Jurisdiction: commercial
Date: 2008-04-09 00:00:00

Відкрите акціонерне товариство „Донбасенергоремонт” (далі – Компанія) звернулося до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю „Інтер-Інвест” (далі – Товариство) про визнання недійсним акту приймання-передачі нерухомого майна від 19.02.04 року (далі – Акт) до договору купівлі-продажу № 6 від 19.02.04 року (далі – Договір) у частині передачі від Компанії до Товариства наступного майна, зазначеного у документах БТІ: основна будівля літ.Г1, тераса літ.г1, навіс літ.З1, склад літ.З2, навіс літ.И1, склад літ.Л2, альтанка літ.Н1, навіс літ.Н2, навіс літ.О2, навіс літ.П1, склад літ.П2, навіс літ.Р1, навіс літ.Р2, основна будівля літ.С, навіс літ.С1, склад літ.С2, склад літ.С3, навіс літ.Т2, трансформаторна підстанція літ.Ф1, основна будівля літ.Ц, склад літ.Ц1, веранда літ.ц, навіс літ.Ш, склад літ.Ш1, навіс літ.Щ1, навіс літ.Э, навіс літ.Э1, навіс літ.Ю, навіс літ.Ю1 та навіс літ.Я1 (далі – Споруди). Позовні вимоги Компанії ґрунтуються на протизаконності передачі Споруд покупцеві Товариству за Актом (який позивач вважає правочином), оскільки при цьому порушено норми частини 1 статті 203, а також статті 526, 629 та 662 ЦК України щодо обов’язковості Договору, обов’язковості виконання господарських зобов’язань та обов’язку передати покупцеві майно, тому що позивач вважає, що за Актом, як похідним від Договору правочином, мало передаватися майно комплексу будівель та споруд дитячого оздоровчого табору „Молода гвардія”, розташованого в місті Бердянську по вулиці Котляревського 4 (далі – Комплекс), а не Споруди, які до Договору не мають жодного відношення. При цьому позивач також вважає, що Компанія при відчуженні за Актом Споруд на користь Товариства порушила умови частини 2 статті 203 ЦК України щодо необхідності наявності у відчужувача належного обсягу цивільної дієздатності, зокрема, позивач в порушення статті 8.6.1 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” здійснив без погодження з Державною податковою інспекцією у Ворошиловському районі міста Донецька (далі – Інспекція) відчуження Споруд, які перебували у податковій заставі. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та надав витребувані судом додаткові документи. В порядку статті 22 ГПК України позивач збільшив розмір позовних вимог, вимагаючи додатково визнати право власності Компанії на Споруди. Компанія висунула контраргументи проти зустрічних позовних вимог Товариства про знесення Компанією Споруд, вказуючи, що самочинність будівництва Споруд не є доведеним, наразі Компанія має право на оренду земельної ділянки, на якій розташовано Комплекс та Споруди, що підтверджується рішеннями господарського суду Запорізької області та Запорізького апеляційного господарського суду у справі № 14/91-20/541/07. В порядку статті 27 ГПК України суд залучив до участі у справі третьою особою без самостійних вимог на предмет спору Інспекцію, яка здійснювала опис та арешт майна Компанії, а також провадила примусове відчуження Комплексу через наявність у Компанії податкових заборгованостей. Представник відповідача Товариства заперечив проти позову, вказуючи на те, що Акт не є правочином, а є лише документом, який підтверджує юридичний факт передачі Комплексу та Споруд, до того ж, Споруди є самочинним будівництвом, зведеним Компанією, яке входить до складу Комплексу та було придбане Товариством на законних підставах у відповідності до Договору. В порядку статті 60 ГПК України відповідач подав зустрічну позовну заяву, якою на підставі статті 376 ЦК України просив суд зобов’язати Компанію знести самовільно збудовані Споруди, які розташовані на земельній ділянці, переданій в оренду Товариству до 2029 року на підставі договору оренди землі від 21.06.04 року. Відповідач висунув клопотання про передачу спору за підвідомчістю до Донецького окружного адміністративного суду та клопотання про застосування строку позовної давності. Викликана в порядку статті 30 ГПК України посадова особа Інспекції Проценко Сергій Михайлович, який був податковим керуючим, що провадив відчуження Товариству Комплексу, пояснив, що при складенні акту опису Комплексу директор Компанії надав правовстановлюючі документи на зазначену нерухомість, у відповідності до яких і було проведено опис, при цьому директор Компанії пояснював, що на території Комплексу знаходяться і Споруди, права власності Компанії на які не зареєстровано у встановленому законом порядку. При проведенні процедури відчуження Комплексу було виявлено низку самочинно збудованих Споруд, які входили до Комплексу, тому при відчуженні Комплексу за Договором було продано і Споруди, точний перелік яких відображено у Акті. Представник третьої особи Інспекції в цілому підтримав правову позицію Товариства та зазначив, що Комплекс був проданий на біржових торгах у повному складі, з врахуванням Споруд, право власності на які не було зареєстровано у встановленому порядку. Суду не надано всіх документів, витребуваних судом, наразі суд вважає зібраний на момент розгляду спору по суті обсяг письмових доказів – достатнім для належної правової оцінки спірних правовідносин, тому спір розглядається в порядку статті 75 ГПК України за наявними у справі № 44/1пд матеріалами. Вислухавши у судовому засіданні представників сторін, третьої особи та запрошеної посадової особи, дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що позов Компанії та зустрічний позов Товариства не підлягають задоволенню виходячи з наступного. У відповідності до акту опису № 1 від 19.01.04 року податковий керуючий Інспекції Проценко С.М. здійснив опис належного Компанії нерухомого Комплексу та об’єктів рухомого майна, які також входили у склад Комплексу. Підставою для проведення зазначених дій було рішення начальника Інспекції № 10 від 13.01.04 року щодо звернення стягнення на активи Компанії, яка заборгувала державі суму податків та санкцій у розмірі 2’942’120,95 грн. По матеріалах справи простежуються розбіжності у визначенні в різних хронологічних періодах адреси Комплексу в місті Бердянську – вулиця Курортна 95, вулиця Курортна 73/2, вулиця Курортна 4, вулиця Котляревського 3 та вулиця Котляревського 4. Означене пояснюється неодноразовим проведенням впорядкування нумерації домоволодінь в місті Бердянську, що достовірно підтверджено наданими суду документами – рішеннями виконавчого комітету Бердянської міської ради № 222 від 30.05.68 року, № 92 від 16.03.77 року та № 668 від 18.11.99 року. У теперішній час юридичною адресою Комплексу є місто Бердянськ, вулиця Котляревського 4. Договором доручення № 21 від 19.01.04 року довіритель ДП „Управління з експлуатації адмінбудівель податкових органів Донецької області” доручив повіреному універсальній біржі „Примус” провести підготовку аукціону з продажу Комплексу. 19.02.04 року на універсальній біржі „Примус” між продавцем Інспекцією, покупцем Товариством та власником активів Компанією укладено Договір, згідно якого Інспекція передала покупцеві Товариству майнові активи Компанії – Комплекс. Придбання за Договором зазначених активів було оплачене Товариством належним чином, за умовами пункту 2.2 Договору – за 300’000 грн., які сплачено у повному обсязі згідно банківських виписок від 12.02.04 року, 18.02.04 року та 24.02.04 року. Пунктом 1.2 Договору визначено склад майна, яке продається – це Комплекс, характеристика якого наведена у витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 2673768 від 27.01.04 року. При цьому, витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно № 2673768 від 27.01.04 року містить зазначення, що до складу Комплексу входять також і Споруди, які не є зареєстрованими у встановленому порядку. З врахуванням вказаного, суд доходить висновку, що продаж Товариству Споруд здійснений у складі усієї нерухомості, яка входить до Комплексу, саме на підставі Договору, а не на підставі Акту, як вважає позивач Компанія. При цьому сторонами Договору дотримано умов статей 526, 629 та 662 ЦК України щодо обов’язковості Договору, обов’язковості виконання господарських зобов’язань та обов’язку передати покупцеві майно, оскільки в порядку пункту 3.2 Договору Компанія передала Товариству Комплекс, у тому числі Споруди, оформивши зазначену передачу Актом. Порушення при цьому приписів статті 8.6.1 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” – не мало місця, оскільки Інспекція, продаючи за Договором Комплекс разом зі Спорудами, фактично погодила продаж Товариству Споруд, які перебували у податковій заставі. Суд вважає твердження Компанії про те, що Акт є самостійним правочином – цілком безпідставним, оскільки Акт за своєю суттю є двостороннім документом між попереднім власником Комплексу та набувачем Товариством, який в силу пункту 3.2 Договору та статті 622 ЦК України лише підтверджує юридичний факт передачі придбаного Комплексу разом зі Спорудами, і не породжує жодних правових наслідків. Права та обов’язки сторін щодо купівлі-продажу Комплексу та його складової частини – Споруд – виникли саме з Договору, як з підстави виникнення прав та обов’язків, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України. Підписаний Компанією та Товариством Акт не може також бути і актом державного або недержавного органу в розумінні статті 12 ГПК України, оскільки Акт не тягне за собою жодних правових наслідків. Аналогічна позиція висловлена у пункті 6.2 роз’яснень Президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.00 року № 02-5/35 „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів”. Системно проаналізувавши наведені вище норми та обставини, суд вважає, що до Акту не можуть бути застосовані приписи чинного законодавства, які регулюють порядок визнання недійсними правочинів, через що у задоволенні позовних вимог Компанії про визнання Акту (як правочину) недійсним – слід відмовити. Компанія всупереч приписів статті 33 ГПК України не довела жодними належними та допустимими доказами наявності станом на момент розгляду судом спору у справі № 44/1пд права власності позивача Компанії на Споруди, через що у задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності Компанії також слід відмовити. Факти та обставини, встановлені судовими рішеннями у справі № 14/91-20/541/07 – суд не вважає такими, які не потребують доказування (преюдиційними) в порядку статті 35 ГПК України, тому що склад сторін у справах №№ № 14/91-20/541/07 та 44/1пд – не співпадає. Нормами статті 658 ЦК України визначено, що правом на продаж Комплексу та Споруд наділений лише власник цього майна (за винятком випадків примусового продажу). Водночас, продаж Комплексу та його складової Споруд здійснений згідно умов розділу 10 Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”, тобто, у примусовому порядку. Підставою для виникнення у Товариства речових прав на Комплекс та його складову Споруди є правочин Договір, презумпція правомірності якого визначена імперативними нормами статті 204 ЦК України. Примусовий характер відчуження Споруд за Договором визначає можливість та правові підстави для відчуження цієї нерухомості не Компанією, яка здійснила самовільне спорудження цих об’єктів, а державним органом – Інспекцією. Виходячи зі змісту статей 331 та 376 ЦК України, право власності на самочинно збудовані Споруди може бути визнано судом за умови надання їх володільцю земельної ділянки у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно. Товариством після придбання Комплексу та Споруд за Договором отримано право тимчасового оплатного (до 01.03.29 року) користування землею площею 5,862 га, на якій розташовано Комплекс та Споруди, про що свідчить договір оренди землі від 21.06.04 року. У відповідності до статті 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності та інших речових прав, якщо інше прямо не випливає із закону або не встановлене судом. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідні речові права Товариства на Споруди виникли на передбачених законом підставах, тому Компанія на теперішній час не вправі розпоряджатися Спорудами, у тому числі провадити їх знесення. Як належний володілець, Товариство вправі самостійно розпоряджатися Спорудами, у тому числі звертатися до суду на підставі частини 5 статті 376 ЦК України з вимогами щодо визнання права власності на самовільно зведені Споруди, тому, оскільки згідно статті 1 ГПК України сторони звертаються до суду виключно за захистом своїх порушених прав або охоронюваних законом інтересів, суд вважає, що у задоволенні зустрічних вимог Товариства про зобов’язання Компанії знести Споруди також слід відмовити, через відсутність правового інтересу Товариства (права позивача в цій частині не можуть бути порушені Компанією). Клопотання про передачу справи № 44/1пд за підвідомчістю до Донецького окружного адміністративного суду відхиляється, оскільки господарський характер спірних правовідносин та предмет спору за основним та зустрічним позовом у справі № 44/1пд не підпадає під компетенцію адміністративних судів, визначену статтею 17 КАС України. Клопотання Товариства про відмову у позові Компанії через сплив строку позовної давності – також не підлягає задоволенню, оскільки суд відмовив у позовних вимогах Компанії по суті. Решта посилань та тверджень сторін до уваги судом не береться через їх неналежність до предмету спору або відсутність значення для юридичної кваліфікації правовідносин сторін. Таким чином, причиною виникнення спору є хибне тлумачення Компанією норм чинного законодавства, які регулюють загальні правила укладення правочинів та процесуальні правила визнання правочинів недійсними. Відповідно до статті 49 ГПК України, державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу за основним позовом покладаються судом на Компанію, за зустрічним – на Товариство. На підставі ст.ст.11, 16, 203, 204, 215, 328, 331, 376, 655-697 ЦК України, ст.ст.1, 2, 4, 22, 27, 35, 36, 43, 49, 60, 75, 82-85 ГПК України, суд

Outcome: dismissed