Jurisdiction: civil
Date: 2008-04-08 00:00:00

В апеляційній скарзі відповідач ТОВ „ВЮТбуд” просить скасувати вказане рішення суду першої інстанції та закрити провадження по справі, мотивуючи неправильним застосуванням судом норм матеріального і процесуального права, з таких підстав. В листопаді 2007 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу в сумі 11 000 грн., 1203 грн. інфляційних нарахувань та 3% річних від суми боргу в сумі 163 грн. 32 коп., а всього - 12 366 грн. 32 коп. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він 4 квітня 2007 року відповідно до біржового договору продав відповідачу навантажувач ПЕ-0,8, 1985 року випуску, за 19 000 грн. Директор відповідача видав гарантійний лист від 4 квітня 2007 року, в якому зазначено, що повний розрахунок за договором купівлі-продажу буде вчинено до 31 травня 2007 року. Станом на 22 листопада 2007 року ТОВ „ВЮТбуд” сплатило йому 8 000 грн., борг в сумі 11 000 грн. на виплачений відповідачем. Відповідно до п.4 ст. 692 ЦК України продавець має право за своїм вибором вимагати від покупця оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу, якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар. Відповідно до ст.693 ЦК України покупець повинен оплатити товар в строк, встановлений договором купівлі-продажу. За прострочення виконання грошового зобов”язання боржник відповідно до ст.625 ЦК України повинен сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних з простроченої суми, якщо законом чи договором не встановлений інший розмір процентів. Виходячи з викладеного, позивач просив стягнути на його користь з відповідача вказані суми. Рішенням Ріпкинського районного суду від 8 лютого 2008 року позов задоволено з підстав, викладених в позовній заяві, які підтверджені дослідженими судом доказами: договором купівлі-продажу, гарантійним листом від 4 квітня 2007 року, претензіями на суму 16 000 грн. та 11 000 грн. від 24 липня та 11 листопада 2007 року. Відповідно до ст.ст. 612, 625 ЦК України, крім сплати основного боргу, підлягає стягненню на користь позивача за весь час прострочення індекс інфляції та 3% річних за весь час прострочення від суми боргу, тобто суми 1203 грн. та 163 грн. 32 коп. Представником відповідача не було подано жодних заперечень проти позову. За таких обставин суд задовольнив позов в повному обсязі і стягнув на користь [PERSON] загальну суму 12 366 грн. 32 коп. та в повернення витрат по інформаційно-технічному забезпеченню розгляду справи 30 грн., а всього - 12 396 грн. 32 коп., на користь держави - судовий збір в сумі 123 грн. 66 коп. В апеляційній скарзі відповідач вважає вказане рішення незаконним з таких підстав. Судом були порушені норми процесуального права. Відповідно до п. 8 біржового договору спори в разі неможливості їх вирішення шляхом переговорів підлягають вирішенню третейським судом, тому відповідно до п.1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України ця справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства і суд повинен був закрити по ній провадження. Не відповідають укладеній угоді висновки суду про те, що кошти в сумі 11 000 грн. не отримані позивачем, що підтверджується гарантійним листом без дати та претензіями від 24 липня та 1 листопада 2007 року, оскільки в п.3 договору купівлі-продажу зазначено, що продавець отримав всю суму 19 000 грн. до підписання цього договору. Тому посилання суду на вказаний гарантійний лист та претензії продавця є необґрунтованими. Крім того, факт оплати чи несплати не може підтверджуватися претензіями, ці вимоги повинні бути підтверджені або розпискою, або банківськими документам. Позивач не надав суду доказу про отримання ним 8000 грн., тому єдиним документом, що свідчить про розрахунки між сторонами, є договір, в якому зафіксовано, що гроші продавець отримав до підписання договору. За таких обставин суд неправильно встановив прострочення виконання грошового зобов”язання і безпідставно нарахував інфляційні суми та 3% річних. Обґрунтування рішення суду тим, що заперечення представника відповідача є безпідставними, тому що в його поясненнях була пропозиція щодо укладення мирової угоди, є неправильним. Мирова угода відповідно до ст. 175 ЦПК України є способом вирішення спору, але жодним чином не свідчить про визнання позову відповідачем або про відсутність його заперечень проти позовних вимог. Таким чином, суд не проаналізував належним чином наявні докази, дав їм неправильну оцінку, не дав сторонам можливості подати нові докази, чим порушив норми матеріального і процесуального права, що привело до неправильного вирішення спору. Виходячи з наведеного, апелянт просить скасувати рішення суду і закрити провадження по справі. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково. Рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові з виходом за межі апеляційної скарги відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України, оскільки судом першої інстанції допущено таке порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи. Як вбачається з матеріалів справи, навантажувач ПЕ-0,8, 1985 року випуску, належить на праві власності [PERSON] відповідно до свідоцтва про реєстрацію машини від 14 лютого 2007 року / л.с. 42/. Останній довіреністю від 2 квітня 2007 року, посвідченою нотаріально за реєстр. № 754, уповноважив[PERSON] продати за ціною та на умовах за власним розсудом належний йому вказаний навантажувач, одержувати належні [PERSON] суми від його продажу/ л.с.40/ [PERSON] як при посвідченні договору купівлі-продажу навантажувача, так і в суді першої інстанції діяв як його представник відповідно до вказаної вище довіреності та довіреності від 28 січня 2008 року, реєстр. № 205 /л.с 41/. Вказані обставини свідчать, що позивач [PERSON] був представником продавця [PERSON] і останній є належним позивачем у справі. На вказаний висновок суду не може вплинути неточність змісту біржового договору купівлі-продажу транспортного засобу від 4 квітня 2007 року, де вказано, що позивач [PERSON] діяв від свого імені та від імені [PERSON], оскільки правовстановлюючим документом на навантажувач право власності зареєстровано за [PERSON]. Таким чином, з”ясування питання, хто є належним позивачем у справі, залишилося поза увагою суду і вплинуло на правильність вирішення спору між сторонами. Відповідно до ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Наведені обставини свідчать, що доводи[PERSON] як позивача є необґрунтованими, він є неналежним позивачем, представництво ним інтересів [PERSON] не може бути підставою для ухвалення рішення на його користь. Тому рішення про задоволення позову[PERSON] є незаконним і необґрунтованим. Постановлене судом рішення не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові. Інші доводи апеляційної скарги не спростовують цей висновок апеляційного суду. За таких обставин апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню частково.

Outcome: partial