутні відповідні реквізити. Поїздка [PERSON]. до м. Калинівки у фірму «Гарант-С» не входила у виконання ним трудових обов'язків, а друкарня не співпрацює з фірмою «Гарант-С». Також відповідачем не пропущено місячний термін застосування стягнення з дня виявлення проступку в зв'язку з тимчасовою непрацездатністю позивача протягом 52 днів. Свідок [PERSON] підтвердила, що до неї приїжджав [PERSON]з приводу виконання договору по виготовленню візитних карток. Свідок [PERSON]. підтвердила суду, що 15 жовтня 2004 року саме вона віддала продукцію [PERSON] згідно відповідних накладних, [PERSON]ніякої участі в цьому не приймав. Свідок [PERSON]. підтвердила, що нею було оформлено службову записку з приводу відсутності на роботі [PERSON]., а відрядження має бути здійснено у відповідності до наказу керівника та з дотриманням всіх вимог. Свідок [PERSON] підтвердив, що не бачив, коли [PERSON]проходив через прохідну 14 жовтня 2004 року, не було відповідного наказу про відрядження та не оформлявся бланк посвідчення, він був однією з осіб, які складали та посвідчували акт службового розслідування по факту відсутності на роботі позивача 14 жовтня 2004 року. Свідок [PERSON]., голова профспілкової організації, підтвердив, що [PERSON]не був членом профспілки, а тому подання органу правління друкарні про його звільнення не розглядалось профспілковим комітетом, хоча [PERSON]двічі запрошувався для з'ясування обставин, однак не з'явився на запрошення. Свідок [PERSON] підтвердив, що після звільнення [PERSON]. в зв'язку з його відмовою від отримання трудової книжки було складено відповідний акт. Свідок [PERSON] підтвердив, що позивач за період роботи проявив себе з негативної сторони. Вислухавши позивача, прокурора, представника відповідача та третю особу, свідків, а також дослідивши інші докази, надані сторонами, суд встановив наступне. Позивач працював в ВАТ «Вінницька обласна друкарня» з 8 січня 2004 року по 6 січня 2005 року менеджером відділу маркетингу з 8-годинним робочим днем при 5-денному робочому тижні (а.с. 138). Наказом голови правління ВАТ «Вінницька обласна друкарня» [PERSON] за № 2 від 6 січня 2005 року [PERSON]. було звільнено з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України в зв'язку з прогулом (відсутністю на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Підставою для прийняття даного наказу був факт відсутності [PERSON]. на роботі без поважних причин з 8 год. 30 хв. до 14 год. 20 хв. 14 жовтня 2004 року, тобто на протязі 4 год. 50 хв. (за винятком години обідньої перерви з 12 год. 30 хв. до 13 год. 30 хв.). Відсутність позивача на роботі без поважних причин була встановлена комісією ВАТ «Вінницька обласна друкарня», про що було складено акт про результати службового розслідування, затверджений головою правління 16 жовтня 2004 року. Відповідно до п. 1.1 «Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон», затвердженої наказом міністерства фінансів України за № 59 від 13 березня 1998 року, направлення працівника підприємства у відрядження здійснюється керівником цього підприємства або його заступником і оформляється наказом (розпорядженням) із зазначенням: пункту призначення, назви підприємства, куди відряджений працівник, строку й мети відрядження. А тому суд відхиляє як належний доказ надане позивачем посвідчення про відрядження від 14 жовтня 2004 року до м. Калинівки на фірму «Гарант-С», оскільки суду не надано наказ чи розпорядження керівника чи заступника ВАТ «Вінницька обласна друкарня» про відрядження [PERSON]. до м. Калинівки, а в наданому позивачем бланкові посвідчення про відрядження відсутні будь-які реквізити підприємства, а саме: номер наказу, підпис та печатка керівника, печатки на відмітках про вибуття та прибуття в м. Вінницю. Також суд вважає, що пояснення приватного підприємця [PERSON] про те, що вони 14 жовтня 2004 року з 12 год. 30 хв. до 13 год. 30 хв. зустрічались з [PERSON]. з метою підтвердження замовлення на виготовлення продукції, не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки ця зустріч якщо і відбувалась, то відбувалась під час обідньої перерви та без погодження з роботодавцем. Також