Jurisdiction: civil
Date: 2008-01-29 00:00:00

15 листопада 2006 в Луцький міськрайонний суд з позовом до[PERSON] [PERSON], [PERSON]про визнання недійсним договорів купівлі-продажу двохкімнатної квартири [ADDRESS] звернулись [PERSON] [PERSON] Покликаються на те, що в 2000 році вони придбали спірну квартиру у житлово-будівельному кооперативі міста Луцька. В 2001 році виїхали в Португалію, на заробітки. Після повернення дізнались, що 29 квітня 2003 року квартира продана відповідачеві[PERSON]., який цю квартиру перепродав гр-ці [PERSON] а ця, відповідно, [PERSON] Позивачі вказують, що ніякого доручення на продаж та укладення договору купівлі-продажу квартири вони не давали. Крім того, квартира належить позивачам, як подружжю, на праві спільної сумісної власності. Згоди чоловік, [PERSON] на продаж не давав. Не було згоди органу опіки і піклування на продаж житла, оскільки у квартирі прописаний і проживає їх неповнолітній син [PERSON] Крім того, вказана квартира знаходилась під арештом, накладеним оперуповноваженим УБОЗ УМВС України у Волинській області. Договір купівлі-продажу укладений в період перебування квартири під арештом. Покликаючись на зазначені обставини, просить винести рішення про визнання договорів купівлі-продажу квартир недійсними. В судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у заяві. Додатково пояснили, що спірна квартира була ними збудована в будівельному кооперативі і на час їх вибуття на заробітки в Португалію не була ними приватизована. Приватизацію квартири проводила сестра позивачки із її представником [PERSON] Проте, визнавати приватизацію недійсною вони наміру не мають. Просили визнати договори купівлі-продажу квартири недійсними, сторони повернути в попередній стан, оскільки сестра позивачки[PERSON]- [PERSON]. не будучи власником квартири, продала її не з їх волі . Відповідач [PERSON]позов не визнав, суду пояснив, що на час укладення договору йому не було відомо, і не було сумніву про те, що жінка, яка відчужує квартиру не є тою, хто зазначений у паспорті, а її сестрою. Про це йому стало відомо в ході даного судового розгляду. Саме цій жінці він віддав гроші за квартиру. Просив у його задоволенні відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала. Просила у його задоволенні відмовити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити. Третя особа на стороні відповідачів [PERSON]в судове засідання не з"явився , подав суду заяву про слухання справи у його відсутності. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов безпідставний і до задоволення не підлягає. Стаття 145 ЦК 1963 року передбачає, що майно за плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею. Із пояснень позивачів по справі, показань допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON]., [PERSON]., [PERSON],[PERSON], [PERSON], копій закордонних паспортів на [PERSON]. ( а.с.15), [PERSON]- вона ж після одруження [PERSON] ( а.с.16), посвідчень особи на повернення позивачів в Україну (а.с. 17-18, 19-20) вбачається, що вони перебували на заробітках у Португалії з 2001 року по 29 травня 2004 року на нелегальному становищі. В цей період часу в Україну не повертались. Спірну квартиру залишили у користуванні матері позивачки -[PERSON]та сестри позивачки - [PERSON] які мали майнові претензії на цю квартиру (позивачка [PERSON], її матір [PERSON], та сестра [PERSON]. придбали цю квартиру за борги). Дана обставина підтверджується їх поясненнями в судовому засіданні, листом сестри позивачки [PERSON]. від 9.10.2003 року на ім"я позивачки в якому наведені розрахунки її майнових претензій до неї. В листі вказано, що квартиру вона продала саме за те, що її обікрала їх мати і віддала все позивачці по справі [PERSON] Гроші за виручену квартиру вона обіцяла віддати позивачці до літа 2004 року ( а.с.125 ). В ході судового розгляду позивач [PERSON] пояснив, що його кошти у придбаній квартирі відсутні, квартиру придбавали його теща, дружина за кошти, які не були спільною власністю позивачів, як подружжя. Чи були в ній кошти сестри позивачки - йому не відомо і у це він не вникав, оскільки вважав це родинною справою родичів його дружини. Ці його пояснення знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду на підставі показань допитаної як свідка матері позивачки [PERSON], її сестри [PERSON]., батьків позивача [PERSON]., [PERSON] Все це дає суду підстави вважати, що згода позивача [PERSON]. на продажу квартири не була потрібною. Передаючи квартиру родичам у користування, довіривши їм свої документи (паспорти, документи на квартиру) позивачі проявили необачність, довірившись особам, які не заслуговували довіри, про що свідчить їх подальша поведінка. Замість того, щоб повернути квартиру їх власникам, вони продали її іншій особі. Крім того, свідок [PERSON]. пояснила, що квартира була приватизована та продана із відома та згоди позивачки. Укладена угода купівлі-продажі квартири була вигідною, оскільки вони отримали за неї набагато більше грошей, ніж була ринкова вартість квартири на той час. Цими коштами вони користуються. Згадане підтверджується також показаннями свідків [PERSON], [PERSON]., які показали суду, що вони також у квітні 2003 року інформували позивачів про продаж квартири, та те, що позивачка [PERSON]приймала активну участь у переговорах по продажі цієї квартири. 29 квітня 2003 року у відповідності до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Луцького нотаріального округу Волинської області Сушиком B.C. ( Р.№375) спірна квартира продана [PERSON] Факт продажі квартири стверджується договором купівлі-продажу ( а.с.7), реєстрацією права власності на цю квартиру у Волинському бюро технічної інвентаризації за [PERSON].( а.с.37). Суд прийшов до висновку, що підстав для визнання договору купівлі-продажу квартири нема, оскільки майно, передане на зберігання родичам позивачки, не вибуло із їх володіння з підстав, зазначених у ст.145 ЦК 1963 року, тобто не було ними загублене, не було у них викрадене та не вибуло від них іншим шляхом поза їх волею. Навпаки, вибуло воно із їх волі та за їх бажанням. Набувач квартири [PERSON]був добросовісним набувачем майна. Він не знав і не повинен був знати, що власники квартири не виявляли добровільної волі на її відчуження. Майно він придбав на законних підставах, у його діях відсутні ознаки злочину. А тому, на думку суду, позивачі позбавлені права вимагати повернення квартири від добросовісних набувачів. Суд не вбачає порушення діючого законодавства за відсутності згоди органу опіки і піклування, оскільки законодавством така вимога на час відчуження спірного житла була відсутня. Покликання позивачів на цю обставину є безпідставною. Те, що після укладення договору купівлі-продажу між [PERSON] і [PERSON] працівником УБОЗу було винесено ухвалу про накладення заборони відчуження спірної квартири, яка не направлена на виконання і до даного часу, не є підставою для визнання договору купівлі продажу недійсним. Оскільки підстав для визнання договору купівлі - продажу укладеного між позивачкою [PERSON] та [PERSON]. нема, відповідно укладені послідуючі договори за якими гр-н [PERSON]продав спірну квартиру [PERSON] а та продала її [PERSON] не можуть бути визнані недійсними. Тому суд прийшов до висновку про безпідставність вимог позивачів про визнання договорів недійсними. У їх позові слід відмовити. У відповідності до ст. 88 п.1 ЦПК України з них підлягає до стягнення 557 грн. 24 коп. судового збору на користь держави з кожного 278 грн. 62 коп. Враховуючи безпідставність позовних вимог позивачів,

Outcome: approved