Jurisdiction: civil
Date: 2008-02-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказала, що наказом № 111 від 30.07.1992 року вона була призначена на посаду економіста державного підприємства „ Підприємство по виробництву вибухозахисних та в”яжучих матеріалів”( далі ДП „ ПВВВМ”), а з 03.07.2006 року наказом № 182 була переведена на посаду заступника директора з економіки цього ж підприємства. Працюючи на вказаній посаді вона сумлінно виконувала покладені на неї обов”язки, до дисциплінарної відповідальності не притягувалася. 09 жовтня 2007 року у неї захворіла дитина і вона знаходилася на лікарняному. Наказом відповідача № 47 від 10.10.2007 року її було звільнено з займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України, акта перевірки від 21 серпня 2007 року та наказу Мінвуглепрому України від 21 вересня 2007 № 397 „ Про результати перевірки ДП „ ПВВВМ” за 2005-2007 роки. Вказаний наказ вважає необґрунтованим та незаконним, оскільки була звільнення під час її тимчасової непрацездатності . З урахуванням наведеного просить суд позов задовольнити, визнати наказ № 47 від 10.10.2007 року в частині її звільнення незаконним; поновити на посаді; зобов»язати відповідача виписати на її ім.»я дублікат трудової книжки без запису про звільнення; стягнути з відповідача на її користь - суму у розмірі 3535,49 грн..допомоги по тимчасової непрацездатності , згідно лікарняних листків; моральну шкоду у розмірі 50.000 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити , надавши пояснення, аналогічні тим, що зазначені в позові. Відповідач Нікіфоров А.А. в судовому засіданні позв визнав частково, вважає, що розмір моральної шкоди занадто великий. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено і не заперечується сторонами, що [PERSON] наказом № 111 від 30.07.1992 року була призначена на посаду економіста державного підприємства „ Підприємство по виробництву вибухозахисних та в”яжучих матеріалів”( далі ДП „ ПВВВМ”), а з 03.07.2006 року наказом № 182 була переведена на посаду заступника директора з економіки цього ж підприємства. Розпорядженням Мінвуглепрому України від 08.08.2007 року № 90-р з метою позапланової перевірки окремих питань фінансово- господарської діяльності ДП „ ПВВВМ” було створено робочу групу, за результатами перевірки комісією було складено акт від 21 серпня 2007 року. 10.10.2007 року в.о. директора ДП « ПВВВМ» Дзябко П.А. було видано наказ № 47 , за яким позивача [PERSON] звільнено з займаної посади за п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України. Підставами вказано : акт перевірки від 21 серпня 2007 року та наказ Мінвуглепрому України від 21 вересня 2007 № 397 „ Про результати перевірки ДП „ ПВВВМ” за 2005-2007 роки. 10.10.2007р. в.о. директора ДП « ПВВВМ» Дзябко П.А. було видано ще один наказ за № 32-к „ Про звільнення” , за яким [PERSON] надавався розрахунок за ст..41 п.1 ч.1 КЗпП України з 10.10.2007р., підстава - наказ № 47 від 10.10.2007р.( запис в трудовій книжці позивача наказ № 32-к ). Видаючи наказ про звільнення позивача , відповідач послався на акт перевірки від 21.08.2007р., але як слідує з цього акту в період з 01.01.2005р. по 30.06.2007р.підприємство працювало прибутково , у 2006 р.та за 1 квартал 2007 р. підприємство отримувало прибуток. З повідомлення Оргкомітету Національного Бізнес Рейтингу від 31.05.2007р. № 0431/ ІЯ слідує, підприємство ДП „ ПВВВМ” увійшло до числа лідерів в рейтингу за сумарним балом номінацій: „ Обсяг реалізованої продукції”, „ Прибуток”, „ Продуктивність праці”, „ Заробітна плата” в галузі „ Виробництво іншої мінеральної продукції ( КВЕД 26.8). Які дії або бездіяльність позивача послужили підставою для звільнення в наказі не конкретизовано. З цих підстав суд не має можливості перевірити і дати оцінку цим діям. ч. 3 ст.40 КЗпП України передбачено, що не допускається звільнення працівників з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період тимчасової непрацездатності. Як вбачається з ксерокопій листків непрацездатності, позивач знаходилася на лікарняному з 09.10.2007р.18.10.2007р. та з 22.10.2007р. по 05.11.2007р.. Тобто наказ про звільнення позивача з посади було видано в.о. директора ДП « ПВВВМ» Дзябко П.А. 10.10.2007р. в період тимчасової непрацездатності позивача. П.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р.” Про практику розгляду судами трудових спорів” з наступними змінами, роз”яснено , що правило про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності , а також у період перебування у відпустці ( ч.3 ст.40 КЗпП) стосуються як передбачених ст.ст.40.41 КЗпП, так і інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Таким чином, суд вважає, що звільнення позивача проведено без законних підстав і відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України [PERSON] слід поновити на роботі на посаді заступника директора з економіки ДП „ ПВВВМ”, а накази в.о.директора ДП” ПВВВМ” № 32-к від 10.10.2007р. і наказ № 47 від 10.10.2007р.визнати незаконними. Як вбачається з матеріалів справи , 06.11.2007 року в.о.директора ДП „ ПВВВМ „ Дзябко П.А. надіслав листа на адресу позивача з приводу недійсності наказу №32 -к від 10.10.2007р.” Про звільнення”, оскільки було надано листки непрацездатності але відповідного наказу не було, таким чином суд вважає, що позивач правомірно звернулася до суду. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України , з відповідача ДП „ ПВВВМ” на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в такому розмірі: з довідки № 124 від 07.02.2008р., наданої відповідачем , вбачається , що заробітна плата [PERSON] .в серпні - вересні 2007р. складала 9813,89+5435,35=15249,24 грн.. Середньомісячна - 15249,24грн.. Позивач з 09.10.2007р.по 19.10.2007р. та з 22.10.20097р. по 05.11.2007р. знаходилася на лікарняному. З 06.11.2007р. по 11.02.2008 р. позивач знаходилася у вимушеному прогулі і за цей період підлягає стягненню сума у розмірі 33405,20 грн.. Згідно з довідки, наданої відповідачем вбачається, що листок непрацездатності з 09.10.2007р.по 19.10.2007р. був прийнятий відповідачем до оплати, однак виплата була за 7 робочих днів в сумі 2130.45, в той час коли позивач знаходилася на лікарняному 9 робочих днів, таким чином з відповідача необхідно стягнути 187,64 грн.- доплата по лікарняному за 2 дня. Виплата по листку непрацездатності з 22.10.2007 по 05.11.2007р. у сумі 3347.85 грн. не проводилася, таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума у розмірі 3347.85 грн.. Ст. 237-1 КЗпП України передбачено , що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв”язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що відповідачем було порушено законне право позивача , гарантоване ч.1 ст.43 Конституції України на працю, що включало можливість заробляти собі на життя працею, на яку він вільно погодився. Це порушення призвело до моральних страждань позивача, які псилювалися небажанням відповідача добровільно виправити незаконне звільнення позивача в період тимчасової непрацездатності, що прямо заборонено законом, і скасувати свій наказ. Це призвело до втрати нормальних життєвих зв”язків і вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд бере до уваги характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, час та зусилля , необхідні для відновлення попереднього стану, з урахуванням наведеного суд визначає розмір відшкодування у розмірі 500 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: partial