Jurisdiction: civil
Date: 2008-01-16 00:00:00

[PERSON]. звернувся до суду з позовом до в/ч А-1479 про виселення з житлового приміщення з наданням іншого рівноцінного житла в м. Чернігові вказуючи на те, що проходячи військову службу у відповідача був забезпечений 3-х кімнатною квартирою за адресою [ADDRESS], але на даний час проживати в даній квартирі потенційно небезпечно, він просив відповідача відселити його в інше місце, але це не дало результатів. Тому просить в судовому порядку зобов'язати відповідача виселити його із займаної квартири з наданням іншого рівноцінного житла в м. Чернігові. Представник відповідача позовні вимоги не визнав у повному обсязі мотивуючи тим, що вони не заперечують проти добровільного виселення позивача з квартири, але примусово виселяти його не будуть, оскільки надання іншого жилого приміщення не входить в компетенцію військової частини. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи із слідуючого. Згідно ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Як вказано в ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 15 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. В судовому засіданні встановлено, що під час проходження позивачем військової служби у в/ч А-1479 він був забезпечений житлом - йому надана 3-х кімнатна квартира в [ADDRESS] що підтверджується ксерокопією талону до ордеру № 23 від 24 травня 1994 року ( а.с.70). Під час проживання в даній квартирі, з дозволу командування в/ч А-1479 позивач разом із своєю сім'єю переселився в [ADDRESS] де був і прописаний і яку на даний час займає, що підтверджується ксерокопією рапорту (а.с.59), копіями форми «А» про реєстрацію і копією його паспорту (а.с.71-73). У ст. 109 ЖК України вказано, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. В ч.3 ст. 110 ЖК вказано, що офіцерів, прапорщиків і мічманів, військовослужбовців надстрокової служби Збройних Сил СРСР і прирівняних до них осіб, звільнених з дійсної військової служби у відставку або в запас, а також осіб, які проживають разом з ними, може бути виселено із займаних ними житлових приміщень у військових містечках з наданням іншого благоустроєного жилого приміщення. Із аналізу ст.ст. 109 і 110 ЖК УРСР вбачається, що ініціатором виселення громадян із жилого приміщення можуть бути тільки власник або балансоутримувач житла. Крім того, із ст.110 ЖК УРСР вбачається, що військовослужбовці і члени їх сімей, які втратили зв'язки з військовою частиною, можуть бути виселені, але не підлягають обов'язковому виселенню із займаного ними житла з наданням їм іншого жилого приміщення. Представник в/ч А-1479 в судовому засіданні заявив, що вони не бажають примусово виселяти позивача і членів його сім'ї , які прописані у спірному жилому приміщенні, але не заперечують проти добровільного виселення позивача із займаного жилого приміщення. Таким чином, в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що його права на проживання у займаному ним житлі нічим не порушені, відсутній сам предмет спору, із займаного ним житла ні власник, ні балансоутримувач житла його не виселяє, тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed