Jurisdiction: civil
Date: 2008-01-13 00:00:00

Позивач [PERSON] просить задовольнити позовні вимоги, посилаючись на таке: згідно наказу № 4-к від 08 січня 1973 року він був прийнятий на роботу до Первомайського ДП „Хімпром”, а наказом № 186-к від 23 липня 2007 року був звільнений з підприємства на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. За цей час відповідач не виплатив заробітну плату, проте рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 25 грудня 2007 року зарплата була стягнута з відповідача на користь позивача. У зв'язку із чим, позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки у розрахунку при звільненні в сумі 6529 грн. 53 коп. Позивач у судовому засіданні змінив позовні вимоги, наполягає на стягненні з відповідача середнього заробіткук за час затримки розрахунку станом на 25 грудня 2007 року, який визначив у сумі 6156 грн. 32 коп., виходячи з 109 днів та середньоденного заробітку 56 грн.48 коп. Позивач наполягає на задоволенні змінених позовних вимог. Представник відповідача за довіреністю Кіншакова Н.І. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посиляючись на те, що позивач пропустив строк позовної давності у три місяці для звернення до суду з позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки у розрахунку з дня звільнення, передбаченого ч.1 ст. 233 КЗпП України, оскільки позивач був звільнений 27.06.2007 року, а з позовом звернувся до суду 23.10.2007 року. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши та проаналізувавши письмові докази, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини: дійсно, позивач згідно наказу № 4-к від 08 січня 1973 року був прийнятий на роботу до Первомайського ДП „Хімпром”, а наказом № 186-к від 23 липня 2007 року був звільнений з підприємства на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, що вбачається з копії трудової книжки (а.с. 4). При звільненні відповідач не розрахувався по заробітній платі та іншим виплатам перед позивачем, тому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заробітної плати. Рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 25 грудня 2007 року заборгованість по заробітній платі стягнута з відповідача на користь [PERSON] У зв'язку із чим, позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки у розрахунку при звільненні станом на 25 грудня 2007 року, який визначив у сумі 6156 грн. 32 коп., виходячи зі 109 днів та середньоденного заробітку 56 грн.48 коп. Вказаний розрахунок суд знаходить вірним, оскільки з наступного дня після звільнення та по день ухвалення рішення судом про стягнення заробітної плати дійсно позивач пропрацював би 109 днів, що підтверджується довідкою. Середньоденний заробіток в сумі 56 грн. 48 коп. також вірно позивачем визначений відповідно довідки. Посилання представника відповідача на пропуск позивачем тримісячного строку для звернення до суду за стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку, на думку суду, є безпідставними. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначених в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Спору про розмір невиплаченої заробітної плати сторони не мають, оскільки вже є рішення суду. Згідно п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України “Про практику застосування судами законодавства про оплату праці” № 13 від 24.12.1999 року непроведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності предбаченої ст. 117 КЗпП України, суд стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, яке у випадку з [PERSON] ухвалене 25 грудня 2007 року. Перебіг тримісячного строку починається з наступного дня після проведення розрахунку або ухвалення рішення про стягнення заборгованості по заробітній платі, тому [PERSON] не пропустив строку позовної давності , предбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України. На підставі вищевикладеного суд доходить висновку, що відповідач, який порушив гарантоване законом право на оплату праці повинен нести відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України. Тому позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення середньоденного заробітку за весь час затримки розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved