Jurisdiction: civil
Date: 2008-02-03 00:00:00

08 січня 2008 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов»язків, в сумі 15922,72 грн. та судових витрат в сумі 189,23 грн. В судовому засіданні позивач[PERSON] і його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю і суду показали, що позивач є приватним підприємцем і з 7.12.2005 року в нього в якості продавця продовольчих товарів на умовах повної матеріальної відповідальності працювала відповідачка в магазині «Гермес», розташованому у с. Рідкодуб Краснолиманської міської ради Донецької області. В 2006 році у відповідачки була виявлена недостача, у зв»язку з чим до квітня місяця 2007 року прийом передачу товару вона здійснювала разом з другим продавцем та бухгалтером, шляхом проведення інвентаризації цінностей. Але з квітня місяця 2007 року після погашення недостачі і в зв»язку з повторним не виникненням таких, за домовленістю сторін прийом та передача матеріальних цінностей між продавцями проводилися без участі власника. 6 грудня 2007 року продавець [PERSON], яка приймала зміну у відповідачки, повідомила позивача, що при проведенні інвентаризації по прийому передачі цінностей у відповідачки було виявлено недостачу на суму 19267,25 грн., з яких недостача відповідачки складає 15922,72 грн. У зв»зку з цим була проведена інвентаризація матеріальних цінностей за участю власників і висновки попередньої інвентаризації підтвердилися повністю. Відповідачка повністю визнала розмір недостачі і зобов»ячалася її погасити в добровільному порядку до 01.01.2008 року, про що написала розписку, але недостачу не погасила. Тому просили стягнути з неї суму недостачі та судові витрати в розмірі 189,23 грн. Відповідач [PERSON] суду показала, що розмір недостачі вона визнає, але не може погасити її за той короткий термін, який вказала в розписці. Крім того також пояснила, що дійсно на підставі трудового договору та договору про повну матеріальну відповідальність працювала у позивача з 2005 року по грудень місяць 2007 року в якості продавця продовольчих товарів спочатку у ларьку, а потім у магазині «Гермес», розташованому у с. Рідкодуб Краснолиманської міської ради Донецької області. Остання ревізія за участю власника в магазині проводилася в березні місяці 2007 року. А з квітня місяця 2007 року ревізії за участю власника не проводилися, але кожні 2 тижні при прийому-передачі зміни такі інвентаризації з повною перевіркою товарів та документів вони проводили разом з її напарницею - [PERSON]Десь за 6 місяців до останньої передачі вони виявили недостачу в неї на суму біля 1000 грн. Але вона попросила [PERSON]власнику про це не повідомляти, а вона погасить недостачу добровільно. Так і робили, щоразу подаючи акт інвентаризації, який не відповідав дійсності. Але недостачу вона погасити не змогла. 6 грудня 2007 року при проведенні наступної інвентаризації, пов»язаної з передачею нею цінностей [PERSON], вони виявили недостачу в сумі біля 19000 грн., з яких її недостача складала 15922,72 грн., про що було складено акт і повідомлено власника. При повторній інвентаризації за участю власника сума загальної недостачі зменшилася лише на 200 грн. Тому позивач, погрожуючи їй, примусив її написати розписку про те, що вона погасить вказану недостачу до 01.01.2008 року. Вона таку написала, але недостачу не погасила, бо не має можливості зробити це за такий короткий термін. Магазин знаходиться під охоронною сигналізацією, крадіжок з нього не було, а яким чином в неї виникла така недостача пояснити не може. Свідки [PERSON] і [PERSON]дали пояснення, аналогічні поясненням позивача та відповідача. При цьому [PERSON] доповнила, що при повторній інвентаризації 9.12.07 року сума недостачі ніби то зменшилася на 200 грн. але коли заново перерахували всі накладні, то знайшли вказану неточність і сума недостачі зашилася без змін. Відповідачка не заперечувала суму недостачі, але пояснити як вона виникла не могла. Тому добровільно без будь-яких погроз та примусу написала розписку про погашення недостачі в добровільному порядку. А свідок [PERSON] доповнила, що після виявлення приблизно за 6 місяців до останньої першої недостачі у відповідачки в сумі приблизно 1000 грн., вона просила не казати про це власнику, обіцяючи її погасити. Так вони і робили, незважаючи на те, що відповідачка недостачу не погашала, а кожного разу сума недостачі збільшувалася, вони надавали власнику акт прийому-передачі цінностей, в якому не вказували фактичні дані і наявність недостачі. Лише коли в грудні місяці недостача зросла до вказаних розмірів, вона злякалася і повідомила про це власника. Не заперечуючи розмір недостачі і ніяк не пояснюючи причини її виникнення, відповідачка добровільно, без будь-якого примусу написала розписку від 9.12.2007 року. Дослідивши зібрані по справі докази суд встановив, що відповідно до трудового договору, укладеного між позивачем та відповідачем 7 грудня 2005 року [PERSON] працювала у позивача в якості продавця продовольчих товарів (а.с.4). При цьому на підставі договору від 07.12.2005 року, укладеного між сторонами відповідно до ст. 135-1 КЗпП України та постанови Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці та соціальним питанням, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28.12.1977 року № 447/24, відповідачка несла повну матеріальну відповідальність (а.с.15). 6 грудня 2007 року при проведенні інвентаризації матеріальних цінностей було виявлено недостачу у відповідачки в сумі 15922,72 грн., що підтверджено матеріалами справи(актом інвентаризації) і поясненнями як сторін так і свідків (а.с.7). Згідно ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі організації , у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 КЗпП України укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому на зберігання, або для інших цілей. Статті 135 та 136 КЗпП України передбачають, що коли розмір шкоди, завданої працівником перевищує середню заробітну плату працівника, її покриття провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду. Незважаючи на те, що відповідачка повністю визнала суму заборгованості як під час проведення інвентаризації, про що написала розписку(а.с.6), так і в судовому засіданні, до теперішнього часу шкода, заподіяна нею власнику в добровільному порядку не відшкодована, трудовий договір розірвано (а.с.5). Тому суд вважає позовні вимоги позивача в цій частині обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю. Крім того, у зв»язку із задоволенням позовних вимог у повному обсязі відповідно до ст.. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 159,23 грн., встановлений згідно ст.. 3 Декрету КМУ “Про державне мито” від 21.01.1993 року і витрати на інформаційно-технічне забезпечення відповідно встановлені на підставі постанови КМУ від 21.12.2005 року № 1258 “Про затвердження Порядку оплати витрат з інформаційцно-технічного забезпечення розгляду справ та їх розмір» в сумі 30 грн., понесені ним при зверненні до суду (а.с.1,2). Незважаючи на те, що відповідачка в судовому засіданні пояснила, що розписку про визнання недостачі вона написала в результаті неправомірних дій позивача, відповідно до вимог ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд не приймає до уваги вказані пояснення відповідача, бо вини повністю спростовуються матеріалами перевірки її заяви з цього приводу до правоохоронних органів(а.с.16-18), поясненнями позивача та свідків, матеріалами справи про наявність недостачі у сумі 15922,72 грн. (а.с.7), а також власними поясненнями відповідачки в судовому засіданні про те, що недостача мала місце, але пояснити причини її виникнення і відшкодувати збитки за незначний термін часу вона не в змозі.

Outcome: approved