Jurisdiction: civil
Date: 2008-04-03 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до Комунального підприємства „Одеське міське бюро технічної інвентаризації і реєстрації об'єктів нерухомості”, [PERSON], [PERSON], про анулювання реєстрації права власності на Ѕ частку будинку, визнання договору дарування недійсним, свідоцтва про право власності у порядку спадкування та договору довічного утримання недійсним, виселення і не перешкоджанні у користуванні будинком. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно договору купівлі-продажу від 26.05.1962р. позивачка придбала незавершений будівництвом будинок із надвірними спорудами, що розташований [ADDRESS]. 14.10.1965 року між нею та [PERSON] був укладений мнимий договір дарування Ѕ частини будинку, оскільки [PERSON] страждав на психічні захворювання, а також погрожував розправою. Позивачка стверджує, [PERSON] не прийняв дар, оскільки він не зареєстрував в ОМБТІ право власності на Ѕ частину будинку на себе. Позивачка закінчила будівництво будинку в 1983р. та здала будинок в експлуатацію. 20.05.1983р. рішенням РІК Суворовського району № 27/02 був затверджений акт приймання будинку в експлуатацію та за позивачкою було визнано право власності на будинок. 20.04.1984р. за позивачкою було зареєстровано право власності на будинок в ОМБТІ та їй видано реєстраційне свідоцтво. В процесі розгляду справи за позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON], [PERSON] позивачці стало відомо, що ОМБТІ після смерті [PERSON] зареєструвало за ним право власності на Ѕ частину будинку, яка належала їй. Після цього ОМБТІ видало довідку-характеристику [PERSON], яка уклала договір довічного утримання з [PERSON], після цього Ѕ частина будинку перейшла до [PERSON]. Позивачка стверджує, що [PERSON] спільно зі своїм чоловіком [PERSON] перешкоджають їй користуватися будинком. На підставі викладеного, позивачка просила визнати реєстрацію права власності на Ѕ частину будинку [ADDRESS] - недійсною, зобов'язати КП „ОМБТІ і РОН” анулювати в реєстровій книжці запис про право власності на Ѕ частину будинку, визнати недійсним свідоцтво про право власності на спадщину, яке було видано Восьмою Одеською державною нотаріальною конторою м. Одеси від 23.08.2000р., визнати недійсним договір довічного утримання, який був укладений між [PERSON] та [PERSON], виселити із будинку [PERSON] та [PERSON], зобов'язати [PERSON] та [PERSON] не перешкоджати у користуванні будинком. В процесі розгляду справи представник позивача уточнював зміст позовних вимог (Т.1 , а.с. 88-90), а також просив додатково визнати недійсним договір дарування Ѕ частину будинку [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого Четвертою Одеською державною нотаріальною конторою 14.10.1965р. у реєстрі за № 11750. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], а також позивачка [PERSON] підтримали позовні вимоги та пояснили, що в 1965р. під погрозами [PERSON] позивачка вимушена була його подарувати Ѕ частину будинку, який ще не був прийнятий в експлуатацію. В 1983р. позивачка добудувала будинок та здала його в експлуатацію. Рішенням РІК Суворовського району № 27/02 від 20.05.1983р. будинок був прийнятий в експлуатацію та за позивачкою було визнано право власності на весь будинок. Вищевказане рішення [PERSON] не оскаржував, а тому ОМБТІ неправомірно зареєструвала право власності на Ѕ частину будинку за [PERSON] Позивачка вважає, що вона є власником всього будинку, а тому Восьма Одеська державна нотаріальна контора не мала право видавати свідоцтво на спадщину на ім'я [PERSON] на Ѕ спірного будинку, а та, в свою чергу, не мала право укладати договір довічного утримання з [PERSON] Представник відповідача позовні вимоги не визнав та пояснив, що в 1965р. [PERSON] подарувала Ѕ частину спірного будинку [PERSON]. В договорі дарування було зазначено, що він підлягає реєстрації в бюро інвентаризації після прийняття будинку в експлуатацію. Після того як [PERSON] здала будинок в експлуатацію, та зареєструвала будинок в ОМБТІ, то [PERSON] також зареєстрував право власності на Ѕ частину будинку. Після смерті [PERSON] спадщину у вигляді Ѕ частину спірного будинку отримала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке було видане Восьмою Одеською державною нотаріальною конторою. Після того, [PERSON] уклала договір довічного утримання з [PERSON] Треті особи [PERSON] та [PERSON] підтримали позовні вимоги [PERSON] та просили справу розглядати у їх відсутність (Т.1., а.