Jurisdiction: civil
Date: 2008-04-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з вимогами про знесення самочинно збудованої споруди. Уточнивши позовні вимоги у судовому засіданні, представник позивачки просив зобов'язати [PERSON] усунути [PERSON] перешкоди у користуванні сараєм літ. В, розташованим навколо будинку [ADDRESS], шляхом приведення будівництва індивідуального гаража, яке ведеться на земельній ділянці відповідачки в районі будинку [ADDRESS], у відповідність з робочим проектом, а саме - шляхом звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки площею 1,5 кв. м., припинення самочинного будівництва та демонтажу другого та третього поверхів вказаної споруди разом з балконами та іншими конструктивними елементами, будівництво яких не передбачено проектом. Мотивуючи свої вимоги, представник позивачки зазначив, що протиправні дії [PERSON], які складаються у порушенні умов будівництва, позбавили [PERSON] можливості повноцінно використовувати сарай, частина якого належить їй на праві власності. Відповідачка та її представник проти позову заперечували, підкресливши, що право позивачки порушено не було, а нагляд за додержанням державних стандартів, норм і правил під час будівництва віднесений до спеціально уповноважених органів влади. За клопотанням сторін на підставі ст.ст. 35, 36 ЦПК України в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних позовних вимог, до участі у справі на стороні позивачки були залучені державна інспекція з контролю за використанням і охороною земель Автономної Республіки Крим та управління головного архітектора Ялтинської міської ради, яке згодом було замінене на державну інспекцію будівельно-архітектурного контролю, у зв'язку з відокремленням цієї установи у окрему юридичну особу. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши надані сторонами докази, дослідивши обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, з позиції їх достатності і взаємного зв'язку у сукупності, суд дійшов наступних висновків. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] та 1/9 частини сараю, розташованого на прибудинковій території. Договір купівлі-продажу був посвідчений державним нотаріусом Лотаревою Т.В. 11 червня 1992 року. [PERSON] отримала право власності на земельну ділянку за тією ж адресою (в районі жилого будинку [ADDRESS]) площею 0,01 га, на якій веде будівництво індивідуального гаража. Дозвіл на виконання будівельних робіт № 35-и/04-05 був наданий інспекцією будівельно-архітектурного контролю 25 квітня 2005 року. Виконаний приватним підприємством «Техбуд» робочий проект був затверджений Управлінням головного архітектора Ялтинської міської ради. Розглядаючи вимоги щодо звільнення земельної ділянки, суд взяв до уваги правила ст. 212 ЗК України, відповідно до змісту якої самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню лише власникам землі або землекористувачам. Таким чином, право вимагати звільнення земельної ділянки може належати позивачці виключно у випадку отримання нею права власності на спірну ділянку. Частина 1 ст. 125 та частина 1 ст. 126 ЗК України зазначають, що право власності на земельну ділянку виникає лише після одержання особою правовстановлюючого документа - державного акта. З матеріалів справи не вбачається отримання позивачкою у власність або оренду ні земельної ділянки, на якій розташована її частина сараю, ні ділянки, на якій відповідачкою ведеться будівництво. До того ж, представники позивачки та третіх осіб не змогли однозначно визначити місце розташування земельної ділянки, питання щодо звільнення якої ставиться у позові. Зі змісту частини 1 ст. 11 ЦПК України вбачається, що суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, проте не має права самостійно збирати докази та виходити за межі позовних вимог. Беручи до уваги, що земельна ділянка не ідентифікована, а права позивачки не порушені, суд не знаходить підстав для задоволення позову в частині звільнення ділянки. Вирішуючи питання щодо знесення самовільно споруджених поверхів з балконами та іншими конструктивними елементами, суд дійшов наступного. Згідно з частиною 3 ст. 10 та частиною 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Представники позивачки не змогли довести, що індивідуальний гараж, будівництво якого веде [PERSON], межує безпосередньо з тією частиною сараю, яка являється власністю [PERSON] Тобто, факт порушення прав позивачки з причини відхилення відповідачкою від проекту під час здійснення будівництва встановлений у судовому засіданні не був. Вивчивши додані до цивільної справи матеріали адміністративного провадження, суд дійшов висновку, що вони не можуть бути покладені в основу судового рішення, оскільки ці документи посвідчують тільки факт порушення відповідачкою будівельних норм і правил, але не зазначають, яким чином ця обставина порушує особисті права позивачки. Зі змісту частини 7 ст. 376 ЦК України вбачається, що у разі істотного відхилення від проекту або порушення будівельних норм і правил, суд може постановити рішення про зобов'язання провести перебудову або знести споруду виключно за позовом відповідного органу державної влади або місцевого самоврядування. Отже, [PERSON] не може вважатися належним позивачем у справі. В порушення фундаментальних приписів процесуального закону, ні позивачка, ні треті особи не надали допустимих, змістовних та достовірних доказів на підтвердження своєї позиції та не змогли довести обставини, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог. Доводи [PERSON] не знайшли свого документального підтвердження, тому зробити висновок щодо обґрунтованості позовних вимог не представляється можливим. З огляду на вищевикладене,

Outcome: dismissed