Jurisdiction: civil
Date: 2008-01-03 00:00:00

Як зазначає позивач з відповідачкою по справі він перебував в юридичному шлюбі до січня 2002 року. Під час шлюбу у них народилося двоє дітей: дочка [PERSON], 1993 року народження, та син [PERSON], 1998 року народження. До припинення шлюбних відносин вони усі разом, однією сім'єю, проживали в м. Прилуки. Після припинення шлюбних відносин він, разом з сином, виїхав на проживання в [ADDRESS], домовившись з відповідачкою, що син буде проживати разом з ним, тобто позивачем, а дочка буде проживати разом з відповідачкою. Оскільки, починаючи з 2007 року, відповідачка вимагає щоб їх син проживав разом з нею, позивач і просить суд визначити місце проживання їх малолітнього сина за місцем його фактичного проживання, тобто в [ADDRESS], мотивуючи свої вимоги тим, що після розірвання шлюбу у них з відповідачкою була домовленість щодо місця проживання дітей і ніяких спірних питань з цього приводу не виникало майже шість років, що він має постійне місце проживання, роботи, має достатній заробіток, що надає йому можливості належним чином утримувати дитину та що дитина сама бажає проживати саме разом з ним, позивачем. В судовому засіданні позивач, його представник та представник органу опіки та піклування Пасківщинської сільської ради підтримали заявлені вимоги. Відповідачка заявлених вимог не визнала з тих мотивів, що у них мається двоє дітей, і кожен з них має право проживати і спілкуватися як з матір'ю так і з батьком, а тому вона вважає, що їх син має проживати разом з нею та своєю сестрою, а батько, при його бажанні, також може проживати разом з ними, проти чого вона не заперечує, чи провідувати дітей в зручний для нього час. Представник відділу в справах дітей Прилуцької міської ради вважає, що оскільки дитина майже шість років проживає окремо від матері разом з батьком, то її, дитини, місцем проживання, на даний час, необхідно визнати саме місце проживання її батька. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з таких підстав: З матеріалів справи вбачається, що до 22 січня 2002 року сторони перебували в юридичному шлюбі ( а.с. 8 ). Від подружнього життя мають двох дітей: дочку [PERSON], [INFO]( а.с. 6 ), та сина [PERSON], [INFO]( а.с 7 ). Як вбачається з матеріалів справи, пояснень сторін та свідків, малолітній син сторін, [PERSON] постійно проживає разом з батьком, позивачем, з 22 жовтня 2001 року, тобто з віку 2 роки і 10 місяців, в [ADDRESS], і перебуває на його повному утриманні ( а.с. 9, 17 ), в той час як мати дитини, відповідачка, весь цей час постійно проживала, разом з дочкою [PERSON], в м. Прилуки, що вона сама підтвердила в судовому засіданні і ніякої участі в вихованні та утриманні сина не приймала, оскільки зустрічалася з ним за весь цей час лише 2-3 рази, та телефонує до нього також лише кілька разів на рік, що фактично підтверджує, що між сторонами існувала домовленість щодо місця проживання їх спільних дітей, тобто дочки разом з матір'ю, а сина - з батьком. Суд також враховує, що за шість років спільного проживання між дитиною та батьком виникли певні відносини та стосунки, які навпаки відсутні у дитини по відношенню до матері, оскільки він проживав окремо від неї. Також за цей час у дитини склалися певні відносини з оточуючими, тобто виникло певне коло друзів, однокласників та інше, і припинення цих відносин може негативно вплинути на психіку дитини. Необхідно прийняти до уваги і думку самої дитини, яка в судовому засіданні виявила бажання проживати лише з батьком, позивачем. Також суд приймає до уваги, що батько дитини працює, має достатній заробіток ( а.с. 15 ), позитивно характеризується ( а.с. 14 ), згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання дитини остання має окрему кімнату в будинку батька, а будинок має всі необхідні зручності ( а.с. 17 ). Суд не може прийняти до уваги пояснення відповідачки, що позивач сам забрав сина, що ніякої домовленості щодо місця проживання дітей між ними не було, і що вона робила спробу забрати сина від батька, оскільки ніяких доказів стосовно цього відповідачкою суду не надано. Оцінюючи наведене в сукупності, враховуючи, що дитина вже шість років фактично проживає разом з позивачем, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки насамперед це відповідає інтересам дитини. На підставі ст., ст. 7, 19, 160, 161 СК України,

Outcome: approved