Jurisdiction: civil
Date: 2008-03-24 00:00:00

У січні 2008 року позивач звернувсь до суду з позовом до відповідачів про виселення з жилого приміщення, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що гуртожиток, розташований за адресою: [ADDRESS]належить на праві власності ВАТ БМФ "Дніпроважбуд". Згідно з ордером [NUMBER] від 16.04.1998 року кімнату [ADDRESS] було надано було надано [PERSON]., як працівникові підприємства „Дніпроважбуд”, яка поселилася туди разом із своїм чоловіком. Відповідачі зареєструвалися у зазначеній кімнаті гуртожитку. Згодом сім'я відповідачів самоправно зайняла ще одну кімнату гуртожитку - кімнату [NUMBER]. Просили виселити відповідачів та їх неповнолітніх дітей із кімнати [NUMBER] гуртожитку, розташованого за адресою: [ADDRESS] м. Дніпропетровську та стягнути з відповідачів судові витрати. Відповідачка у судове засідання з'явилася. Позовні вимоги не визнала. Суду пояснила, що за її думкою, ВАТ БМФ „Дніпроважбуд” є неналежним позивачем, оскільки не є власником житла. Крім того, вона вважає, що їх сім'я зайняла кімнату гуртожитку [NUMBER] після народження другої дочки зі згоди адміністрації підприємства, про що свідчать довідки про склад сім'ї, які надавалися родині щорічно, акт обстеження гуртожитку від 14.09.2006 року та іншим. Також просила застосувати строк позовної давності, тому що позивач знав про проживання відповідачів у другій кімнаті з 23.12.2004 року, тобто з моменту надання довідки про склад сім'ї. Відповідач у судове засіданні не з'явився. Повідомлений належним чином. Причину неявки суду не повідомив. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради у судове засідання не з'явився. Від третьої особи надійшов лист № 244 від 04.02.1008 року з проханням розглядати справу без участі представника. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що будівля гуртожитку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Б. Хмельницького 10 належить на праві власності ВАТ БМФ "Дніпроважбуд", що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Згідно ордеру на жилу площу [NUMBER]від 16.04.1998 року відповідачці, як працівнику підприємства, було надано кімнату[ADDRESS]на склад сім'ї з двох осіб: вона та чоловік - [PERSON]. Згідно карток реєстрації та паспортів відповідачів, вони зареєстровані за адресою: [ADDRESS] з 04 травня 1998 року. У 2002 році після народження другої дитини відповідачі самовільно зайняли кімнату [NUMBER] у гуртожитку [ADDRESS]. Проживання відповідачів та їх неповнолітніх дочок [PERSON], 1999 року народження та [PERSON] , 2002 року народження у кімнатах[NUMBER]та [NUMBER] підтверджуються актами від 14.09.2006 року та 17.01.2008 року. Згідно наказу № 3 від 30.11.2004 року відповідачку було звільнено з посади прибиральниці ДП ЖКК ВАТ БМФ „Дніпроважбуд” у зв'язку із ліквідацією підприємства. На теперішній час ніхто з відповідачів у трудових правовідносинах з позивачем не знаходиться. Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватися гуртожитки. Відповідно до ст. 128 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Суд не може прийняти до уваги твердження відповідачки про те, що адміністрація дала згоду на зайняття ними кімнати [NUMBER] тим, що видавала довідки про склад сім' ї, оскільки відповідачам не видавався ордер на вселення до кімнати [NUMBER] у гуртожитку за адресою: [NUMBER], а надання довідок не є правовою підставою вселення до кімнати гуртожитку. Договору найму кімнати [NUMBER] з відповідачами не укладалося. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачі самоправно зайняли зазначену кімнату. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їх іншого жилого приміщення. Суд не може прийняти до уваги посилання відповідачки на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки звернення до суду із позовом про виселення без наданні іншого жилого приміщення є правом позивача, а не його обов'язком. Тому суд не може застосувати у даному випадку строк позовної давності. На підставі викладеного суд вважає, що позовні вимоги щодо виселення без надання іншого жилого приміщення обґрунтовані і підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів підлягають стягненню солідарно на користь позивача понесені ним судові витрати.

Outcome: approved