Jurisdiction: civil
Date: 2008-02-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про витребування трудової крижки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, мотивуючи свої вимоги тим, що 01.12.2006 року він був прийнятий на роботу до приватного підприємця [PERSON] . В заяві про прийняття на роботу позивачем було вказано, що він бажає працювати на посаді охоронця маслозаводу. Він приступив до роботи і виконував обов»язки охоронця. 08.09.2007 року його було звільнено з посади охоронця за угодою сторін згідно ст. 36 п. 1 КЗпП України. При звільненні з роботи йому не віддали трудову книжку. При неодноразовому звернені вони взагалі відмовлялася від розмов та відповідала, що не знають де знаходиться трудова книжка. Через невидачу трудової книжки з вини відповідача відповідно до ст. 235 КЗпП України просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позивач просить суд витребувати у приватного підприємця [PERSON] трудову книжку, стягнути середній заробіток за час прогулу з вини відповідача. В судовому засіданні позивач підтримав позовну вимогу про витребування середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відмовився від позовної вимоги про витребування трудової книжки, оскільки відповідач видала йому трудову книжку. Додатково пояснив, що ніякої усної домовленості з відповідачем про те, що його приймають на роботу з випробувальним строком не було. При прийнятті його на роботу він надав трудову книжку. Ніяких прогулів у нього не було, на робочому місці не засипав, ніяких попереджень йому не виносили. Ніякої мови про звільнення його з роботи за прогули не було. Його останнім робочим днем було 08.09.2007 року, після чого він написав заяву про звільнення за угодою сторін. Заяву віддав виконавчому директору маслозаводу – [PERSON] . З наказом про звільнення його під розписку не ознайомлювали. Приблизно через сім днів звернувся до [PERSON] . з проханням повернути йому трудову книжку, той сказав, що у нього трудової книжки не має, вона знаходиться у м. Херсон у відповідача. Потім звернувся ще через чотирнадцять днів, [PERSON] . знову відмовив у видачі трудової книжки. Також до [PERSON] . звертались його мати та дружина, скільки разів не знає, але він також не віддав книжку, сказав, що напевне вона у м. Херсоні у власниці. Претензій по заробітній платі не має. Представник відповідача [PERSON] . позов не визнала і пояснила, що відповідач є фізичною особою – підприємцем, використовує найману працю. Книга наказів не ведеться, робітники приймаються на роботу за трудовим договором. Визнає, що позивач був прийнятий на роботу до відповідача 01.12.2006 року, виконував роботу охоронця маслозаводу. Але трудової угоди з позивачем укладено не було. Паспорт позивача взагалі був не потрібен, його взяли як спосіб для забезпечення нормальної роботи позивача (щоб відповідач міг «підстрахуватися»). За усною домовленістю з позивачем прийняли його на роботу з випробуванням, письмово це оформлено ніяким документом не було. Після цього строк випробування продовжували до моменту його звільнення. Позивач був звільнений з роботи 14.08.2006 року за прогул, оскільки з цього дня на роботу не виходив, про що [PERSON] . написав докладну. Крім того, позивач належним чином не виконував своїх обов»язків охоронця, часто збирав біля себе купу дітлахів і розмовляв з ними. Наказу про звільнення не виносили. Трудову книжку позивача надано у судове засідання. Табель робочого часу позивача надати не може. Свідок [PERSON] . пояснила, що є матір»ю позивача. Знає, що син з 01.12.2006 року працював охоронцем на маслозаводі у приватного підприємця [PERSON] . Син не говорив, що прийнятий на роботу з випробуванням. 08.09.2007 року сина примусили написати заяву про звільнення за угодою сторін, але трудову книжку не віддали. Син з дружиною повинен був оформляли субсидію, а тому повідомив мені про те, що відповідач не віддає йому трудову книжку. Через декілька днів після звільнення сина разом з дружиною сина ходили до виконавчого директора маслозаводу [PERSON] ., щоб забрати трудову книжку сина, але той сказав, що трудова книжка напевне у м. Херсоні. За трудовою книжкою сина ходила один раз. Адміністрація роботи повинна була видати сину трудову книжку у день звільнення або направити поштою. Свідок [PERSON] . пояснила, що є дружиною позивача. Чоловік був прийнятий на роботу до приватного підприємця [PERSON] . на посаду охоронця маслозаводу з 01.12.2006 року. Ні про яке випробування при прийомі на роботу чоловік не говорив. 08.09.2007 року він написав заяву про звільнення з роботи за угодою сторін, але трудову книжку йому не повернули. Вона разом з матір»ю чоловіка ходила на маслозавод до [PERSON] ., щоб забрати трудову книжку чоловіка, але той сказав, що трудова книжка напевне у Херсоні. Також вона сама декілька разів підходила до [PERSON] . з проханням повернути трудову книжку чоловіка, але той говорив, що у нього трудової книжки не має. Свідок [PERSON] . пояснила, що працює керуючою на маслозаводі [PERSON] . В кінці 2006 року на прохання її знайомого [PERSON] . позивача було прийнято на роботу на посаду охоронця. Позивач дійсно з 01.12.2006 року працював на посаді охоронця. Трудова угода з відповідачем укладена не була, накази у приватного підприємця [PERSON] . не ведуться. За усною домовленістю з позивачем його було взято на роботу з випробуванням і цей строк постійно продовжували. 14.08.2007 року виконуючий директор [PERSON] ., який за сумісництвом працює і механіком, написав докладну на її ім»я про те, що позивач не виходить на роботу з 14.08.2007 року. Тому позивача було звільнено з роботи, ніяким наказом це не оформлялось. Позивач не виявляв бажання забрати трудову книжку, вона особисто їздила до позивача додому у жовтні та листопаді місяці, щоб повернути трудову книжку, але нікого не було вдома. Виконавчий директор [PERSON] . дійсно повідомляв їй про те, що позивач приходив до нього і просив повернути трудову книжку. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, що беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. ст. 2- 4 КЗпП України законодавство про працю, що складається з Кзпп України та інших актів законодавства України, регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Таким чином, законодавство про працю в обов»язковому порядку регулює і трудові відносини між сторонами. Відповідно до частини 1-3 ст. 24 КЗпП України додержання письмової форми трудового договору є обов»язковим при укладені трудового договору з фізичною особою. При укладені трудового договору громадянин зобов»язаний подати паспорт, трудову книжку. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Відповідно до ст. 24-1 КЗпП України у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній виконавчій службі зайнятості за місцем свого проживання відповідно до п.п. 1-8 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001 року № 260 «Про затвердження Форми трудового договору між працівником і фізичною особою та Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою»(Надалі Положення). Пункт 2 вказаного Положення також зобов»язує фізичну особу-підприємця укладений у письмовій формі трудовий договір з працівником подати на реєстрацію до державної служби зайнятості за місцем свого проживання у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи. Пункт 8 Положення надає фізичній особі – підприємцю після внесення записів про реєстрацію та зняття з реєстрації трудового договору внести записи до трудової книжки працівника про прийняття та звільнення його з роботи. Відповідно до ст. 48 КЗпП України, п.1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціаль6ного захисту населення України від 29.07.1993 року № 58 (Надалі Інструкція), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п»ять днів. До трудової книжки заносяться відомості про роботу працівника. Відповідно до ст.47 КЗпП України, п. 4.1, 4.2 Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов»язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку з внесеним до неї записом про звільнення, а якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган у цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. В порушення вимог ст.ст. 24, 24-1, 47, 48 КЗпП України, п.