Jurisdiction: civil
Date: 2008-01-22 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Суворовського РВ УМВС України в Одеській області, треті особи - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання недійсним договору дарування як удаваного, визнання укладення договору купівлі-продажу, про визнання такими, що втратили право на користування жилим будинком, виселення, зобов'язання зняття з реєстраційного обліку. Первісні позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 15 березня 2005р. між позивачкою, [PERSON] та відповідачкою [PERSON] був укладений договір дарування жилого будинку [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON]. На момент укладення договору у будинку проживали родичі відповідачки, а саме, її сестра [PERSON] з її дочкою [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] пообіцяли в день укладення договору виселитись із будинку, а також знятися з реєстраційного обліку. Однак [PERSON] та [PERSON] добровільно з будинку не виселяються, чим перешкоджають позивачці у здійсненні права власності. На підставі викладеного, позивачка просила зобов'язати [PERSON] та [PERSON] не перешкоджати їй у здійсненні права власності на жилий будинок [ADDRESS], виселити відповідачів із будинку, а також зобов'язати зняти їх з реєстраційного обліку. (Т.1., а.с. 2-5) 01.06.2005р. [PERSON] подала уточнений позов до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на 5/6 частин жилого будинку [ADDRESS], про стягнення вартості 1/6 частини жилого будинку. Вищевказані позовні вимоги були обґрунтовані тим, що фактично між позивачкою та відповідачкою [PERSON] був укладений не договір дарування будинку, а договір купівлі-продажу. Так, [PERSON] долучила до матеріалів справи розписку [PERSON], зі змісту якої вбачається, що [PERSON] отримала від [PERSON] за продажу будинку суму в розмірі 8500 доларів США. (Т.1., а.с. 49-51). 15.03.2007р. [PERSON] подала остаточні змінені позовні вимоги, в яких вона просила визнати удаваним договір дарування жилого будинку [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], 12.03.2005р. у реєстрі за № 187, визнати, що 12.03.2005р. між [PERSON] та [PERSON], відбувся договір купівлі-продажу жилого будинку [ADDRESS], в силу якого, [PERSON] продала, а [PERSON], купила житловий будинок [ADDRESS], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим будинком [ADDRESS], висилити з будинку [PERSON] та [PERSON], а також зобов'язати ВГІРФО Суворовського РО ОМУ УМВС України в Одеській області зняти відповідачів з реєстраційного обліку. (Т.2., а.с. 19-21). В процесі розгляду справи [PERSON] заявлені додаткові позовні вимоги про виселення спільно з [PERSON] її неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги від 15.03.2007р. підтримала та пояснила, що у 2005р. вона домовилась з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про продаж належного їм будинку. Вона передала [PERSON] суму у розмірі 28500 доларів США, однак оскільки були труднощі щодо оформлення на той час договору купівлі-продажу, вона домовилась з відповідачами, що буде оформлений договір дарування. Під час укладення договору дарування ніяких конфліктів не було, з відповідачами [PERSON] та [PERSON] було обумовлено про звільнення будинку, а також зняття з реєстраційного обліку. Однак, коли вона намагалась вселитися в будинок, [PERSON] та [PERSON] відмовились виселитись із будинку, оскільки між [PERSON] та ними виник спір, що надання останнім іншого жилого будинку. [PERSON] також пояснила, що вона знала, що між [PERSON], [PERSON], а також [PERSON] була домовленість, що [PERSON] придбає для них окрему житлову площу, однак будинок [PERSON] не підійшов. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнали, і, в свою чергу, подали зустрічний позов до [PERSON], [PERSON] про визнання договору недійсним. Первісні зустрічні позовні вимоги були обґрунтовані тим, що [PERSON] спільно зі своєю дружиною [PERSON] побудували житловий будинок [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] померла, та після її смерті залишалась спадщина у вигляді Ѕ частині житлового будинку [ADDRESS]. Позивачам за зустрічним позовом стало відомо під час продажу будинку, що [PERSON] без їх відома та згоди подарував спірний житловий будинок [PERSON] Вони вважають, що [PERSON] мав право подарувати тільки Ѕ частину будинку, а тому договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] є недійсний. На підставі викладеного позивачі просили визнати недійний договір дарування, [PERSON] та [PERSON] від 11.08.2003р., та визнати за ними право на спадщину у вигляді Ѕ частину будинку. (Т.1., а.с. 24-25). 13.05.2005р. [PERSON] та [PERSON] подали уточнений позов, залишивши підстави позову аналогічного первісному, однак просили вже відновити строки для прийняття спадщини, та визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину спірного будинку у порядку спадкування. (Т.1., а.с. 42-43) В процесі розгляду справи відповідачі доповнили позовні вимоги та просили визнати недійсним договори дарування між [PERSON] та [PERSON], а також між [PERSON] та [PERSON], визначити порядок користування будинку та виділити їм у користування Ѕ частину будинку. Крім того, відповідачі просили стягнути з [PERSON] моральну шкоду у розмірі 50000 гривень, однак правових підстав стягнення моральної шкоди не привели. (Т.1., а.с. 61-63) 19.12.2007р. від [PERSON], [PERSON] надійшло пояснення по справі, в якому вони наполягали на задоволенні раніше заявлених позовних вимог, а також додатково просили зобов'язати [PERSON] придбати для них житло, яке придатне для проживання, або стягнути з [PERSON] Ѕ частину вартості житлового будинку. (Т.2, а.с. 103-104). Під час розгляду справи відповідачка [PERSON] пояснила, що вони не знали, що [PERSON] подарував повністю будинок [PERSON] та про існування вищевказаного договору їм стало відомо тільки під час продажу будинку. [PERSON] також пояснила, що між ними та [PERSON] була домовленість, що [PERSON] продає будинок, однак за це вона повинна були придбати для них окрему житлову площу. [PERSON] дійсно намагалась купити їм будинок, однак будинок їм не підійшов, оскільки необхідні булі кошти на його ремонт, які [PERSON] відмовилась надавати. В зв'язку з тим, що у [PERSON] її матері та дитині не має іншої житлової площі, вони не висились із будинку [ADDRESS]. В судовому засіданні [PERSON] також пояснила, що вони не бажають спільно проживати з [PERSON] в одному будинку та спільне використовування будинку є неможливим. [PERSON], а також її представник пояснили, що вони позовні вимоги [PERSON] визнають у повному обсязі, а позов [PERSON], [PERSON] не визнають. Так представник відповідачки вважає, що договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] є дійсним, оскільки [PERSON] мав право подарувати будинок. Спадщину після померлої [PERSON] ніхто не приймав, а тому не має підстав для визнання права власності на спадщину. Представник [PERSON] також визнав факт, що фактично між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, а не договір дарування. Крім того, [PERSON] домовилась про придбання жилого будинку [PERSON] та [PERSON], однак в останній момент вони відмовились переїхати в нього. Приватні нотаріуси Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, просили справу розглядати у їх відсутність. (Т.2, а.с. 32, 68) Представники Суворовського РВ ОМВ УМВС України в Одеській області, просили справу розглядати у відсутність. (Т. 2., а.с. 33) Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Суворовського РВ УМВС України в Одеській області про визнання недійсним договору дарування, як удаваного, визнання укладення договору купівлі-продажу, про визнання такими, що втратили право на користування жилим будинком, виселення, зобов'язання зняття з реєстраційного обліку, а також позов [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договорів дарування та купівлі-продажу будинку недійсними, визнання права власності у порядку спадкування, поділ будинку в натурі, визначення порядку користування земельною ділянкою та стягнення моральної шкоди, зобов'язання надання житлового приміщення, стягнення вартості Ѕ частину жилого будинку підлягають частковому задоволенню. Вищевказаний висновок суду зроблений на підставі доказів та фактів, встановлених в судовому засіданні. Так, судом встановлено, 24.07.1954 року між Житловим управлінням виконавчого комітету Одеської міської ради та [PERSON] був укладений договір про право забудови будинку та безстрокове користування земельною ділянкою, згідно якого жилуправління відвело забудовнику земельну ділянку площею 492 кв.м. у [ADDRESS], а [PERSON] зобов'язався на відведеній йому землі збудувати двокімнатний житловий будинок житловою площею - 28, 49 кв.м. з кухнею та верандою. Вказаний договір посвідчений Першою Одеською державною нотаріальною конторою 24.07.1954 року за реєстром № 2-9611, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості в книзі № 215, на сторінці № 60, за № 22161. (Т.1., а.с. 18-22) У виконання пункту 5 вказаного договору [PERSON], який знаходився у зареєстрованому в 1951 році шлюбі з [PERSON], почав будівництво 30.07.1954 року але повністю його закінчив к 1965 року, при чому житловий будинок „А” с прибудовою „а” збудований 1956 році, сарай „Ж” - у 1959, літня кухня літ „Б”, „б” - у 1960, сарай „В”, душ „Г”, вбиральня „Д” - у 1965. Ці обставини підтверджуються копією договору - а.с. 18-21, дослідженням експерту (зворот а.с. 135) 14.03.1990 року рішенням 94/1 виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів затверджений акт прийому в експлуатацію домоволодіння [ADDRESS] від [PERSON] літери „А” (6,0 х 10, 05) з прибудовою літери „а” (2,9 х 4,9), яке складається із двох житлових кімнат площею 32,5 кв.м., коридору, веранди, літньої кухні „Б” (3,3 х 7,4) з прибудовою „б” (1,2 х 3,08), сараю літери „В” (3,0 х 3,9), сараю з льохом літ „ Ж” (2,85 х 4,1), душової „Г”, вбиральні „Д”. До реконструкції району у тимчасове користування [PERSON] залишено 16 кв.м. залишків землі, які знаходяться у фактичному користуванні (Т.1, а.с. 64). [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 03.06.1951р., що підтверджується копією свідоцтва про одруження (Т.1., а.с. 145) Домоволодіння [ADDRESS] будувалось у період шлюбу між [PERSON] та [PERSON]. Вищевказаний факт сторони не оспорювали. Відповідно до ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Стаття 28 КпШС України встановлює, що у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. На підставі викладеного, суд вважає, що домоволодіння [ADDRESS] було спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] [INFO] померла [PERSON], актовий запис № 1076 від 17.05.2003р., зареєстрований Першим відділом РАЦС Суворовського районного управління юстиції м. Одеси (Т.1., а.с. 145) З 1 січня 2004 року набрав чинності Цивільний Кодекс України, проте згідно прикінцевим і перехідним його положенням і у зв'язку з тим, що правовідносини між сторонами виникли до вказаної дати, до них застосовуються правила Цивільного Кодексу УРСР в редакції 1963 року, відповідно до статей 524-526 якого спадкоємство здійснюється згідно із законом, якщо воно не змінене заповітом. Час відкриття спадку - день смерті спадкодавця, по останньому відомому постійному місцю його проживання. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS]. Спадкоємцями після її смерті залишились [PERSON], а також діти [PERSON] та [PERSON]. Судом встановлено, що із заявою про прийняття спадщини в нотаріальну контору після померлої [PERSON] звернувся тільки [PERSON] щодо вкладів, які залишились. (Т.2., а.с. 89-101). Однак в заяві, яка була прийнята державним нотаріусом [PERSON] вказав, що інших спадкоємців крім нього не має, скрив у такій спосіб, інших спадкоємців, а саме [PERSON] та [PERSON] [PERSON] є дочкою [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження від 26.05.2005р. (Т.1., а.с 47) Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище з „[PERSON]” на „[PERSON]”, що підтверджується випискою із РАЦСу (Т.1., а.с. 46) Судом також встановлено, що [PERSON] постійно проживає у спірному будинку з 1968р., що підтверджується ксерокопією домової книги (Т.1., а.с. 36-37). Після смерті [PERSON] фактично прийняли спадщину її чоловік [PERSON], а також [PERSON], які постійно проживали у будинку та прийняли спадщину в управління. На підставі викладеного, суд вважає, що [PERSON], а також [PERSON] на підставі п.1 ст. 549 ЦК України в редакції 1963р. прийняли спадщину. Відповідачка [PERSON] була зареєстрована у будинку [ADDRESS], однак у буднику не проживає, оскільки з 1984р. постійно проживає за адресою [ADDRESS] (Т.1.,а.с.38, 155) В нотаріальну контору [PERSON] із заявою про прийняття спадщини не зверталась. Таким чином, суд вважає, що [PERSON] не прийняла спадщину після померлої [PERSON] На підставі викладеного, суд вважає, що [PERSON], а також [PERSON] мали право на спадщину по ј частини домоволодіння [ADDRESS] за кожним. 11.08.2003р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, згідно якого [PERSON] подарував, а [PERSON] отримала в дар домоволодіння [ADDRESS]. Вищевказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] (Т.1., а.с 23, 144). Суд вважає, що вищевказаний договір дарування повинний бути визнаний частково недійсним за наступних підстав. Так, як вже було встановлено судом, домоволодіння [ADDRESS] було спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]. Після смерті [PERSON] залишались спадщина у вигляді Ѕ частини вищевказаного будинку. Право на спадщину мали [PERSON] та [PERSON] по ј частини будинку за кожним. Таким чином, [PERSON], згідно ст. 225 ЦК України в редакції 1963р., мав подарувати тільки ѕ частин будинку, а саме Ѕ частку як його долю у спільній сумісній власності подружжя, та ј частину як частку у спадини, після померлої [PERSON] Згідно зі статтею 60 ЦК України в редакції 1963р., недійсність частини угоди не тягне за собою недійсність інших її частин, якщо би можна було припустити, що вона відбулась би і без включення недійсної її частини. Фактів, які б свідчили, про небажання [PERSON] подарувати належне майно, у разі часткової йому належності, судом не встановлено. Таким чином, суд приходить до висновку, що договір дарування від 11.08.2003 року між [PERSON] (дарителем) та [PERSON] (обдарованою) на підставі частини 1 статті 48 ЦК УРСР - у частині відчуження належної [PERSON] ј частини повинен бути визнаний судом частково недійсним, що задовольняє частково позовні вимоги [PERSON] у цієї частині. Однак суд вважає, що не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про визнання за [PERSON] та [PERSON] права власності на Ѕ частину спірного будинку, у порядку спадкоємства. Так, судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO], актовий запис № 1692 від 03.09.2004р., зареєстрований Першим відділом РАЦС Суворовського районного управління юстиції м. Одеси (Т.1., а.с. 26). Після смерті [PERSON] із заявами про прийняття спадщину ніхто не звертався, що підтверджується листом Четвертої Одеської державної нотаріальної контори № 1907 від 19.12.2007р. (Т.2., а.с. 88). 12.03.3005р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування жилого будинку [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], 12.03.2005р. у реєстрі за № 1874. (Т.1, а.с. 52, 157). На теперішній час, будинок зареєстрований за [PERSON], що підтверджується копією витягу з реєстру права власності (Т.1., а.с. 14). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] було достовірно відомо про намір [PERSON] продати будинок, вони також перед продажем будинку були знайомі з покупцями ([PERSON]) та допомагали у продажу будинку. [PERSON] також пояснила, в судовому засіданні 21.05.2007р., що вона сама приймала покупців та була присутня під час домовленості з [PERSON] В судовому засіданні [PERSON], а також [PERSON] визнали факти, що між ними була досягнута домовленість, про те, що [PERSON] продає будинок та купує [PERSON], [PERSON] окремий житловий будинок. [PERSON] особисто знайшла будинок для себе, однак [PERSON] не дала їй коштів на його придбання. Статтею 388 ЦК України в редакції 2003р., встановлено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до п. 3 ст. 388 ЦК України в редакції 2003р., якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Однак, судом встановлено, що договір дарування жилого будинку [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], 12.03.2005р. у реєстрі за № 1874, укладений між [PERSON] та [PERSON] є удаваним, тобто сторони фактично між собою уклали договір купівлі-продажу будинку, згідно якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила спірний будинок за 28500 доларів США. Вищевказаний факт сторони визнали в судовому засіданні. Крім того, факт отримання [PERSON] від [PERSON] коштів у розмірі 28500 доларів США, підтверджується розпискою [PERSON] (Т.1., а.с. 53) У відповідно до ст. 235 ЦК України в редакції 2003р. удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. На підставі викладеного, суд вважає, що оскільки [PERSON] та [PERSON] надійшли до згоди за всіх суттєвих умов договору купівлі-продажу, в рахунок продажу будинку [PERSON] була передана [PERSON] сума у розмірі 28500 доларів США, то необхідно визнати, що 12.03.2005р. між [PERSON] та [PERSON], відбувся договір купівлі-продажу жилого будинку [ADDRESS], в силу якого, [PERSON] продала, а [PERSON], купила житловий будинок [ADDRESS], розташований на земельній ділянці 508 квадратних метрів, яка знаходиться у фактичному користуванні. Суд також вважає, що [PERSON] є добросовісним набувачем жилого будинку [ADDRESS], оскільки не знала і не могла