згідно пояснень менеджера [PERSON] вона з вересня 2004 року співпрацює з замовником [PERSON] і саме вона приймала та видавала замовлення [PERSON] На підставі зібраних доказів та їх оцінки суд прийшов до висновку, що причина відсутності позивача на роботі 14 жовтня 2004 року не може бути визнана поважною, оскільки як встановлено судом позивач вирішував питання без погодження з роботодавцем або іншою керівною особою товариства, а з власної ініціативи. Суд вважає, що на позивача не поширюється гарантія щодо недопущення звільнення з роботи з ініціативи власника або уповноваженого ним органу , передбачена ст. ст. 184, 186-1 КЗпП України, оскільки згідно наявної у відповідача інформації на момент звільнення його сім'я складалась з дружини [PERSON], 1964 року народження, та сина [PERSON], 1993 року народження, що підтверджується особовою карткою (а.с. 116). Актовий запис за № 13 про розірвання шлюбу між [PERSON]та [PERSON] на підставі рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 8 листопада 2004 рок вчинено відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області 4 січня 2005 року, свідоцтво видано 18 січня 2006 року (а.с. 43). Лише 16 жовтня 2006 року Староміським районним судом м. Вінниці винесено рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON]. аліментів на утримання сина [PERSON], [INFO]. Надані позивачем довідка управління праці та соціального захисту населення Староміської районної ради від 15 лютого 2006 року, акт та довідка про склад сім'ї ДП «ЖЕЧ» від 27 жовтня 2005 року, згідно яких син [PERSON] проживає з батьком [PERSON]. та знаходиться на його утриманні, та надані ним в подальшому документи, не підтверджують виникнення у [PERSON]. на момент звільнення права одинокого батька, який виховує дитину до чотирнадцяти років. З приводу дотримання відповідачем місячного строку застосування дисциплінарного стягнення, передбаченого ст. 148 КЗпП України, судом встановлено наступне. 14 жовтня 2004 року [PERSON]. було допущено прогул. З 18 жовтня 2004 року по 26 жовтня 2004 року, з 11 листопада 2004 року по 19 листопада 2004 року, з 25 листопада 2004 року по 30 грудня 2004 року він був відсутній на роботі в зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, що підтверджується лікарняними листами (а.с. 221-225). Тому суд прийшов до висновку, що з урахуванням періоду тимчасової непрацездатності [PERSON]. відповідачем було дотримано місячного строку для застосування дисциплінарного стягнення. Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано догану або звільнення. Суд вважає, що відповідачем було правомірно накладено стягнення у вигляді звільнення з роботи, оскільки позивачем раніше допускались порушення трудової дисципліни. Так, наказом голови правління за № 204 від 7 вересня 2004 року [PERSON] було оголошено догану за порушення трудових обов'язків, які спричинили друкарні значну суму дебіторської заборгованості із контрагентами, які ним підібрані і він з ними працює. Наказом за № 206 від 14 вересня 2004 року [PERSON]. зобов'язано надати письмове пояснення по факту наявності дебіторської заборгованості з контрагентами. Наказом за № 213 від 21 вересня 2004 року за порушення трудових обов'язків [PERSON] оголошено догану. Доводи позивача про неотримання ним трудової книжки спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами, відповідно до яких було встановлено, що позивачеві в день звільнення було запропоновано отримати трудову книжку, однак він відмовився, про що було складено відповідний акт, після чого йому неодноразово направлялись повідомлення про отримання трудової книжки, однак він до даного часу трудову книжку не отримав. За таких обставин суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову [PERSON]. слід відмовити як безпідставному. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову про поновлення на роботі, слід відмовити також і в задоволенні позовних вимог про відшкодування середнього заробітку за час прогулу, відшкодуванні матеріальної та моральної шкоди. Виниклі правовідносини врегульовані ст.ст. 40, 147 КЗпП України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed