Jurisdiction: civil
Date: 2008-03-02 00:00:00

26 жовтня 2007 року позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання договору недійсним. Заяву мотивує тим, що 2 грудня 2003 року між ВПУ № 9 м. Луцька та [PERSON] укладено договір про пайову участь в реконструкції гуртожитку ВПУ № 9 під житловий будинок. За змістом договору ВПУ № 9 зобов'язане надати відповідачу в порядку дольової участі під реконструкцію квартиру [ADDRESS] загальною площею 42,2 кв.м. з подальшою передачею у власність. Будівля, в якій знаходить спірне приміщення є гуртожитком. Рішення щодо зміни статусу гуртожитку та надання частині гуртожитку статусу житлового будинку виконавчим комітетом Луцької міської ради не приймалося. Крім того, листом № 1/11-3503 від 10 серпня 2001 року за підписом заступника міністра освіти Богомолова А.Г. для вирішення житлової проблеми саме співпрацівників закладу дано згоду на перепланування частини приміщення цього гуртожитку з відокремленим входом за рахунок коштів майбутніх мешканців під квартири. Відповідач в трудових відносинах з ВПУ № 9 не перебувала. Договір про пайову участь в реконструкції гуртожитку укладено всупереч вимогам ст. ст. 127, 128 ЖК України відповідно до яких гуртожитки - це зареєстрована в якості такого в виконкомі місцевих рад народних депутатів, що відповідає певним нормам житлова будівля, в якому громадянам, в зв'язку з трудовими відносинами або навчанням в учбовому закладі, за плату по спеціальним ставкам представляються (виділяються) по ордеру, що видає власник гуртожитку, в тимчасове користування жила площа, меблі, інші предмети домашнього вжитку, необхідні для проживання, навчання та відпочинку громадян, які в них проживають. Гуртожитки не можуть бути об'єктом передачі їх у приватну власність до зміни статусу будівлі гуртожитку на житловий будинок. ВПУ № 9 не є власником гуртожитку, це майно є державною власністю, функції управління яким здійснює Міністерство освіти і науки України. При укладенні договору порушено вимоги ст. ст. 225, 227, 244 ЦК УРСР. Тому позивач просить суд визнати недійсним договір про пайову участь у реконструкції гуртожитку ВПУ № 9 під житловий будинок від 2 грудня 2003 року між Вищим професійним училищем № 9 м. Луцька і [PERSON] В судовому засіданні представник позивача Кондратюк В.В. позов підтримав, просить суд визнати договір недійсним та повернути сторони у попереднє становище, стягнувши з позивача на користь відповідача сплачені за договором кошти. 2 Представник позивача Сохацька Т.В. позов підтримала, просить суд визнати договір недійсним та повернути сторони у попереднє становище, стягнувши з позивача на користь відповідача сплачені за договором кошти. Представник відповідача [PERSON] позов не визнає. Представник відповідача [PERSON] позов не визнає. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що між вищим професійним училищем № 9, яке наказом Міністерства освіти і науки України від 27 липня 2006 року № 566 перейменоване у державний професійно-технічний навчальний заклад «Луцьке вище професійне училище», і [PERSON] 2 грудня 2003 року укладено договір про пайову участь у реконструкції гуртожитку ВПУ № 9 під жилий будинок, за умовами якого ВПУ № 9 зобов'язувалось надати [PERSON] в порядку дольової участі під реконструкцію квартиру [ADDRESS] загальною площею 42,2 кв.м. з подальшою передачею її у власність, а [PERSON] зобов'язалася оплатити вартість загальної площі будівлі гуртожитку, отриманої в порядку пайової участі у реконструкції гуртожитку в сумі 13532 грн. (а.с. 5). В серпні місяці 1993 року гуртожиток було передано на баланс ПТУ № 9 з балансу 28 Державного підшипникового заводу Мінмашпрому України (а.с. 14). Відповідно до п. 6.10 Статуту ВПУ № 9 майно училища, в тому числі і гуртожиток є державною власністю і закріплене за Міністерством освіти і науки України, а ВПУ № 9 користується цим майном. Отже, ВПУ № 9 вправі користуватися майном, яке знаходиться на балансі училища і належить державі. Із листа Міністерства освіти і науки України № 1/11-3503 від 10 серпня 2001 року вбачається, що училищу було надано згоду на перепланування половини приміщення гуртожитку під житлові квартири для працівників училища. Однак, згоди на відчуження квартир Міністерство освіти і науки ВПУ № 9 не надавало. Згідно ст. 225 ЦК УРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ради. З матеріалів справи вбачається, що укладений сторонами 2 грудня 2003 року договір про пайову участь у реконструкції гуртожитку під жилий будинок укладений у письмовій формі, однак нотаріально не посвідчений. Також згідно із ст. 127 ЖК України приміщення гуртожитків можуть використовуватися для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання і не можуть бути об'єктами відчуження. Відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки строк позовної давності за позовом про визнання договору недійсним не сплив до набрання чинності ЦК України, слід застосовувати правила ЦК України. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня укладення оспорюваного договору, оскільки саме тоді позивач міг довідатися про порушення свого права. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. 3 Представники позивача подали суду заяву про поновлення строку позовної давності, яку мотивують тим, що директор училища [PERSON] перебувала на цій посаді до травня місяця 2005 року, а вона як особа, що уклала незаконні договори була незацікавлена у зверненні до суду з позовом, тому до зміни керівництва училище не мало можливості звернутися до суду з позовом. Рішення виконавчого комітету про надання дозволу на реконструкцію прийнято 28 жовтня 2004 року, а відсутність такого рішення свідчило про те, що реконструкція будов гуртожитку не може проводитись, тому до прийняття рішення виконкому училище не мало можливості звернутись до суду з позовом. Представник відповідача [PERSON] зробив заяву про застосування позовної давності. З оспорюваного договору вбачається, що від імені ВПУ № 9 він підписаний директором [PERSON] (а.с. 4 - зворот). Згідно наказу ВПУ № 9 від 31 травня 2005 року № 37-к [PERSON] переведена на посаду викладача, цього ж дня до тимчасового виконання обов'язків директора приступив [PERSON] Враховуючи наведені обставини суд приходить до висновку, що причини пропущення позовної давності слід визнати поважними, поновити позивачеві строк звернення до суду та визнати недійсним укладений сторонами договір. На виконання договору відповідачем сплачено 20103 грн., і вказана сума сторонами не оспорюється, а тому відповідно до ч. 2 ст. 48 ЦК УРСР слід застосувати наслідки визнання угоди недійсною та стягнути вказану грошову суму з позивача на користь відповідача. Крім того, при подачі позову до суду позивач сплатив 135,32 грн. судового збору. Оскільки судом встановлено, що відповідач сплатила за договором 20103 грн., тому відповідно до ст. 88 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача 135,32 грн. судового збору, а також стягнути з відповідача 65,71 грн. (201,03-135,32) судового збору в доход держави.

Outcome: approved