с. 15-16) Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін по справі, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню на підставі фактів, встановлених у судовому засіданні. Так, судом встановлено, що 26.05.1962 року [PERSON] продав, а [PERSON] купила недобудоване домоволодіння [ADDRESS]. Готовність будинку на момент продажу скала 63%. Вищевказаний договір був посвідчений Четвертою Одеської державною нотаріальною конторою. (Т.1., а.с. 11). 14.10.1965 року [PERSON] подарувала Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] [PERSON]. Під час дарування будинку, його готовність склала 80%. Вищевказаний договір був посвідчений Четвертою Одеською державною нотаріальною конторою, у реєстрі за № 11750. [PERSON] пояснила, що вищевказаний договір є фактично фіктивним, оскільки [PERSON] страждав на психічні захворювання та постійно їй погрожував. З метою уникнути знущання від [PERSON], [PERSON] вимушена була йому подарувати Ѕ частину будинку. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні, а ні позивачкою, а, ні її представником не надано суду жодного доказу, які підтверджував стан недієздатності [PERSON] на момент посвідчення нотаріусом договору дарування. Крім того, не має жодного доказу, що вищевказаний договір був укладений під впливом обману, насильства, погрози, або без наміру створити юридичні наслідки цієї угоди. Таким чином, суд вважає, що відсутні підставі, передбачені ст.ст. 55,57,58 ЦК України в редакції 1963 р. для визнання цієї угоди недійсною. Посилання позивачки на те, що [PERSON] не прийняв дар, оскільки не зареєстрував право власності в ОМБТІ є невірним, оскільки в договорі дарування є посилання на те, що повинен бути зареєстрований протягом шості місяців з дня прийняття будинку в експлуатацію. Крім того, позивачкою пропущений трьохрічний строк позовної давності, передбачений ст. 71 ЦК України в редакції 1963р., про що неодноразово нагадував представник відповідачів. На підставі викладеного, суд вважає, що необхідно відмовити у задоволенні позовних вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору дарування Ѕ частини будинку [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого Четвертою Одеською державною нотаріальною конторою 14.10.1965р. у реєстрі за № 11750. Судом також встановлено, що рішенням виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів № 270/2 від 20.05.1983р. був затверджений акт приймання в експлуатацію домоволодіння [ADDRESS]. У вищевказаному рішенні було визначено, що домобудівництво № 11, яке було прийнято в експлуатацію складається із чотирьох жилих кімнат, загальною площею 55,9 кв.м., кухні, 4-х коридорів, кочегарки та двох санвузлів. В рішенні також було зазначено, що воно є підставою для видання свідоцтва на право власності на ім'я [PERSON] (Т.1., а.с. 7, 10-11, 99). На підставі вищевказаного рішення [PERSON] зареєструвала право власності на весь будинок тільки за собою, у зв'язку з чим, ОМБТІ видало їй реєстраційне свідоцтво, відповідно до якого вона була єдиним власником домоволодіння [ADDRESS]. (Т.1., а.с. 8) Однак [PERSON] при поданні документів у виконавчий комітет скрила факт, що вона подарувала Ѕ частину будинку [PERSON]. Вищевказаний факт, фактично сприяв тому, що виконавчий комітет Суворовської районної ради народних депутатів фактично видав частково недійсне рішення, а саме про визнання за [PERSON] права власності на будинок в цілому. В даному випадку [PERSON] повинна була здавити будинок в експлуатацію спільно з [PERSON], або тільки Ѕ вищевказаного будинку. На теперішній час, суд із-за ненадання сторонами доказів не може встановити, хто саме із співвласників добудував будинок. Однак, виходячи з того, що [PERSON], а також [PERSON] тривалий час проживали однією сім'єю, як неодноразово пояснювала позивачка, а також, приймаючи до уваги той факт, що районна комісія прийняла в експлуатацію весь будинок, то суд вважає, що кожний із співвласників зробив свій внесок до добудування будинку, і ці внески є рівними. [PERSON] зареєструвала право власності на спірний будинок в „ОМБТІ” 20.04.1984р., а [PERSON] 12.12.1984р. Позивачка первісно стверджувала, що „ОМБТІ і РОН” провело реєстрацію права власності за [PERSON] після його смерті, тобто „заднім числом ”. Однак вищевказане твердження позивачки ні підтверджується жодним доказом, а навпаки спростовується вивченою в процесі розгляду справи книзі реєстрації права власності, де є відповідний запис від 12.12.1984р. про реєстрацію за [PERSON] право власності на Ѕ частину будинку. В процесі розгляду справи по справі була проведена судова почеркознавча експертиза. Згідно висновків експерта № 916/03 від 15.04.2007р., встановлено, що у реєстрової книжці цифра „1” та текст „Николаевская дорога ….” Виконані не тією пастою для кулькових ручок, якою виконані цифра „2” та риска. (Т.2., а.с. 3-6). Вищевказаний факт, пояснюються тим, що реєстрація права власності за [PERSON] проводилась 20.04.1984р., а за [PERSON] 12.12.1984р., тому можливо припустити, що працівник ОМБТІ користувався іншою кульковою ручкою. Суд вважає, що оскільки договір дарування Ѕ частину будинку [ADDRESS] підлягав реєстрації після прийняття будинку в експлуатацію, то ОМБТІ правомірно зареєструвало право власності на Ѕ частину будинку за [PERSON] На підставі викладеного, суд вважає, позовні вимоги позивачки про визнання недійсною реєстрації права власності на Ѕ частку будинку [ADDRESS] за [PERSON], яка була проведена 12.12.1984р. Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації не підлягають задоволенню. [PERSON] помер [INFO]. Після його смерті залишалась спадщина у вигляді Ѕ частини будинку. Під час життя [PERSON] оформив заповіт, відповідно до якого все його майно було заповідано [PERSON], а у разі смерті [PERSON] майно переходило до [PERSON]. Із заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] звернулась [PERSON] 23.08.2000р. державним нотаріусом Восьмої Одеської державної нотаріальної контори м. Одеси Туйськ Ф.Л. було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Відповідно до вищевказаного свідоцтва [PERSON] стала спадкоємцем майна померлого [PERSON], у тому числі Ѕ частини домоволодіння [ADDRESS]. (Т1.,а.с. 113). Позивачка просить визнати вищевказане свідоцтво недійсним, оскільки [PERSON] не мав права власності на спірний будинок, у зв'язку з незаконною реєстрацію права власності за ним, інші підстави для визнання його недійсним не заявлені. Суд вважає, що в зв'язку з тим, що суд відмовив у задоволенні первісних позовних вимог про визнання недійсним договору дарування від 14.10.1965р., про визнання незаконної реєстрації за [PERSON] права власності на Ѕ частину спірного будинку, то данні позовні вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від первісних. За вищевказаних підстав також не підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання недійним договору довічного утримання, який був укладений 07.12.2000 року між [PERSON] та [PERSON] договір, посвідчений Восьмою Одеською державною нотаріальною конторою м. Одеси у реєстрі за № 1-5524, а також про виселення [PERSON], [PERSON] із будинку [ADDRESS] та про зобов'язання [PERSON], [PERSON] не перешкоджати [PERSON] користуватися будинком. Крім того, за аналогічних підстав, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивачки про зобов'язання КП „ОМБТІ і РОН” анулювати реєстрацію право власності на Ѕ частину спірного будинку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed