Jurisdiction: civil
Date: 2008-01-29 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON],[PERSON],[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]., [PERSON], - надалі за текстом - позивачі, звернулися до Ясинуватського міськрайонного суду з позовом до [PERSON], - надалі за текстом - відповідач, про визнання недійсним договору міни земельних ділянок від 25 грудня 2007 року, зареєстрований в Державному реєстрі право чинів під №2605287 від 25 грудня 2007 року, в зв'язку з тим, що: - за Договором змінено цільове призначення земельних ділянок з цільового призначення «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» на - «для ведення садівництва», яке вчинено без дотримання порядку зміни цільового призначення земель, встановленого законодавством України; - вищезазначеною зміною цільового призначення (використання) земельної ділянки порушено заборону на таку зміну, встановлену у Перехідних положеннях Земельного кодексу України; - проведено міну земельних ділянок за вищевказаним договором не однієї земельної ділянки на іншу одну земельну ділянку, а однієї земельної ділянки на декілька земельних ділянок, що також є порушенням Перехідних положеннях Земельного кодексу України; - проведено міну земельних ділянок за вищевказаним договором, які не знаходяться в одному масиві, що є порушенням Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»; - міну земельних ділянок за вищевказаним договором в порушення Земельного кодексу України проведено без урахування переважного права на їх придбання третіми особами. У судовому засіданні представник позивачів [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги, обґрунтовуючи їх наступним. 25 грудня 2007 року між позивачами та відповідачем укладено Договір міни земельних ділянок за реєстром №1489, номер правочину за даними в Державному реєстрі правочинів №2605287 від 25 грудня 2007 року (далі - Договір), де позивачі виступали як Сторона 1, а відповідачка - як Сторона 2. Згідно з пунктом 1.1 даного Договору Сторони на умовах, визначених цим Договором, здійснюють міну земельних ділянок, що розташовані на території Спартаківської сільської ради, Ясинуватського району, Донецької області (надалі за текстом - земельні ділянки - 1-18), які належать Стороні 1, на земельну ділянку, розташовану на території Новоторецької сільської ради, Добропільського району, Донецької області (надалі за текстом - земельна ділянка - 19), яка належить Стороні 2. Відповідно до пункту 1.5. зазначеного Договору, Сторона 1, тобто позивачі, передає у власність Стороні 2, тобто відповідачеві, земельні ділянки - 1-18, що є предметом цього Договору, для їх подальшого використання, відповідно до положень земельного законодавства України, для ведення садівництва, визначеного на підставі документації із землеустрою, розробленої та оформленої у встановленому законодавством порядку та посвідченого Державним актом на право власності на земельну ділянку. Позивачі стверджують, що відповідно до вищевказаного пункту 1.5. Договору змінено цільове призначення земельних ділянок - 1-18 з «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» на цільове призначення «для ведення садівництва». Така зміна цільового призначення земельних ділянок - 1-18, на думку позивачів, відбулася з порушенням частини 3 ст. 20, абзацу “б” частини 1 пункту 15 Перехідних положень Земельного кодексу України, Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №502 від 11 квітня 2002 року, (надалі за текстом - Порядок зміни цільового призначення земель), що відповідно до пункту “б” ст. 21 Земельного кодексу України є підставою для визнання недійсним такої угоди щодо цих земельних ділянок. При цьому, позивачі наполягають на тому, що проведено міну земельних ділянок за вищевказаним договором не однієї земельної ділянки на іншу одну земельну ділянку, як того вимагає Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» №899 від 5 червня 2003 року (надалі за текстом - Закон №899), а однієї земельної ділянки на декілька земельних ділянок, що також є порушенням як вищевказаного Закону, так і абзацу “б” частини 1 пункту 15 Перехідних положень Земельного кодексу України, відповідно до яких до 1 січня 2008 року не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб. Також частиною1 ст.14 Закону №899 від 5 червня 2003 року передбачено, що у разі якщо власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому земельну ділянку самостійно, він може обміняти її на іншу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву. Тобто, на думку позивачів, виключенням з вищевказаного мораторію на відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення може бути лише обмін однієї земельної ділянки на іншу одну земельну ділянку. Також позивачі вказують і на те, що проведено міну земельних ділянок за вищевказаним договором, які не знаходяться в одному масиві, що