Jurisdiction: civil
Date: 2008-03-10 00:00:00

05 липня 2007 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання за нею права власності на &frac12; частину жилого будинку, розташованого в [ADDRESS], та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину від 21 грудня 1996 року, посвідченого Краснолиманським державним нотаріусом Донецької області. В судовому засіданні представники позивача [PERSON], та [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю та суду показали, що [INFO] в м. Красний Лиман Донецької області помер [PERSON], якому на праві вланості належав жилий будинок з господарськими спорудами, розташований в [ADDRESS]. Вказане спадкове майно у встановленому законом порядку прийняли матір позивачки[PERSON], та відповідачка[PERSON], між якими склався добровільний порядок користування спадщиною -[PERSON]. користувалася жилим будинком та частиною господарських спору, а відповідачка лише господарськими спорудами, в тому числі і літньою кухнею. В 1997 році[PERSON]. подарувала свою частину спадщини позивачці, яка як і матір продовжує користуватися усім жилим будинком і частиною господарських спору, а відповідачка лише господарськими спорудами. В 2006 році відповідачка звернулася до суду з позовом до позивачки щодо поділу спадкового майна, а потім щодо усунення перешкод в користуванні спадковим майном. Тому враховуючи те, що між сторонами склався порядок користування спадковим майном вже більше 10 років, позивачка просить визнати за нею право власності на другу половину жилого будинку, розташованого в [ADDRESS], залишивши відповідачці на праві вланості лише господарські споруди, розташовані там же, у зв»язку з чим визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, від 21 грудня 1996 року, посвідчене Краснолиманським державним нотаріусом Донецької області, а також судові витрати в сумі 1284,40 грн. Відповідачка[PERSON] в судове засідання не з»явилася, а її представники [PERSON]. та [PERSON] позов не визнали повністю і просили відмовити у його задоволенні у зв»язку з тим, що дійсно позивачка більше 10 років самостійно користується цілим жилим будинком, до якого не допускає відповідачку у зв»язку з чим між ними біля 8 років існує спір про порядок користування спадковим майном, який позивачка намагалася вирішити у судовому порядку. Але позивачка не побажала поділити спадкове майно в натурі. А для безоплатного припинення її права власності на спадкове майно відсутні будь-які підстави. Представник Краснолиманської державної нотаріальної контори в судове засідання не з»явився, належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, просив справу розглянути у його відсутності. Свідки [PERSON]., [PERSON],[PERSON]. дали аналогічні один одному пояснення суду про те, що приблизно з 1996 року позивачка проживає у спірному жилому будинку і одна користується ним та деякими господарськими спорудами, а відповідачка користується літньою кухнею, яка розташована на території спірної домобудівлі. Між сторонами склалися неприязні стосунки, які існують біля 8 років, у зв»язку з тим, що сторони не можуть поділити спадкове майно в натурі в добровільному порядку. Дослідивши зібрані по справі докази, суд встановив, що [INFO] в м. Красний Лиман Донецької області помер [PERSON], якому на праві вланості належав жилий будинок з господарськими спорудами, розташований в [ADDRESS] (а.с.14, 39). 21 грудня 1996 року дочкам померлого - відповідачці [PERSON]. та матері позивачки [PERSON], - державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину по закону за реєстром № 2330, відповідно до якого за кожною із них зареєстровано право власності на &frac12; частину жилого будинку та господарських споруд - сараю, льоху, літньої кухні та паркану (а.с.5-8,15). 11 липня 1997 року[PERSON]. подарувала свою частину жилого будинку з господарськими спорудами, розташованого по в[ADDRESS] дочці - позивачці по справі (а.с.9-13,16). Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання за нею права вланості на &frac12; частину лише жилого будинку, розташованого в [ADDRESS] за набувальною давністю бо вона більше 10 років безперервно користується цією частиною жилого будинку, яка належить відповідачці. Стаття 316 ЦК України передбачає, що правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності відповідно до ст.328 ЦК України набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права вланості не встановлена судом. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права вланості. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об»єктів права приватної власності може біти застосовано лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і порядку встановлених законом, за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Стаття 346 ЦК України передбачає, що право вланості припиняється в разі : 1) відчуження власником свого майна ; 2) відмови власника від права вланості ; 3) припинення права вланості на майно, яке за законом не може належати цій особі ; 4) знищення майна ; 5) викупу пам»яток історії та культури ; 6) викупу земельної ділянки у зв»язку з суспільною необхідністю ; 7) викупу нерухомого майна у зв»язку з викупом з метою суспільної необхідності земельної ділянки, на якій воно розмішене ; 8) звернення стягнення на майно за зобов»язаннями власника ; 9) реквізиції ; 10) конфіскації ; 11) припине6ння юридичної особи чи смерті власника. Законом передбачено припинення права вланості на частку у спільному майні на підставі ст. 365 ЦПК України, але у відповідності до ст. 41 Конституції України таке можливо лише за умови попереднього і повного відшкодування її вартості. Тобто підстави для припинення права вланості відповідачки на &frac12; частинного жилого будинку, розташованого в [ADDRESS], більш того безоплатного, законом взагалі не передбачені. А стаття 344 ЦК України передбачає виникнення права власності лише в разі добросовісного заволодіння чужим майном, в тому числі коли спадщина не була прийнята або оформлено її перехід у власність у встановленому законом порядку. Між тим, в судовому засіданні з пояснення сторін, свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а також матеріалів справи встановлено, що відповідачка законно володіє власністю на яку претендує позивачка, але користується лише літньою кухнею, а всім іншим спадковим майном всупереч її волі (недобросовісно) користується позивачка, у зв»язку з чим між ними біля 8 років існує спір, який призвів до виникнення неприязних стосунків і звернення відповідачки до суду за захистом свого права (а.с.15,105-111). Відповідно до ст.ст.11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При винесення рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності. Тому суд вважає, що позовні вимоги позивачки в цій частині не обґрунтовані і задоволенню не підлягають. Крім того не підлягають задоволенню також вимоги позивачки і в частині визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину від 21 грудня 1996 року, посвідченого Краснолиманським державним нотаріусом Донецької області, бо позивачкою не надано доказів порушення нотаріусом при посвідчення вказаного свідоцтва жодної вимоги Закону України «Про нотаріат» від 2 вересня 1993 року та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом МЮ України від 3 березня 2004 року № 20/5 та зареєстрованої в МЮ України 3 березня 2004 року за № 283/8882. Статтею 88 ЦПК України передбачено, що судові витрати присуджуються судом з другої сторони лише стороні, на користь якої винесено судове рішення. Тому і позовні вимоги позивачки в частині стягнення з відповідачки судових витрат по сплаті судового збору, витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи, а також на правову допомогу в сумі 1284,40 грн. також не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed