Jurisdiction: civil
Date: 2008-01-27 00:00:00

У липні 2007 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про його виселення без надання іншого житлового приміщення. Свої вимоги обґрунтовують тим, що відповідач [PERSON] (співмешканець колишньої дружини позивача - [PERSON]) самовільно поселився в квартиру позивачів, добровільно виселятися з спірного житла не бажає, чим порушуються їхні права як співвласників квартири та робить неможливим проживання в квартирі. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 жовтня 2007 року в задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON], [PERSON] просять скасувати рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 жовтня 2007 року та ухвалити нове рішення про задоволення їх позовних вимог, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, таким, що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вважає, що суд безпідставно застосував ст.65 ЖК України, оскільки спірна квартира перебуває у спільній частковій власності, а вказана стаття регулює порядок користування житловими приміщеннями в будинках громадського житлового фонду. Крім того, зазначає, що посилання суду на ст.4 Закону України “Про власність” неправомірне, оскільки даний закон втратив чинність, тобто судом застосовано закон, який не підлягає застосуванню. Також, відмовляючи в задоволенні позову, суд керується ст. 116 ЖК України, яка регулює не норми закону, згідно яких відповідач має право на користування спірною квартирою, а вказує підстави виселення. В засіданні апеляційного суду представник позивачів просив апеляційну скаргу задовольнити, відповідач та третя особа [PERSON] просили відмовити в задоволенні скарги, залишити без змін рішення суду 1 інстанції. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відмовляючи в задоволенні позову [PERSON] та [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що оскільки спірна квартира належить позивачам та третій особі на праві спільної часткової власності, то відповідно до ст. 4 Закону України “Про власність” власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном, тому [PERSON] та [PERSON] мали право на вселення відповідача в квартиру. Проте з такими висновками суду погодитись не можна з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном. По справі встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 24 листопада 1998 року квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON], [PERSON] (позивачам по справі) та [PERSON], [PERSON] (третім особам по справі) по ј частці кожному (а.с.7). Домовленості між співвласниками стосовно порядку користування спірним житлом досягнуто не було, не було і виділу частки [PERSON] із спільної часткової власності. Співвласники [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду за захистом свого права власності, а саме права користування житлом, оскільки в квартирі з 2004 року проживає [PERSON], на вселення якого вони згоди не давали. Зареєстрований [PERSON] за іншою адресою в м. Ніжині. Оскільки спірна квартира належить на праві спільної часткової власності як позивачам, так і третім особам по справі, і за твердженням відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON], відповідач заселився в спірну квартиру тільки за згоди [PERSON], з якою він перебуває в зареєстрованому шлюбі з 18.08.2006 року, інші співвласники такої згоди на його вселення в квартиру не давали, то позивачі мають право ставити питання про захист свого права власності, а саме шляхом виселення відповідача з квартири. За таких обставин рішення суду 1 інстанції не можна вважати законним та обґрунтованим, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи та судом невірно застосовано норми матеріального права. На підставі викладеного та

Outcome: approved