Jurisdiction: civil
Date: 2008-03-28 00:00:00

16 травня 2007 року [PERSON] звернулась до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою ТОВ "Мяском" про встановлення факту звільнення у зв'язку з ліквідацією підприємства, стягнення заборгованості по заробітної плати, середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, грошових сум та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що 2 березня 2005 року вона прийнята на роботу до Дніпропетровської філії ТОВ „Мяском” на посаду бухгалтера. 26 грудня 2005 року вона отримала попередження від директора ДФ ТОВ „Мяском” [PERSON] про ліквідацію філії, однак, письмово з наказом про ліквідацію філії її не ознайомлювали. Вона працювала до 16 січня 2006 року включно, після чого очікувала отримання трудової книжки та належних розрахункових сум. 27 лютого 2006 року вона разом з директором ДФ ТОВ „Мяском” [PERSON] звернулася до директора ТОВ „Мяском” [PERSON] з питанням про виплату заборгованості по заробітній платі за грудень 2005 року і відпрацьованих 16 днів січня 2006 року та оформлення документів для звільнення. Але з наказом про ліквідацію філії її не ознайомили, лише запропонували подати заяву про звільнення за власним бажанням. З такою пропозицією вона не погодилася, у зв”язку з чим до теперішнього часу трудову книжку, наказ про звільнення їй не видали, заборгованість по заробітній платі і всі належні суми не отримала. Вважає, що керівництво відповідача своїми діями порушило вимоги діючого законодавства України, а саме ст. ст. 47, 48, 116, 117 КЗпП України. Все це призвело до моральних страждань, що спричинило можливості реалізації її звичок, побажань, погіршення відносин людьми навколо неї. За таких обставин, позивач просив зобов”язати відповідача звільнити її з посади старшого бухгалтера ДФ ТОВ „Мяском” за ч. 1 ст. 41 КЗпП України; зобов”язати видати трудову книжку з відповідним записом та стягнути на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 1073 грн.; компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 630 грн. 23 коп.; середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 3 525 грн. 67 коп.; матеріальну шкоду в розмірі 287 грн. 93 коп. сплачених нею процентів за кредитним договором; компенсацію заробітної плати з грудня 2005 року на день фактичного розрахунку, розмір якої на 1 червня 2006 року складає 24 грн. 93 коп.; вихідну допомогу у розмірі трьох середніх заробітних плат 2100 грн.; моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. 24 травня 2007 року позивач уточнила позовні вимоги та просила зобов”язати ТОВ „Мяском” звільнити її з посади старшого бухгалтера ДФ ТОВ „Мяском” за ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 16 січня 2006 року та видати трудову книжку з відповідним записом; стягнути на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 1073 грн. 33 коп.; середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 1 грудня 2005 року по день його працевлаштування 2 жовтня 2006 року в розмірі 5973 грн. 33 коп.; компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 772,39 грн.; суму компенсацію заробітної плати з грудня 2005 року на день фактичного розрахунку, розмір якої на 4 травня 2007 року складає 56 грн. 61 коп.; вихідну допомогу у розмірі трьох середніх заробітних плат - 2 100 грн.; моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.; майнову шкоду в розмірі сплачених процентів за кредитним договором, укладеному з КБ "Приватбанк" в розмірі 767 грн. 92 коп.; витрати на правовому допомогу в розмірі 100 грн.; витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 30 грн. 25 лютого 2008 року позивач повторно уточнила позовні вимоги та просила наказ № 1-к (ДФ) від 3 січня 2006 року, виданий ТОВ „Мяском” про її звільнення у зв”язку з ліквідацією підприємства визнати незаконним; визнати факт її звільнення починаючи з 1 жовтня 2006 року та зобов”язати ТОВ „Мяском” внести до трудової книжки відповідний запис про її звільнення з наступних підстав. Згідно наказу № 1-к (ДФ) від 3 січня 2006 року вона звільнена з посади бухгалтера у зв”язку з ліквідацією підприємства. Але вважає, що даний наказ є незаконним, оскільки виданий на півтора місяці раніш за заяву про її звільнення, яка була подана нею 27 лютого 2006 року. Оскільки у зв”язку з ліквідацією підприємства вона не мала можливості працевлаштуватись, вона не бажає, щоб порушення трудового законодавства з боку відповідача порушували її права, в тому числі право на безперервний стаж роботи. За таких обставин вважає, що у наказі про її звільнення від 3 січня 2006 року має бути вказана дата звільнення 1 жовтня 2006 року. В судовому засіданні позивач, представник позивача [PERSON] позовну заяву