п. 2, 8 Положення, п. 4.1 Інструкції відповідач не уклав з позивачем трудовий договір, не зареєстрував його у державній службі зайнятості, не вніс записи до трудової книжки позивача про прийняття та звільнення з роботи, не видав позивачеві належно оформлену трудову книжку у день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Суд не бере до уваги заперечення представника відповідача про те, що позивача було взято на роботу з випробуванням, а потім цей строк продовжували до моменту його звільнення, оскільки умова про випробування не підтверджена документально у наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу, як того вимагає ч.1 ст. 26 КЗпП України, також ці обставини спростовуються поясненнями позивача, свідків [PERSON] . та [PERSON] . Крім того, строк випробування при прийнятті на роботу відповідно до ст. 27 КЗпП України не може бути більшим ніж шість місяців, а позивач працював більше і це визнано представником відповідача. Також суд не бере до уваги заперечення представника відповідача про те, що фізична особа-підприємець не заповнює трудові книги, так як це спростовується вимогами законодавства про працю, а саме ст.ст. 47, 48 КЗпП України, п.8 Положення, п.1.1, 2.2, 4.1, 4.2 Інструкції. І хоча трудовий договір укладено не було, але відповідно до частини 4 ст. 24 КЗпП України трудовий договір між сторонами вважається укладеним з моменту фактичного допущення працівника до роботи, тобто з 01.12.2006 року. Крім того, представником відповідача визнано, що позивач у період з 01.12.2006 року до 14.08.2007 року працював у відповідача на посаді охоронця, а тому факт роботи позивача у відповідача за вказаний період не підлягає доказуванню відповідно до ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ч.4 ст. 235 КЗпП України, 4.1 Інструкції у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Відповідач на підтвердження звільнення позивача з роботи 14.08.2007 року надав лише докладну, написану [PERSON] . на ім»я відповідача, у якій зазначено, що [PERSON] . не виходить на роботу з 14.08.2007 року, докладна датована 22.08.2007 року. Вказана докладна не може бути доказом звільнення позивача з роботи 14.08.2007 року, оскільки вона датована лише 22.08.2007 року. Крім того, докладна взагалі не може служити доказом звільнення позивача з роботи, оскільки до рішення власника або уповноваженого ним органу про звільнення працівника з роботи у працівника повинно бути відібране письмове пояснення, рішення про звільнення повинне бути викладене в наказі (розпорядженні) і повідомлене працівнику під розписку, а також записане до трудової книжки працівника відповідно до ст. 48, 147, 149 КЗпП України та п.п. 2.2., 4.1. Інструкції. Тому суд вважає, що відповідачем не надано жодного доказу звільнення позивача з роботи саме 14.08.2007 року, а тому при розрахунку періоду вимушеного прогулу суд враховує дату з 09.09.2007 року, тобто дату з якої позивач вважав себе звільненим і не виходив на роботу, і до моменту повернення представником відповідача трудової книжки, тобто до 28.01.2008 року. Беручи до уваги, що відповідач в порушення ст. 47 КЗпП України, 4.1 Інструкції не видав позивачеві належно оформлену трудову книжку у день звільнення, то відповідно до ч.4 ст. 235 КЗпП України, 4.1 Інструкції відповідач зобов»язаний виплатити позивачеві середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток за час вимушеного прогулу визначається відповідно до п.п. 1-3, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (Надалі Порядок обчислення середньої заробітної плати). Позивачем вірно проведено розрахунок середньоденної заробітної плати, періоду вимушеного прогулу та розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу( 22 грн. 25 коп. х 100 днів = 2225 грн.), а тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 2225 грн. Інших вимог позивач не надав, а тому суд відповідно до ст. 11 ЦПК України розглядає цивільну справу лише в межах позовних вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача в дохід держави підлягають судові витрати у розмірі 81 грн., що складаються із судового збору у розмірі 51 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи у суді у розмірі 30 грн. На підставі ст.ст. 24, 24-1, 26, 27, 47, 48, 147, 149, 235 КЗпП України, п.п. 1.1., 2.2., 4.1., 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціаль6ного захисту населення України від 29.07.1993 року № 58, п.п. 1-3, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», п.п. 1-8 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001 року № 260 «Про затвердження Форми трудового договору між працівником і фізичною особою та Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою»,

Outcome: approved