Jurisdiction: civil
Date: 2008-02-28 00:00:00

Позивач Вище професійне училище № 3 звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17 грудня 2003 року. Посилався на те, що 17 грудня 2003 року між ВПУ №3 та [PERSON]було підписано договір купівлі-продажу. Вважає зазначений договір недійсним, оскільки в договорі купівлі-продажу не було вказано та обумовлено ціни об'єкту продажу, не конкретизовано сам предмет продажу з зазначенням його параметрів, місця знаходження, найменування, його технічну характеристику. Основною підставою визнання договору недійсним є недотримання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору. Крім того, адміністрацією ВПУ № 3 не було отримано будь-якого дозволу на реалізацію нерухомого майна - господарської будівлі(літера «Г») за адресою[ADDRESS] від уповноваженого органу держави, а саме: Фонду державного майна України, Міністерства науки та освіти України, що свідчить про відсутність повноважень ВПУ №3 на укладення договору. Фактично будь-які дії по передачі ВПУ №3 та отриманню у власність [PERSON]нерухомого майна, яке не було конкретно зазначено в договорі від 17.12.2003 року, сторонами не здійснювались. Протягом 2003-2006 років господарська будівля (літера «Г») не була списана та перебуває в оперативному користуванні ВПУ №3, що підтверджується тим, що 23 травня 2005 року виконавчим комітетом ЧМР було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно ВПУ № 3 за адресою [ADDRESS] - в тому числі на господарську будівлю(літери «Г»). Таким чином, господарська будівля (літера «Г») є складовою цілісного майнового комплексу, що по [ADDRESS] Просив позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав. Пояснив, що 17 грудня 2003 року між ВПУ №3 та [PERSON]було підписано договір купівлі-продажу. Вказаний договір є недійсним, оскільки сторонами не було дотримано основних умов укладення договору, зокрема, не визначено предмету купівлі-продажу, не зазначено його місцезнаходження, ціни. Крім того, договір не було нотаріально-посвідчено, що суперечить чинному законодавству. Договір від 17.12.2003 року реально виконаний не був, господарська будівля (літера «Г») площею 70 м2 перебуває на балансі ВПУ № 3, підтвердив обставини, викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити. Представник відповідача позов не визнав. Пояснив, що об'єктом договору купівлі-продажу від 17.12.2003 року були будівельні матеріали, а не споруда. [PERSON] є власником земельної ділянки, на якій розташована споруда літери Г, яка не розібрана відповідачем до цього часу. В нотаріальному оформленні договору купівлі-продажу малоцінних будівельних матеріалів, переданих згідно акту прийому-передачі, потреби не було. Вважає, що позивачем було пропущено строк позовної давності, просив в позові відмовити. Свідок [PERSON]. суду пояснив, що є працівником ВПУ № 3, про договір купівлі-продажу від 17.12.2003 року йому не було відомо. Підтверджує, що станом на сьогоднішній день всі будівлі, господарські споруди та будівельні матеріали перебувають в користуванні ВПУ № 3 та нікому не передавались. З 2003 по 2007 роки [PERSON]. на території ВПУ №3 не бачив. Свідок [PERSON] суду пояснила, що у грудні 2003 року працювала головним бухгалтером ВПУ № 3, їй відомо, що між ВПУ № 3 та [PERSON]було укладено договір купівлі-продажу. Відповідно до цього договору, ВПУ № 3 [PERSON] нічого не передавало, вказана господарська споруда використовується та перебуває на балансі ВПУ №3. [PERSON]. з 2003 по 2007 роки на території ВПУ №3 біля цієї споруди не бачила. Свідок [PERSON] суду пояснила, що працює директором ВПУ № 3, договір від 17.12.2003 року був укладений нею під тиском. Міністерство освіти та науки України дало дозвіл на списання з балансу ВПУ № 3 м. Чернівці окремої споруди загальною площею 114, 6 м2. Однак, господарська будівля (літера «Г») має площу 70 м2, дозволу на її списання ВПУ № 3 не отримувало. Ця господарська споруда перебуває у користуванні ВПУ № 3 і нікому не передавалась. У 2005 році ВПУ № 3 одержало свідоцтво про власності на всі будівлі, в тому числі і на споруду площею 70 м2. Будівлі площею 70 м2 і 114, 6 м2 є різними. З грудня 2003 року по січень 2007 року [PERSON] на території ВПУ №3 не з'являвся. Спорудою площею 70 м2 ВПУ №3 з 2003 року користується і нікому не передавало, будемо її реконструювати. Заслухавши пояснення представників сторін, свідків, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 17 грудня 2003 року між Вищим професійним училищем № 3 в особі директора [PERSON] та [PERSON]було укладено договір купівлі-продажу. Відповідно до умов договору, продавець продає, а покупець купує б/к списану господарську прибудову для розбору її на будівельні матеріали (а. с. 19). Місцезнаходження предмету договору купівлі-продажу в договорі вказано не було, як і його технічної характеристики, конкретної ціни продажу. Договір купівлі-продажу від 17 грудня 2003 року нотаріально посвідчено не було. Відповідно до ст. 48 Цивільного Кодексу України в редакції 1963 року недійсною є угода, що не відповідає вимогам закону. Згідно ст. 153 вказаного Кодексу, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду. Статтею 224 Кодексу визначено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. На підставі наведених норм закону, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, вбачається, що істотними умовами договору від 17 грудня 2003 року були його предмет та ціна. Однак, зі змісту зазначеного договору не зрозуміло, яка саме господарська споруда була предметом продажу, зокрема, в договорі не зазначено її місцезнаходження, технічної характеристики об'єкту продажу. Крім того, в договорі купівлі-продажу від 17 грудня 2003 року не було чітко визначено ціни продажу, що також є порушенням вимог ст. 224 Цивільного Кодексу України в редакції 1963 року. Відповідно до ст. 227 ЦК України в редакції 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору, що передбачено ст. 47 вказаного Кодексу. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» п. 4, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, міни або дарування жилого будинку (квартири); дарування іншого майна на суму понад 500 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією зі сторін, а друга ухиляється від її нотаріального оформлення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, вправі визнати угоду дійсною. Однак, це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди. Як вбачається з пояснень представників сторін, сторонами договору купівлі-продажу від 17.12.2003 року не було досягнуто згоди щодо предмету договору-купівлі продажу, що є однією з істотних умов вказаного договору. Зокрема, представник позивача стверджує, що предметом договору була господарська будівля (літера «Г») площею 70 м2, в той час як представник відповідача посилається на те, що об'єктом договору купівлі-продажу від 17.12.2003 року були будівельні матеріали, а не споруда об'єкту на території ВПУ № 3. Таким чином, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу від 17 грудня 2003 року є недійсним, оскільки не відповідає вимогам Закону та був укладений з недодержанням нотаріальної форми, а тому позов Вищого професійного училища № 3 про визнання недійсним договору підлягає задоволенню. Згідно ст.ст. 71, 76 Цивільного кодексу України в редакції 1963 року, загальний строк для захисту права за позовом особи (позовна давність), право якої порушено, встановлюється в три роки. Перебіг позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатись про порушення свого права. Твердження представника відповідача про те, що позивачем було пропущено строк позовної давності не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки позивач звернувся до суду з позовом 15.12.2006 року, в той час як договір купівлі-продажу було укладено сторонами 17.12.2003 року, а тому трирічний строк позовної давності ним не пропущений.

Outcome: approved