підтримали на підставі обставин, викладених у позовній заяві та просили задовольнити в повному обсязі. Вважали виданий наказ ТОВ „Мяском” від 3 січня 2006 року про звільнення [PERSON] у зв”язку з ліквідацією підприємства незаконним, оскільки виданий на півтора місяці раніш за заяву про звільнення від 27 лютого 2007 року та своєчасно не доведений. Відповідач порушив законодавство України про працю, які зобов”язують у разі звільнення видачу працівникові копії наказу про звільнення та трудової книжку, надання розрахунку належних до виплати сум. Оскільки вона мала можливість працевлаштуватись лише 2 жовтня 2006 року, просила стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 січня 2006 року по 1 жовтня 2006 року, тобто по день її працевлаштування до ТОВ „Комтех ЛТД” на посаді головного бухгалтера, про свідчить дублікат трудової книжки. Представник відповідача ТОВ „Мяском” в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом розміщення оголошення в газеті " Донбасс" (а.с.а.с. 107, 120). У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає судові підстави для застосування положень ст. ст. 169, 224, 225 ЦПК України. Позивач та її представник не заперечували проти такого порядку розгляду справи. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з”явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд невідомі (а.с. а.с. 161,168). Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що ТОВ „Мяском” зареєстровано рішенням виконавчого комітету Куйбишевської районної ради м. Донецька від 23 квітня 2004 року (а.с. 33, 35). Рішенням зборів учасників ТОВ „Мяском” протокол № 1/2005 від 17 січня 2005 року створено відокремлений підрозділ ТОВ „Мяском” - Дніпропетровська філія ТОВ „Мяском” (а.с. 30). Позивач [PERSON] дійсно 2 березня 2005 року була прийнята на роботу до Дніпропетровської філії Товариства з обмеженою відповідальністю "Мяском" на посаду бухгалтера з окладом у розмірі 350 грн. (а.с. 34), а 3 січня 2006 року звільнена з роботи по п.1 ст. 40 КЗпП України, у зв”язку з ліквідацією підприємства (а.с. 106). Але з наказом про звільнення вона не ознайомлена, належним чином оформлена трудова книжка не видана, остаточний розрахунок з нею не проведений. Згідно наказу № № 204-К від 2 жовтня 2006 року позивач [PERSON] прийнята на посаду бухгалтера ТОВ „Комтех ЛТД (а.с. 133). Постановою о/у Куйбишевського РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області від 2 вересня 2006 року в порушенні кримінальної справи за фактом незаконного утримання директором ТОВ „Мяском” [PERSON] трудової книжки [PERSON] відмовлено за п. 2 ст. 6 КПК України, у звя”зку з відсутністю в діях [PERSON] складу злочину (а.с. 257). Зазначені правовідносини регулюються Кодексом законів про працю України. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації підприємства. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально поперджають не пізніш ніж за два місяці. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить довідома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Суд приходить до висновку, що наказ № 1-к (ДФ) від 3 січня 2006 року про звільнення позивача не відповідає вимогам діючого законодавства, оскільки відповідачем порушена процедура вивільнення позивача: письмове попередження про звільнення не було направлено позивачу керівником підприємства, що притиріччть діючому законодавсту. В грудні 2005 року позивач [PERSON] дізналася від директорва ДФ „Мяском” [PERSON] про ліквідацію філії, але з наказом про наступне вивільнення працівників у зв”язку з ліквідацією філії, з наказом про створення ліквідаційної комісії не була ознайомлена та продовжувала працювати до 16 січня 2006 року. Наказ про звільнення від 3 січня 2006 року не був своєчасно доведений позивачу, копія наказу про звільнення з роботи, трудова книжка не отримані, заробітна плата не виплачена, остаточного розрахунку не було проведено, про що свідчать звернення позивача (а.с. 28). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], колишній керівник філії підтвердив, що 16 грудня 2005 року він дізнався в усній формі від керівника ТОВ „Мяском” (м. Донецьк) [PERSON] про прийняте рішення учасників юридичної особи ТОВ „Мяском” про припинення Дніпропетровської філії, яка фактично працювала до 16 січня 2006 року (а.с. 136). З наказом про про наступне вивільнення працівників у зв”язку з ліквідацією філії та створення ліквідаційної комісії він не знайомився. При цьому зазначив, що позивач [PERSON] дійсно з 2 березня 2005 року до 16 січня 2006 року перебувала з відповідачем в трудових відносинах та виконувала покладені на неї обов”язки бухгалтера філії. Вважав, що станом на теперішній час позивач не звільнена, внаслідок порушення відповідачем порядку вивільнення працівників. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила факт неодноразового порушення відповідачем законодавства про працю. Так, з матеріалів справи вбачається, що на підставі витягу з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, наданого Головним управлінням статистики у Донецькій області, станом на 12 липня 2007 року в реєстрі підприємств значиться Товариство з обмеженою відповідальністю „Мяском” і Дніпропетровська філії Товариства з обмеженою відповідальністю „Мяском” (а.с. 152). Відповідно до ч. 5 ст. 111 Цивільного кодексу України, юридична особа є ліквдованою з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. При вище встановлених обставинах справи, суд вважає, що звільнення позивача [PERSON] було проведено неправильно, без додержання норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, з урахуванням відсутності доказів про зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідації філії. Оскільки на момент видачі наказу від 3 січня 2006 року про звільнення [PERSON] ліквідація ТОВ „Мяском” не відбулась, оскільки до єдиного державного реєстру не внесено запису про його припинення, суд вважає, що виданий відповідачем наказ про звільнення позивача є незаконним та є всі підстави для його скасування. За таких обставин, суд вважає за необхідне зобов”язати відповідача видати наказ про звільнення позивача з 29 вересня 2006 року, тобто з дня працевлаштування на посаді головного бухгалтера ТОВ „Комтех ЛТД” згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв”язку з ліквідацією підприємства, видати позивачу трудову книжку з відповідним записом. На підставі ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника він зобов”язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Відповідно до зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено, що заробітна плата за грудень 2005 року та 16 днів січня 2006 року позивачу не була виплачена. Письмовий розрахунок про нараховані суми, належні до виплати при звільненні, позивач не отримувала. Так, із матеріалів справи вбачається, що станом на 10 січня 2006 року позивач дійсно працювала у відповідача на посаді бухгалтера з заробітною платою за грудень місяць 2005 року в розмірі 700 грн. (а.с. 35). За таких обставин, суд вважає, що належить до виплати за грудень 2005 року - сума заборгованості 700 грн., за 16 днів січня 2006 року - сума заборгованості 373 грн. 33 коп., а всього 1073 грн. 33 коп., яка повинна бути стягнута з відповідача на користь позивача. Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Так, з матеріалів справи вбачається що, позивач була звільнена з посади бухгалтера ТОВ „Мяском” 3 січня 2006 року та згідно наказу № 204-К від 2 жовтня 2006 року прийнята на посаду бухгалтера ТОВ „Комтех ЛТД”, що підтверджується копією дублікату трудової книжки позивача (а.с. 133). В день звільнення відповідач не виплатив позивачці нараховану та належну їй заробітну плату. До теперішнього часу сума заборгованості перед позивачем складає 1073 грн. 33 коп. Термін невиплати заробітної плати з дня звільнення по день працевлаштування складає 8 місяців і 15 днів, а саме з 16 січня 2006 року по 29 вересня 2006 року. Виходячи з розрахунку середньої заробітної плати в розмірі 700 грн., тому необхідно: за 15 днів січня 2006 року - 350 грн., за лютий 2006 року - 700 грн., за березень 2006 року - 700 грн., за квітень 2006 року - 700 грн., за травень 2007 року - 700 грн., за червень 2006 року - 700 грн., за липень 2006 року - 700 грн., за серпень 2006 року - 700 грн., за вересень 2007 року - 700 грн., а всього 5950 грн. Ця сума повинна бути стягнута з відповідача на користь позивача, за невиплату з вини відповідача належних звільненому працівникові сум у строки встановлені ст. 116 КЗпП. Оскільки позивач не отримала компенсацію за невикористані дні відпустки за період з 2 березня 2005 року до 2 жовтня 2006 року, тобто за 19 місяців, сума заборгованості перед позивачем складає виходячи з розміру заробітку за 6 місяців позивача, а саме: за липень 2005 року - 470 грн., за серпень 2005 року - 470 грн., за вересень 2005 року - 700 грн., за жовтень 2005 року - 700 грн., за листопад 2005 року - 700 грн., за грудень 2005 року - 700 грн. Загальний розмір заробітку за вказаний період (184 дні) складає 3 740 грн.: 184 х 38 дн. (кількість днів належних до відпустки) = 772 грн. 39 коп. На підставі ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 1 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, не менше тримісячного середнього заробітку. При вище встановлених обставинах справи, а саме встановлених судом порушень відповідачем процедури звільнення позивача, позовні вимоги щодо стягнення вихідної допомоги підлягають задоволенню в розмірі трьох середніх заробітних плат, а саме: 700 грн. х 3 місяці = 2100 грн. На підставі п. 22 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці”, у справах, пов”язаних з вирішенням спорів про компенсацію працівникам втрати її частини у зв”язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст. 34 Закону і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв”язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року за № 1427: зі змінами від 23 квітня 1999 року за № 692. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплат» № 2050-ІІІ від 19.10.2000 року, індексації та компенсації підлягають грошові доходи громадян, одержанні ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру. Згідно з Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв”язку з порушенням термінів її виплати” від 20 грудня 1997 року за № 1427: зі змінами від 23 квітня 1999 року за № 692,компенсація провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Станом на 4 травня 2007 року сума компенсації складає 56 грн. 51 коп. Оскільки суд не може вийти за межі позовних вимог, то позов повинен бути задоволений в межах заявлених вимог. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В судовому засіданні встановлено, що у зв'язку з невиплатою заробітної плати своєчасно, позивачка втратила спокій та нормальні життєві зв'язки, був порушений її звичайний уклад та ритм життя, вона була позбавлена можливості працювати та вимушена була принижуватися та займати гроші, вона не могла купувати лікарняні засоби на лікування, у зв'язку з погіршенням стану здоров”я. З урахуванням того, що у позивача був порушений звичний уклад життя, з урахуванням незаконного звільнення, тривалості невиплати заробітної плати та належних грошових сум, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 500 грн. Що стосується заявлених вимог про визнання факту звільнення, то вони не підлягають задоволенню, оскільки діючим законодавством не передбачено встановлення вищезазначеного факту. Згідно п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року за № 9 (зі змінами, внесеним постановами від 1 квітня 1994 рок № 4, від 26 жовтня 1995 року № 18 та від 25 травня 1998 року № 15, у випадку коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, суд визнає звільнення неправильним та зобов”язує ліквідаційну комісію або власника виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу. Одночасно суд визнає працівника звільненим за п.1 ст. 40 КЗпП України, у зв”язку з ліквідацією підприємства. Що стосується позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди, то вони не підлягають задоволенню з наступних підстав. Позивач зазначає, що з вини відповідача, вона не мала можливості сплачувати проценти і платежі за кредитним договором, укладеним з АТ „Кредит Банк”, внаслідок чого вимушена була укласти кредитній договір з КБ „ПриватБанк” для сплати процентів і платежів за попереднім кредитним договором. На підставі викладеного просить стягнути суму виплачених процентів за другим кредитним договором, розмір якої згідно клієнтської виписку банку складає 767 грн. 92 коп. (а.с. 103). Враховуючи зазначене, суд вважає, що вимоги позивача є необгрунтованими, надуманим, які протирічять діючому законодавству. Чинне законодавство про працю не передбачає відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної працівникові, внаслідок несвоєчасно виплаченої заробітної плати, тому таке відшкодування не можливе. На підставі ст. 84 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати, пов”язані з оплатою правової допомоги адвоката, який приймав участь у справі в сумі 100 грн., що підтверджується відповідною квитанцією (а.с. 102) та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи при подачі апеляційної скарги в розмірі 30 грн. У зв'язку з тим, що позивач в силу ст. 4 Декрету КМУ «Про держане мито» та ст. 81 ЦПК України звільнений від сплати судового збору та оплату витрат ні інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи при зверненні до суду, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави повинно бути стягнено судовий збір по справі в розмірі 157 грн. та на користь Державного підприємства „Інформаційні судові системи” витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 30 грн. Приймаючи до уваги положення наведених вище норм та співвідношуючи їх з встановленими фактами, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Судом роз”яснювались позивачу та представнику позивача положення ст.ст. 10,11,57-60 ЦПК України та наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. Враховуючи викладене,

Outcome: partial