Jurisdiction: civil
Date: 2008-02-17 00:00:00

В січні 2007 року [PERSON]звернулася до суду із позовною заявою до відповідача Приватного підприємства « [PERSON]» магазин «Продукти», директора ПП « [PERSON]» магазину « Продукти» [PERSON]про стягнення не виплаченої заробітної плати, витребування трудової книжки, відповідальність за затримку розрахунку, відшкодування моральної шкоди. В лютому 2007 року відповідач [PERSON] подав зустрічну позовну заяву до [PERSON]про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спонукання розірвання трудового договору. Ухвалою Індустріального районного суду від 21 січня 2008 року в зв'язку з повторною неявкою в судове засідання [PERSON] її позовна заява залишена без розгляду. В своїй позовній заяві [PERSON]. та його представник в судовому засіданні посилалися на те, що з відповідачкою було укладено трудовий договір відповідно до якого вона зобов'язувалася виконувати роботу продавця роздрібної торгівлі у магазині по [ADDRESS]. Договір було зареєстровано в Центрі зайнятості. Крім того між ним та відповідачкою було укладено договір про повну майнову відповідальність на ввірені їй матеріальні цінності. В грудні 2006 року була проведена перевірка наявності матеріальних коштів - продуктів харчування і виявлено матеріальну шкоду в розмірі 5233 грн. 17 коп. по 26 найменуванням продуктів харчування. Відповідачка запевнила, що внесе вказану суму до каси ПП « [PERSON].» та звільниться з роботи. Однак гроші в касу [PERSON]. не внесла та відмовилася розірвати трудовий договір. Просили зобов'язати [PERSON] відшкодувати матеріальну шкоду в сумі 5233 грн. 17 коп., відшкодувати моральну шкоду в розмірі 500 грн., зобов'язати [PERSON]. з' явитися до Центру зайнятості Індустріального району м. Дніпропетровська для належного оформлення розірвання трудового договору по ст. 40 п.8 КЗпП України. Відповідачка в судовому засіданні, яке відбувалося 13.07.2007 року позовні вимоги не визнала. Суду пояснила, що її звільнення відповідно до п.8 ст.40 КЗпП є незаконним. Не згодна із сумою недостачі, оскільки в кінці кожного робочого дня записувала данні, а на другий день приходив інший продавець і товар не перераховувався при передачі від одного продавця до іншого. Крім того вказала, що не розписувалася в відомостях щодо одержання заробітної плати. Просила в позові відмовити. В судові засідання 29.12.207 року, 21 січня 2008 року та 18.02.2008 року [PERSON]. не з'явилася. Суд, заслухавши представника позивача, відповідачку, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON]працювала продавцем в магазині по [ADDRESS] відповідно до трудового договору № 4006 від 12.11.2004 року укладеним між нею та ПП «[PERSON].» з 12.11.2004 року, з окладом 250 грн. в місяць. Договір зареєстровано в Індустріальному Центрі зайнятості. З 18.11. 2004 року між ПП «[PERSON]» і [PERSON]. був укладений договір про повну матеріальну відповідальність. Згідно з порівняльною відомістю від 06.12.2006 року виявлена недостача товарів в магазині на суму 5233 грн. 17 коп. Суд не може прийняти до уваги твердження відповідачки про те що її вини в недостачі не має, оскільки це спростовується матеріалами справи Відповідно до наказу №6 від 06.12.2006 року [PERSON]. звільнена з 06.12.2006 року за п.8 ст.40 КЗпП України. Згідно до п.5 ч.1 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини, якщо: між працівником і підприємством, установою, організацією укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності. Виходячи із вищевикладеного суд вважає , що позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і підлягають задоволенню. Вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 грн. задоволенню не підлягають, оскільки таке відшкодування не передбачено чинним законодавством. При розгляді справи встановлено, що позивач видав наказ щодо звільнення відповідачки із посади за п.8 ст.40 КЗпП ( вчинення за місцем роботи розкрадання ( в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладання адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу ). Відповідачці було доведено до відому про її звільнення, однак від підпису вона відмовилася, про що складено акт в Індустріальному районному центрі зайнятості 12.12.2006 року. Відповідно до п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 з наступними змінами, судам належить мати на увазі, що відповідно до п.8 ст.40 КЗпП власник або уповноважений ним орган вправі розірвати трудовий договір з підстав вчинення працівником за місцем роботи розкрадання ( в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрало законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладання адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу ( ст. 221 КпАП) незалежно від того, чи застосовувалися до працівника раніше заходи дисциплінарного або громадського стягнення, в робочий чи неробочий час вчинено розкрадання. Відповідно до ст. 148 КЗпП трудовий договір може бути розірвано із зазначених підстав не пізніше одного місяця з дня набрання законної сили вироком суду чи дня прийняття постанови про накладання адміністративного стягнення або заходів громадського впливу за вчинення крадіжки, не враховуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Оскільки позивачем не надано суду вироку суду щодо [PERSON]. чи постанови про адміністративне стягнення, то суд не вбачає законних підстав для задоволення позову в частині зобов'язати [PERSON]. з'явитися до Центру зайнятості Індустріального району м. Дніпропетровська для належного оформлення розірвання трудового договору по ст. 40 п.8 КЗпП України.

Outcome: partial