Jurisdiction: civil
Date: 2008-01-16 00:00:00

В червні 2007 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], Горбівської сільської ради Куликівського району Чернігівської області про визнання частково недійсним договору дарування житлового будинку, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання права власності на Ѕ частину будинку, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що [INFO] помер його батько [PERSON]., який проживав в спірному будинку. Після його смерті в будинку продовжували жити позивач зі своєю матір'ю, яка в 2007 році теж померла. На момент смерті батька позивач був зареєстрований в будинку і проживав в ньому. Позивач вказує, що після смерті матері він звернувся до державного нотаріуса Куликівського району із заявою про прийняття спадщини, але йому було відмовлено у зв'язку з тим, що мати подарувала цей будинок своїй онуці [PERSON]., про що був складений договір дарування. Позивач вважає, що після смерті батька спадкоємцями за законом був він та його мати і вважає, що вони фактично прийняли спадщину. У вересні 2007 року позивач подав до суду змінену позовну заяву і просив визнати частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі № 488, видане 05.04.2000 року на ім'я [PERSON], визнати частково недійсним договір дарування житлового будинку, розташованого по [ADDRESS], визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок, що розташований за вищевказаною адресою, зареєстроване на ім'я [PERSON]., визнати за ним право власності на Ѕ частину житлового будинку, розташованого по [ADDRESS]. Рішенням Куликівського районного суду Чернігівської області від 09 листопада 2007 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON]., Горбівської сільської ради Куликівського району Чернігівської області про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого на ім'я [PERSON], про визнання частково недійсним договору дарування житлового будинку [ADDRESS], про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на вищевказаний будинок, виданого на ім'я [PERSON]. та визнання права власності на Ѕ частину спірного будинку відмовлено в повному обсязі. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на час смерті батька позивача право власності на спірний будинок за ним оформлено не було, а свідоцтво про право власності на вказаний будинок було оформлено на його ім'я лише в 1999 році, тобто більше, ніж через п'ять років після його смерті. Як вказав суд в своєму рішенні, мати позивача 05 квітня 2000 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом і стала власником будинку після попереднього подання заяви до нотаріальної контори, а позивач з аналогічною заявою до нотаріальної контори не звертався. На думку суду першої інстанції, позивач пропустив строк для звернення до суду з позовом, оскільки будинок був подарований в 2000 році, а позивач звернувся до суду лише в 2007 році. Посилання позивача на те, що він не знав про оформлення спадщини матір'ю та укладання договору дарування, на думку суду є сумнівними. На дане рішення подана апеляційна скарга позивачем [PERSON]., в якій він просить скасувати рішення Куликівського районного суду від 09 листопада 2007 року і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що він фактично прийняв спадщину, оскільки вступив в управління і володіння нею разом зі своєю матір'ю і від спадщини не відмовлявся. Апелянт вказує, що його мати незаконно прийняла всю спадщину, оскільки на момент її оформлення виконком Горбівської сільської ради видав державному нотаріусу Куликівської державної нотаріальної контори довідку, в якій приховав інформацію про те, що позивач був зареєстрований за адресою спірного будинку з 1955 року. Як вказує апелянт в своїй апеляційній скарзі, посилання суду на пропуск строку для звернення до суду з вказаним позовом є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦПК України, діючого на той час, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права. Позивач вказує, що дізнався про порушення свого права лише в лютому 2007 року. Вислухавши суддю - доповідача, учасників судового розгляду, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню виходячи з наступного. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач пропустив строк для звернення до суду із позовом, і в суду викликають сумніви твердження позивача про те, що він не знав про факт оформлення його матір”ю спадщини на себе, та оформлення договору дарування на відповідачку. На думку суду, факт проживання позивача в спірному будинку не підтверджує факту прийняття ним спадщини. Проте з таким рішенням суду першої інстанції погодитись не можна. Відповідно до ст.76 ЦК ( в редакції 1963р.) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, тобто з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права. Як вбачається з матеріалів справи, позивач зазначав, що про те що його мати [PERSON], 26.06.2000р., подарувала відповідачці будинок [ADDRESS] в якому він проживав, стало йому відомо після смерті матері-[INFO]. Виходячи із доказів наданих сторонами, конкретних обставин справи колегія суддів вважає що для позивача перебіг строку позовної давності починається з моменту смерті його матері, і фактично об”ективними данними, такі твердження [PERSON]., про початок для нього перебігу строку позовної давності не спростовані. Тому позивач не пропустив трьохрічний строк позовної давності, оскільки йому стало відомо про порушення його прав лише в лютому 2007р., а до суду з позовом він звернувся в серпні 2007р. Звертаючись до суду з позовом [PERSON], хоч і не посилався на норму права, однак обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що після смерті 17.05.1994р., батька- [PERSON]., він продовжував проживати в зазначеному будинку був в ньому зареєстрований, фактично вступив в володіння батьковою частиною спадщини, і вважав що відповідно до законодавства додаткового оформлення своїх прав на спадщину не потрібно, і йому в будинку належить 1\2 частина. Таким чином правовою підставою позову [PERSON].. є правова норма ст.549 ЦК (в редакції 1963р.), якою регулюються спірні правовідносини. Проте суд першої інстанції на зазначене не звернув уваги, і хоча послався в мотивувальній частині рішення на норму ст. 549 ЦК, однак допустив неправильне тлумачення закону, зробивши неправильний висновок щодо прав та обов”язків сторін, у зв”язку з чим ухвалив незаконне рішення, яке підлягає скасуванню. Як вбачається з матеріалів справи, по господарської книги Горбівської сільської ради за 19991-1995р.р.. домоволодіння по[ADDRESS] до 15 квітня 1991р., ( моменту введення в дію Закону „ Про власність”) являлось колгоспним двором, і в якому позивач проживав разом із батьками, працюючи в колгоспі. При цьому, виходячи з роз'яснень викладених в п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.95( з наступними змінами) „Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності”, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватись за нормами, що регулювали власність цього двору, після припинення його існування розмір частки кожного із членів сім”ї [PERSON] в майні колгоспного двору становив по 1\3 частки. Після смерті 17.05.1994р., [PERSON]., колишнього члена колгоспного двору відкрилась спадщина на належну йому 1\3 частину. Належними доказами встановлено, що позивач який відповідно до правил ст.529 ЦК( в редакції 1963р.) є спадкоємцем першої черги за законом, вступив у володіння спадковим майном після смерті батька, разом із своєю матір”ю- [PERSON], і відповідно до правил ст.549 ЦК( в редакції 1963р.) вважається що позивач прийняв спадщину після смерті батька. І хоча, мати позивача-[PERSON], як спадкоємиця першої черги після смерті свого чоловіка мала рівне право на спадкове майно разом із своїм сином- позивачем, і кожному з них належало по 1\6 частці в спадковому майні(1\3:2), однак всупереч зазначеному, 5.04.2000р., державним нотаріусом Куликівської державної нотаріальної контори їй було видане Свідоцтво про право на спадщину за законом на весь будинок. Хоча будинок на той час повністю не був спадковим майном, а таким була лише 1\3 частина, і частка [PERSON], становила лише 1\6 частину на яку вона мала право отримати зазначене свідоцтво. Виходячи з наведеного, що свідоцтво про право на спадщину від 5.04.2000р., було видане [PERSON], на майно яке в цілому все не було спадкове, таке свідоцтво небхідно визнати частково недійсним. Виходячи зі змісту ст.243 ЦК( в редакції 1963р.) дарувальник майна, який передає безоплатно іншій особі право власності на майно , повинен бути власником цього майна. [PERSON], не була власником жилого будинку, а лише 1\2 його частини, інша 1\2 частина належала позивачу( 1\3 +1\6), однак 26. 06.2000р.. вона подарувала, а відповідачка прийняла в дар, весь жилий будинок. Оскільки [PERSON], подарувала не належну їй частину будинку, то позивач вправі вимагати повернення йому належної в будинку частини. Тому позовні вимоги в цій частині необхідно задовольнити, визнавши частково недійсним зазначений договір дарування на 1\2 частину житлового будинку який складений та посвідчений державним нотаріусом Куликівської державної нотаріальної контори. Оскільки, [PERSON], якому виходячи із рівності часток в майні колишнього колгоспного двору, після припинення його існування з 15 квітня 1991р., належала 1\3 частка, і 1\6 частки він мав після смерті батька як спадкове майно, то необхідно задовольнити його позовні вимоги, та визнати за позивачем право власності на 1\2 частину житлового будинку по [ADDRESS].

Outcome: partial