є порушенням частини 1 ст.14 Закону №889 від 05 червня 2003 року, відповідно до якої встановлено єдине правило обміну земельних ділянок товарного сільськогосподарського виробництва, а саме: однієї земельної ділянки із середини масиву на іншу земельну ділянку на краю цього або іншого масивів. При цьому, позивачі наводять відомості з вищевказаного оскаржуваного Договору щодо того, що відповідно до пункту 1.2. оскаржуваного Договору місце знаходження Земельних ділянок - 1-18 є Спартаківська сільрада Ясинуватського району, Донецької області, а Земельної ділянки - 19 - територія Новоторецької сільської ради, Добропільського району, Донецької області, тобто, за думкою позивачів, явно вбачається, що проведено міну земельних ділянок за відсутності вищевказаної умови. Крім цього, в обґрунтування своїх позовних вимог Позивачі послалися на те, що Договір укладено з порушенням частини 2 ст.130 Земельного кодексу України, відповідно до якої, переважне право купівлі земельних ділянок сільськогосподарського призначення мають громадяни України, які постійно проживають на території відповідної місцевої ради, де здійснюється продаж земельної ділянки, а також відповідні органи місцевого самоврядування. Тобто, як вважають позивачі, за вищевказаною нормою Земельного кодексу України цей договір може визнати недійсним будь-хто із перелічених у частині 2 ст.130 ЗК України суб'єктів в будь-який момент, а тому це є порушенням закону, що тягне за собою визнання оскаржуваного Договору недійсним. Враховуючи вищевикладене та на підставі частин 1, 2, 4 ст. 41 Конституції України, статей 20, 21, частини 2 ст.130, ст.210, пункту 15 Перехідних положень Земельного кодексу України, пунктів 1-8, 12 «Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №502 від 11 квітня 2002 року, частини 1 ст.14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» №899 від 5 червня 2003 року, ст.ст.16, 215 Цивільного кодексу України, позивачі просять суд визнати оскаржуваний Договір недійсним. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його незаконність, оскільки нею за Договором не було допущено жодних порушень діючого законодавства України. Посилаючись на незаконність позовних вимог, у судовому засіданні не визнав позов також і представник відповідачки - [PERSON]. Свої заперечення проти позову відповідачка та її представник обґрунтовували наступним. Відповідно до вищевказаного пункту 1.5. Договору, змінюється не цільове призначення (землі сільськогосподарського призначення), а цільове використання (з «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» на «для ведення садівництва») Земельних Ділянок - 1-18. На підставі аналізу положень Земельного кодексу України (ст.19, ч.3 ст.20, ч.3 ст.22, ст.116, ч.1 ст.121, ст.130 ЗК), можна стверджувати, що терміни «цільове призначення» і «цільове використання» не є тотожними. В межах категорії земель за основним цільовим призначенням «землі сільськогосподарського призначення», в залежності від того, як і ким будуть використовуватися конкретні земельні ділянки, і відповідно до ч.3 ст.22 Земельного кодексу України, існують такі види цільового використання земельних ділянок як: для ведення особистого селянського господарства, для ведення садівництва, для ведення городництва, для сінокосіння та випасання худоби, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, для ведення підсобного сільського господарства та інші. Тобто, на думку відповідача, за Договором змінюється цільове використання земельних ділянок - 1-18 в межах одного і того ж самого їх цільового призначення (землі сільськогосподарського призначення), а отже вищезазначена зміна цільового використання не є порушенням ст.20 Земельного кодексу України, так як Порядок зміни цільового призначення земель встановлює процедуру зміни цільового призначення земельних ділянок, а не їх цільового використання, а для зміни останнього застосування Порядку зміни цільового призначення законом не вимагається. Відповідач вказує, що законодавство України прямо не передбачає процедуру зміни цільового використання земельних ділянок, але зміна за Договором цільового використання Земельних Ділянок - 1-18 з «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» на «для ведення садівництва» є законною з огляду на наступне. Зміна цільового використання відбувається за Договором, а відповідно до положень ч.2 ст.131 Земельного кодексу України укладення угод міни регулюється Цивільним кодексом України з урахуванням вимог цього кодексу. Правове регулювання договорів міни встановлене ст. ст. 715, 716 Цивільного кодексу України, ст. 132 Земельного кодексу України. При цьому, Цивільний кодекс України також не містить положень про зміну цільового використання земельних ділянок за договорами міни останніх, проте відповідно до ч.2 ст.6 ЦК України, сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, а відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідач вважає, що у пункті “а” частини 3 ст.22 Земельного кодексу України визначено, що землі сільськогосподарського призначення можуть передаватися у власність громадян, зокрема, для такого виду використання як “для ведення садівництва”. Тобто, на підставі вищезазначених положень ст.22 Земельного кодексу України, можна стверджувати, що Земельні Ділянки - 1-18 з цільовим використанням “для ведення товарного сільськогосподарського виробництва” могли бути і були передані відповідачу, який набув їх у власність для ведення садівництва, а отже відбулася не заборонена законом зміна цільового використання даних Земельних Ділянок. При цьому, відповідач вважає, що Договором міни не порушена заборона зміни цільового використання земельних ділянок, які перебувають у власності громадян для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка встановлена до 1 січня 2008 року пунктом 15 Перехідних положень Земельного кодексу України, з огляду на наступне. Відповідно до абзацу “б” частини 1 пункту 15 Перехідних положень Земельного кодексу України, до 1 січня 2008 року не допускається купівля продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, крім обміну земельної ділянки на іншу, відповідно до закону. Виходячи з цього, обмін (міна) земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до Цивільного кодексу України, є винятком із заборони відчуження земельних ділянок, так само як і винятком із заборони зміни цільового використання, зазначених в даному пункті земельних ділянок. Таким чином, відповідач вважає, що зміна цільового використання земельних ділянок - 1-18 за Договором міни підпадає під вищезазначений виняток, встановлений в самому абзаці “б” частини 1 пункту 15 Перехідних положень Земельного кодексу України, а отже не порушує закон, а тому, у відповідності до статей 202, 328, 334, 715 Цивільного кодексу України у сторін Договору міни земельними ділянками має виникнути право власності на останні. Відповідно до статей 125, 126 Земельного кодексу України, право власності позивачів на земельну ділянку - 19, а відповідача на Земельні Ділянки - 1-18, виникає після одержання ними Державних актів на право власності на земельні ділянки та їх державної реєстрації. Щодо доводів позивачів відносно того, що проведено міну за вищевказаним договором не однієї земельної ділянки на іншу одну земельну ділянку, а однієї земельної ділянки на декілька земельних ділянок, то відповідач вважає, що діюче законодавство України, яким регулюється порядок вчинення договорів міни земельних ділянок (ст.ст.131, 132 ЗК України, ст.ст.715, 716 ЦК України) ніде не передбачає обов'язку у сторін обмінюватися однією земельною ділянкою тільки на одну земельну ділянку, а тому відповідно до абзацу 1 частини 3 ст.6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Відповідач вважає також, що виключенням є лише абзац 2 частини 1 ст.6 ЦК України, відповідно до якого сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами, а тому, через відсутність встановленої законодавчо норми про те, що не можна обмінювати одну земельну ділянку на декілька земельних ділянок, - це питання сторони у відповідному договорі можуть владнати на свій розсуд. Що стосується доводів позивачів щодо проведення міни земельними ділянками за вищевказаним договором, які не знаходяться в одному масиві, що є порушенням ч.1 ст.14 Закону №889 від 5 червня 2003 року, відповідно до якої встановлено єдине правило обміну земельними ділянками товарного сільськогосподарського виробництва, а саме: однієї земельної ділянки із середини масиву на іншу земельну ділянку на краю цього або іншого масивів, то відповідач обґрунтовує свою позицію наступним. У абзаці “б” частини 1 пункту 15 «Перехідних положень» ЗК України передбачений «обмін земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону», який стосується усіх земельних ділянок, що містяться у цьому абзаці, а ст.14 Закону №889 від 5 червня 2003 року регулює обмін земельними ділянками тільки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та лише у випадку наявності конкретних умов, передбачених ст. ст. 4, 14 даного Закону. Тобто, Закон №889 від 5 червня 2003 року передбачає порядок здійснення лише одного з можливих видів «обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону», і навіть ч.2 ст.14 цього Закону зазначає, що обмін земельними ділянками здійснюється за згодою їх власників відповідно до закону та посвідчується нотаріально. Відповідач вважає, що таким «законом», є ЗК України, який у ст.131 відсилає до ЦК України, відповідно до якого здійснюється укладення, зокрема, міна (обмін) земельними ділянками. При цьому, згідно з положеннями пункту 3 Прикінцевих положень ЗК України, закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Кодексом, діють у частині, що не суперечить цьому Кодексу, тобто відповідні положення ЦК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, щодо договорів міни земельними ділянками мають вищу силу ніж відповідні положення Закону №889 від 5 червня 2003 року. Таким чином, відповідач вважає, що обмін земельними ділянками (земельною ділянкою - 19 та земельними ділянками - 1-18), передбачений у підпункті «б» частини 1 пункту 15 «Перехідних положень» ЗК України здійснюється відповідно до закону, який містить загальне правове регулювання договорів обміну (міни), і яким є ЦК України. Щодо посилань позивача на те, що обмін земельними ділянками за вищевказаним договором проведено в порушення частини 2 ст.130 Земельного кодексу України, відповідно до якої переважне право купівлі земельних ділянок сільськогосподарського призначення мають громадяни України, які постійно проживають на території відповідної місцевої ради, де здійснюється продаж земельної ділянки, а також відповідні органи місцевого самоврядування, то відповідач зазначає, що відповідні положення ч.2 ст.130 ЗК України могли б бути застосовані тільки у випадку, коли був би укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки та за умов, що законодавцем був би розроблений відповідний порядок реалізації цього переважного права, так як станом на теперішній час такого законодавчо встановленого порядку не існує. При цьому, на думку відповідача, на відміну від договору купівлі-продажу, за договором міни проводиться обмін товарів (нерухомих речей), які мають індивідуально визнані ознаки, які не можна повторити, а тому взагалі до цих відносин не можна застосовувати переважне право. Враховуючи вищевикладене, відповідач просить суд у задоволенні позову відмовити. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши подані учасниками процесу докази в їх сукупності, перевіривши їх належність та допустимість, вислухавши пояснення сторін, з'ясувавши всі фактичні обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. 25 грудня 2007 року між позивачами та відповідачкою укладено Договір міни земельних ділянок за реєстром №1489, номер правочину за даними в Державному реєстрі правочинів 2605287 (далі - Договір). Згідно з пунктом 1.1 даного Договору сторони на умовах, визначених цим Договором, здійснили міну земельних ділянок, що розташовані на території Спартаківської сільської ради, Ясинуватського району, Донецької області (земельні ділянки - 1-18), які належать позивачам, та на території Новоторецької сільської ради, Добропільського району, Донецької області (земельна ділянка - 19), яка належить відповідачу. Відповідно до пункту 1.5. зазначеного Договору позивачі передали у власність відповідачеві земельні ділянки - 1-18 із призначенням “для ведення товарного сільськогосподарського виробництва”, що є предметом цього Договору, для їх подальшого використання, відповідно до положень земельного законодавства України, “для ведення садівництва”, визначеного на підставі документації із землеустрою, розробленої та оформленої у встановленому законодавством порядку та посвідченого Державним актом на право власності на земельну ділянку. Проаналізувавши застосування понять «використання» і «призначення», які вживаються у Земельному кодексі України по відношенню до земель та земельних ділянок, суд дійшов наступного висновку. Перелік категорій земель за основним цільовим призначенням міститься у ст.19 Земельного кодексу України. Законодавство також визначає, які землі віднесені до тієї чи іншої категорії, і як вони можуть використовуватися, наприклад, - Глава 5 Земельного кодексу України - “Землі сільськогосподарського призначення”. В межах однієї категорії земель за основним цільовим призначенням, конкретні земельні ділянки можуть використовуватися для різних потреб. Можливі, але не вичерпні, види використання земель сільськогосподарського призначення перераховані у відповідних пунктах частини 3 ст.22, частини 6 ст.118 Земельного кодексу України. Відповідно до підпунктів 2.1, 2.2 пункту 2 «Українського класифікатора цільового використання землі», затвердженого листом Держкомзему від 24 квітня 1998 року №14-1-7/1205, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, ведення садівництва - це можливі види цільового використання земельних ділянок в межах такої (за основним цільовим призначенням) категорії земель, як сільськогосподарські землі. Висновок про те, що в межах цільового призначення земельної ділянки існують різні види її цільового використання, випливає з аналізу положень Земельного кодексу України (ч.3 ст.22, ч.3 ст.35, ч.4 ст.116, ч.6 ст.118, ст.121, ч.1 ст.131 ЗК України). Те, що в межах категорії земель за їх цільовим призначенням існують різні види використання конкретних земельних ділянок підтверджується також встановленим у Наказі Державного комітету статистики України від 5 листопада 1998 року №377 “Про затвердження форм