знати, що [PERSON] не має право відчувати спірне майно. В той же час, суд вважає, що [PERSON] та [PERSON] не мають право витребувати спірне майно від відповідачки [PERSON], оскільки спірне майно вибуло з їх володіння саме з їхньої волі, про що їм було достовірно відомо. Необхідно відзначити, що добросовісний набувач, якою є [PERSON], за думкою суду, не повинна відповідати за невиконання [PERSON], або [PERSON], [PERSON] особистих зобов'язань, які не пов'язані з предметом договору. Таким чином, суд вважає, що в даному випадку неможливо застосувати, а не п. 3., ч. 1 ст. 388 ЦК України, оскільки майно вибуло з відома та волі власника, а не ч. 3 ст. 388 ЦК України, оскільки майно відчужено за відплатним договором. На підставі викладеного, сул вважає, що не підлягають задоволенні позовні вимоги [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування або фактичного договору купівлі-продажу, який був укладений між [PERSON] та [PERSON], а також позовні вимоги про визнання права власності у порядку спадкування на спірний будинок. В той же час, суд вважає, що необхідно стягнути з [PERSON] на користь [PERSON], [PERSON] ј суми вартості будинку, а саме за яку був придбаний будинок, оскільки судом встановлено, що [PERSON], [PERSON] спільно з [PERSON] продавали будинок. Таким чином, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню сума у розмірі (28500*0,25=7125*5,05) 35981 гривень 25 копійок. Враховуючи вищенаведене, суд також вважає, що не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON], [PERSON] про поділ будинку в натурі, визначення порядку користування земельною ділянкою, оскільки суд не задовольняє позовні вимоги про визнання за позивачами право власності на спірний будинок. Відсутні також підставі для задоволення позовних вимоги про стягнення вартості Ѕ частини будинку, оскільки [PERSON] мала право тільки на ј частину будинку. Суд також вважає, що не можуть бути задоволенні позовні вимоги [PERSON], [PERSON] про зобов'язання надання житлового приміщення, оскільки вищевказані вимоги жодним чином необґрунтовані. Позовні вимоги [PERSON], [PERSON] про стягнення з [PERSON] моральної шкоди у розмірі 50000 гривень також необґрунтовані, оскільки відсутній факт здійснення [PERSON] неправомірних дій, які спричинили позивачам моральні страждання. Необхідно також відзначити, що [PERSON] не є належним позивачем за позовними вимогами про визнання права власності на спадкове майно, визнання договорів дарування недійсним, про поділ будинку в натурі, визначення порядку користування земельною ділянкою, оскільки вона не є спадкоємцем після померлих [PERSON] та [PERSON] Суд вважає, що не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON], [PERSON], а також неповнолітнього [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Так, питання пов'язані із визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням регулюються ст. 71, 72, 167 ЖК України, ст. 405 ЦК України, і пов'язане з не проживанням наймача, або члена його родини у певний строк. Однак [PERSON] та [PERSON] постійно проживають в будинку. Таким чином, в даному випадку дія вищевказаних статей не застосовується. В теперішній час, в [ADDRESS] проживають [PERSON], [PERSON] зі своїм неповнолітнім сином [PERSON], [INFO]. [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона не надає згоди на проживання вищевказаних осіб у будинку. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На підставі викладеного, суд вважає, що [PERSON] має право розпоряджання своїм майном, а тому підлягають задоволенню позовні вимоги про виселення [PERSON], [PERSON], а також неповнолітнього [PERSON], [INFO] з жилого будинку [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Суд також вважає, що суд позбавляє право відповідачів користуватися жилим приміщенням у спірному жилому будинку, то також відсутні підстави для реєстрації відповідачів. При ухваленні рішення по справі суд виходить з того, що відповідно до ст.7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні” від 11.12.2003р. №1382-IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням”. В зв'язку з тим, що відповідачі не бажають особисто знятись з реєстраційного обліку, суд вважає, що відповідачів необхідно зняти з реєстраційного обліку шляхом зобов'язання проведення вищевказаних дій Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області. На підставі викладеного,

Outcome: partial