Jurisdiction: civil
Date: 2008-01-28 00:00:00

Позивач звернувся із позовом до відповідача , та просив суд постановити рішення , яким стягнути з відповідача - [PERSON] суму боргу за договором позики у розмірі 25250 грн., що еквівалентно 5000 доларів США. Також позивач просить стягнути з відповідача 0,3 % від суми заборгованості за кожний день затримки по виплаті, що відповідає умовам укладеного договору, та дана сума складає 113625,00 грн. на день звернення до суду із позовом. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що 07.05.2003 року відповідно договору позики передав відповідачу гроші у сумі 5000 доларів США, які останній зобов”язався повернути протягом трьох місяців. В подальшому 19.07.2006 року на даному договорі позики відповідач зробив відповідний напис , та просив не звертатися до суду, з посиланням повернути гроші в найближчий час, але в добровільному порядку борг не повернув, що і стало причиною звернення до суду. Крім того, в позові позивач посилається на те, що при подачі позовної заяви їм було сплачено суму державного мита 1406,05 грн., та 31 грн. суму за інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи, які також просить стягнути з відповідача на його користь. В судовому засіданні позивач підтримав свій позов, просив його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, пояснив, що фактично від позивача отримав суму 4000 доларів США, але при цьому написав розписку на 5000 доларів США, т.я. 1000 доларів США сума процентів відповідно укладеного договору. Крім того, відповідач пояснив, що в подальшому повернув 1150 доларів США позивачеві, а тому визнав суму боргу у розмірі 2850 доларів США, що еквівалентно 14392 грн. 50 коп., в іншій частині позовні вимоги не визнав. Суд , вислухавши сторони, оцінивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, при цьому виходить із наступного. Відповідно до ст. 374 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором позики одна сторона ( позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено, що 07.05.2003 року [PERSON] передав [PERSON] 5000 доларів США, які останній зобов'язався повернути протягом трьох місяців, але не пізніше 20.07.2003 року (а.с. 6). Як пояснив в судовому засіданні позивач [PERSON] відповідач [PERSON] ні в указану в договорі дату, ні пізніше дану суму не повернув. Позивач також пояснив , що він не одноразово звертався до відповідача з вимогою повернути гроші, але останній казав, що не має грошей, просив трохи потерпіти, а т.я. позивач вважав, що [PERSON] «порядна людина», то раніше і не звертався до суду. Також судом встановлено, що 20.07.2006 року відповідач особисто на договорі позики від 07.05.2003 року зробив припис, відповідно якого повністю визнав борг за укладеним договором у сумі еквівалентній 5000 доларів США. Просив не передавати справу до суду, зобов”язавшись повернути борг в найближчий час. В судовому засіданні відповідач пояснював, що фактично визнає лише суму боргу у розмірі 2850 доларів США, стверджував, що гроші у розмірі 1150 доларів США повернув (а.с.23), але будь - яких розписок, чи інших письмових доказів суду не надав. Позивач підтвердив факт, що дійсно, відповідачем було повернуто лише 100 доларів США, що еквівалентно 505 грн., при цьому пояснив, що інших грошей відповідач не повертав. Суд ставить під сумнів пояснення відповідача, який фактично двічі визнав суму позики, вказав про це в самій угоді, крім того, не надав суду підтвердження того, що він повертав гроші позивачу, а тому вважає, що позовні вимоги позивача, щодо повернення основної суми боргу підлягають задоволенню. При цьому суд задовольняє позовні вимоги у розмірі 4900 доларів США, що еквівалентно 24745 грн. При цьому виходить із розрахунку 100 доларів США дорівнює 505,0000 гривень, згідно довідки «Промінвестбанку» від 29.08.2007 року №2020-195 (а.с.7). Крім того, в позові позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 0,3% від суми заборгованості за кожний день затримки виплати боргу, що відповідає вимогам п. 3 договору позики від 07.05.2003 року (а.с.6). При цьому вважає, що дана сума складає за час з 20.07.2003 року по 30.08.2007 року 75,8х 1500 днів = 113625 грн. Суд вважає, що за своєю суттю 3% від суми боргу , своєчасно не повернутої позикодавцю за кожний день неналежного виконання зобов”язання є неустойкою, що передбачено ст. 549 ЦК України ( якій набрав чинності з 01 січня 2004 року ). Але відповідно до ст. 259 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік, а тому суд вважає, що дані строки позовної давності пропущені позивачем, та відмовляє в задоволенні позовних вимог, щодо стягнення 0,3% від суми заборгованості за кожний день затримки виплати боргу у розмірі 113625 грн. Відповідно до ст. 625 ЦК України суд, задовольняючи позовні вимоги позивача в частині основної суми позову, стягує з відповідача на його користь 3% річних від простроченої суми боргу, яка складає 378 грн. 75 коп. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Т. я. судом позовні вимоги задовольняються частково з відповідача на користь позивача суд стягує 251 грн. 24 коп. суму за сплату судового збору, а відповідно до ст.81 ЦПК України суд стягує на користь позивача 31 грн. за сплату суми на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи. На підставі викладеного,

Outcome: partial