державної статистичної звітності з земельних ресурсів” та Інструкції з заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку земель (форми №№ 6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем), розмежуванням останніх за різними видами економічної діяльності, що здійснюється на даних земельних ділянках. Враховуючи все вищевикладене, суд вважає, що зміна цільового використання земельних ділянок можлива. Відповідно до пункту 1.5 вищевказаного Договору міни земельних ділянок, відбувається зміна цільового використання земельних ділянок - 1-18, характеристики яких наведені у підпунктах 1.2.1 - 1.2.18 пункту 1.2 зазначеного Договору, з цільового використання «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» на цільове використання «для ведення садівництва». Правове регулювання даного Договору міститься у параграфі 6 Глави 54 Цивільного кодексу України, з урахуванням особливостей, встановлених Земельним кодексом України, так як таке пряме посилання міститься у частині 2 ст.131 ЗК України, який відповідно до пункту 3 своїх Прикінцевих положень має пріоритет над іншими нормативними актами, які йому суперечать в тій чи іншій частині. Відповідно до ч.2 ст.6 ЦК України, сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, не врегульовані цими актами. Згідно частині 1 ст.627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Пункт а) частини 3 ст.22 ЗК України передбачає, що землі сільськогосподарського призначення можуть передаватися у власність громадян зокрема для такого виду цільового використання як - “ведення садівництва”. Цільовим призначенням земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва є «землі сільськогосподарського призначення», а цільовим використанням даної земельної ділянки «земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва». Цільовим призначенням земельної ділянки для ведення садівництва є «землі сільськогосподарського призначення», а цільовим використанням даної земельної ділянки «земельна ділянка для ведення садівництва». Земельні ділянки - 1-18, зазначені у пункті 1.5. Договору, характеристики яких містяться у підпунктах 1.2.1-1.2.18 пункту 1.2 Договору міни земельних ділянок від 25 грудня 2007 року, були у відповідності до законодавства України передані позивачами відповідачу і набуті відповідачем у власність зі зміненим цільовим використанням. Зміну цільового використання земельних ділянок - 1-18 з «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» на «для ведення садівництва» не потрібно здійснювати відповідно до ч.3 ст.20 ЗК України і «Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №502 від 11 квітня 2002 року, так як не відбувається зміна цільового призначення земельних ділянок - 1-18, яке залишається таким самим - землі сільськогосподарського призначення. Отже, при зміні цільового використання земельних ділянок - 1-18 за Договором міни земельних ділянок від 25 грудня 2007 року, не був порушений порядок зміни цільового призначення вищезазначених земельних ділянок, так як зміни цільового призначення не відбулось. Абзацом б) частини 1 пункту 15 Перехідних положень Земельного кодексу України встановлена заборона на зміну цільового використання земельних ділянок, які перебувають у власності громадян для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Зміна цільового використання земельних ділянок - 1-18 відбулася за Договором міни земельних ділянок від 25 грудня 2007 року, зареєстрованим в Державному реєстрі правочинів за №2605287. Відповідно до абзацу б) частини 1 пункту 15 Перехідних положень Земельного кодексу України допускається укладення договору обміну земельних ділянок відповідно до закону. Закон, який регулює обмін (міну) земельних ділянок - це Цивільний кодекс України. Договір обміну (міни) земельними ділянками відповідно до ст.ст.715, 718 Цивільного кодексу України є договором, за яким відбувається відчуження земельних ділянок. Відповідно до абзацу б) частини 1 пункту 15 Перехідних положень Земельного кодексу України, відчуження земельних ділянок, як і зміна цільового використання земельних ділянок, які перебувають у власності громадян для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, - не допускається до 1 січня 2008 року, окрім обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до Цивільного кодексу України. Обмін (міна) земельних ділянок є законодавчо встановленим винятком абзацу б) частини 1 пункту 15 Перехідних положень Земельного кодексу України, із заборони, встановленої у цьому ж абзаці. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що зміна цільового використання земельних ділянок - 1-18 за Договором міни земельних ділянок від 25 грудня 2007 року, здійснена без порушень пункту 15 Перехідних положень Земельного кодексу України і договір міни земельних ділянок відповідає загальним вимогам, додержання яких, відповідно до ст.203 Цивільного кодексу України, є необхідним для чинності правочину. Діюче законодавство України, яким регулюється порядок вчинення договорів міни земельних ділянок (ст.ст.131, 132 ЗК України, ст.ст.715, 716 ЦК України) ніде не передбачає обов'язку у сторін обмінюватися однією земельною ділянкою тільки на одну земельну ділянку, а тому відповідно до абзацу 1 частини 3 ст.6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Виключенням є лише абзац 2 ч.1 ст.6 ЦК України, відповідно до якої сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. На підставі викладеного, суд вважає, що відсутність законодавчо встановленої норми про те, що не можна обмінювати одну земельну ділянку на декілька земельних ділянок, надає можливість сторонам у відповідному договорі вирішити це питання на свій розсуд, умови договору щодо обміну однієї земельної ділянки на декілька земельних ділянок є такими, що не суперечать діючому законодавству України. Абзацом б) частини 1 пункту 15 Перехідних положень ЗК України, передбачений «обмін земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону», який стосується усіх земельних ділянок, що містяться у цьому абзаці, а ст.14 Закону №889 від 5 червня 2003 року регулюється обмін земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва лише у випадку наявності конкретних умов, передбачених ст.ст.4, 14 даного Закону. Тобто, Закон №889 передбачає порядок здійснення лише одного з можливих видів «обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону». Частина 2 ст. 14 цього Закону зазначає, що обмін земельними ділянками здійснюється за згодою їх власників відповідно до закону та посвідчується нотаріально. Таким законом є Земельний Кодекс України, стаття 131 якого відсилає до ЦК України, відповідно до якого і здійснюється укладення, зокрема, міни (обміну) земельних ділянок. При цьому, відповідно до положень пункту 3 Прикінцевих положень ЗК України, закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Кодексом, діють у частині, що не суперечить цьому Кодексу, тобто відповідні положення ЦК України щодо договорів міни земельними ділянками мають вищу силу ніж відповідні положення Закону №889 від 5 червня 2003 року, так як на перші є посилання Земельного кодексу України. Таким чином, на відносини обміну земельних ділянок поширюються загальні положення параграфу 6 глави 54 ЦК України, а тому із вищезазначеного випливає, що обмін земельними ділянками (земельними ділянками - 1-18 та земельною ділянкою - 19), передбачений у абзаці б) частини 1 пункту 15 «Перехідних положень» ЗК України, здійснюється відповідно до закону, який містить загальне правове регулювання договорів обміну (міни), і яким є ЦК України. Відповідні положення частини 2 ст.130 ЗК України могли б бути застосовані тільки у випадку, коли був би укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки та за умов, що законодавцем був би розроблений відповідний порядок реалізації цього переважного права, так як станом на теперішній час такого законодавчо встановленого порядку не існує. При цьому, на відміну від договору купівлі-продажу за договором міни проводиться обмін товарів (нерухомих речей), які мають індивідуально визнані ознаки, які не можна повторити, а тому взагалі до цих відносин не можна застосовувати переважне право. Договір міни земельних ділянок від 25 грудня 2007 року укладений у належній письмовій формі, нотаріально посвідчений і зареєстрований у Державному реєстрі правочинів, відповідно до ст.ст. 208-210, 657, 715, 716 Цивільного кодексу України, ст.132 Земельного кодексу України. Враховуючи факт укладення договору міни земельними ділянками, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації відповідно до ст.ст. 202, 328, 334, 715 Цивільного кодексу України, у позивачів та відповідачки, як сторін цього Договору, виникає право власності відповідно на земельну ділянку - 19 та земельні ділянки - 1-18. Суд також зазначає, що як позивачі, так і відповідачка у самому договорі (пункт 1.4) та у судовому засіданні вказували на те, що зазначену міну сторони вважали вигідною для них і такою, що повністю задовольняє інтереси сторін, в тому числі щодо можливості самостійного використання цих земельних ділянок за цільовим призначенням згідно діючих в Україні нормативних актів, що регулюють земельні правовідносини». Відповідно до ст.64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Враховуючи те, що відповідно до частини 3 ст.8 Конституції України її норми є нормами прямої дії, то право власності громадян на землю, а саме - вільно та на свій розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися належними на праві приватної власності земельними ділянками відповідно до закону, - не може бути обмежено. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачів задоволенню не підлягають. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed