Jurisdiction: civil
Date: 2008-03-10 00:00:00

У лютому 2007 року Київський природоохоронний прокурор в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить суд зобов'язати [PERSON] привести земельну ділянку по [ADDRESS] у придатний для використання стан, знести гаражний бокс та повернути цю земельну ділянку Київській міській раді, залишивши в користуванні Печерської районної у місті Києві ради, задовольнивши позов з підстав, передбачених ст. 376 ЦК України та ст. 212 ЗК України, обґрунтовуючи його тим, що відповідач самочинно збудував гараж на спірній земельній ділянці, яка йому у встановленому законом порядку ніколи не відводилася. Заперечуючи проти позову представники відповідача посилалися на те, що відповідач проживає в будинку по [ADDRESS]. Гараж збудований з відповідного дозволу компетентних органів, відповідно до вимог законодавства часів яких стосується. При цьому, вказують, що гараж не знаходиться за адресою [ADDRESS]. Вимоги позивача є безпідставними, в задоволенні позову просили відмовити. Представник Київської міської ради просив ухвалити рішення суду відповідно до вимог чинного законодавства. Представник третьої особи в письмових поясненнях просив позов задовольнити з викладених в ньому підстав. Вивчивши та дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на південному сході від житлового будинку [ADDRESS], за адресою [ADDRESS], в тому числі і гараж-бокс відповідача за № 8, площею 17,4 кв.м., згідно з рішеннями Київради від 18.12.1972 р. за № 1971 та Печерської райради від 25.12.1972р. за № 912 побудовані у відповідності до замовлення № 469165/4723 та проекту розробленого у 1972 році інститутом «Київпроект», який був погоджений у встановленому порядку зі всіма відповідними службами району та міста. Дозвіл на будівництво капітальних індивідуальних гаражів-боксів було надано рішенням Київської міської Ради депутатів трудящих від 15.10.1972р. № .743 «Про дозвіл Держплану УРСР на будівництво гаражів для індивідуальних автомашин в Печерському районі». Роботи по будівництву зазначених гаражів-боксів здійснювалися ремонтно-будівельним управлінням № 3 трест Рембуд робіт № 1. Згідно рішення виконавчого комітету Печерської районної ради депутатів трудящих від 25.12.1972 р. № 912 "Про організацію по [ADDRESS] філіалу № 1 автокооперативу "Академічний" в Печерському районі м. Києва" на базі автокооперативу "Академічний було створено філіал № 1 на 10 гаражів-боксів по [ADDRESS]. 26 грудня 2006 року Київським міським бюро технічної інвентаризації на підставі зведеного акту вартості будівництва на 10 капітальних гаражів-боксів, кожному власнику гаража були видані технічні паспорти. Таким чином, за встановленими судом обставинами, посилання позивача, як на підставу для задоволення позову ст. 376 ЦК України, про те, що гараж збудований самочинно спростовується матеріалами справи, оскільки збудований гараж у встановленому чинним законодавством порядку тих часів і, в цій частині, суд вважає, що позов не ґрунтується на вимогах закону. В статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначено поняття «самовільне заняття земельної ділянки» - це будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання не наданої їй земельної ділянки чи намір використовувати земельну ділянку до встановлення її меж у натурі (на місцевості), до одержання документа, що посвідчує право на неї, та до його державної реєстрації. Відповідно до ст. 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Згідно ст. 3 Земельного кодексу Української РСР в редакції 1970 року, що втратив чинність у 1990 році, відповідно до Конституції СРСР і Конституції Української РСР на той час земля перебувала у власності держави, право власності громадян та юридичних осіб було відсутнє. Відповідно до ст. 13, 15, 16, 20 Земельного кодексу Української РСР в редакції 1970 року, що втратив чинність у 1990 році, земля в Українській РСР надавалась лише у користування громадянам та юридичним особам: безстрокове для колгоспів, тимчасове до 10 років для громадян та юридичних осіб. Надання земельних ділянок у користування здійснювалось в порядку відведення, а відведення земельних ділянок провадилось за рішенням виконавчих комітетів обласних, районних, міських, селищних і сільських Рад народних депутатів. В цих рішеннях зазначалась мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею. Право землекористування засвідчувалося державними актами на право користування землею. Стаття 3 Земельного кодексу України в редакції 1990 року, що втратив чинність у 2002 році, передбачала три форми власності на землю в Україні: державну, колективну та приватну. Згідно ст. 3, 6, 7, 8, 17, 19 Земельного кодексу України в редакції 1990 року, що втратив чинність у 2002 році, з 1990 по 2002 роки земельні ділянки в Україні передавались у власність, користування або оренду за рішеннями рад народних депутатів в межах їх територій. Статті 22 та 23 вказаного Земельного кодексу України передбачали, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або користування землею, заборонялось. Право власності або право постійного користування землею посвідчувалось державними актами, що видавались і реєструвались сільськими, селищними, міськими, районними радами народних депутатів, право тимчасового користування землею, в тому числі на умовах оренди, оформлялось договором. Відповідно до ст. 116 ЗК України в редакції 2001 року, що набрав чинності з 01 січня 2002 року і діє на сьогоднішній день, підставами для набуття права на землю є рішення органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Згідно із ст. 125 Земельного кодексу України право власності та право користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладання договору оренди і його державної реєстрації. Документом, що посвідчує право на земельну ділянку є державний акт, або договір оренди. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. До розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради. Оскільки на даний час в місті Києві землі державної та комунальної власності не розмежовані розпорядником земель в межах міста Києва є Київська міська рада (п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України). Таким чином, з 1970 року і до сьогодні в Україні, в тому числі і в місті Києві, існував певний порядок надання у користування, а пізніше у власність та оренду, земель державної власності, який передбачав і передбачає в даний момент, що земля громадянам та юридичним особам передавалась і передається у власність, користування або оренду за рішенням органів місцевого самоврядування (в місті Києві таким органом є Київська міська рада та її виконавчий орган), в якому зазначається мета відводу землі, площа і адреса відведеної земельної ділянки та інші умови, а право на земельну ділянку виникало та виникає з моменту одержання державного акту або укладення договору оренди та встановлення її меж у натурі (на місцевості). Адреса місцезнаходження земельної ділянки встановлюється при її відведенні і зазначається у рішенні органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки. Як вбачається з матеріалів даної цивільної справи Київська міська рада та її виконавчий орган не приймали рішення про відведення відповідачу земельної ділянки, що розташована у дворі житлового будинку по [ADDRESS], [ADDRESS], під розміщення гаражу, та не видавали документи, які посвідчували право власності, користування або оренди цією земельною ділянкою. Відповідач не надав суду жодного доказу наявності рішення Київської міської ради або її виконавчого органу про відведення йому під розміщення гаражу земельної ділянки у дворі житлового будинку по [ADDRESS] або на [ADDRESS], а також не надав оригінали чи копії державного акту або договору оренди на цю земельну ділянку, хоча не заперечує, що використовує цю земельну ділянку під розміщення гаражу. За даними Головного управління земельних ресурсів земельна ділянка, на якій знаходиться гараж відповідача згідно бази даних Державного земельного кадастру у реєстрі земельних ділянок з видом права, ніколи не реєструвалася. Таким чином, судом встановлено, що відповідач використовує земельну ділянку без встановлених для цього законом підстав, оскільки фактично використовує не надану йому земельну ділянку до встановлення її меж у натурі (на місцевості), до одержання документа, що посвідчує право на неї, та до його державної реєстрації, що має ознаки самовільного заняття земельної ділянки. Судом встановлено, що відповідно до рішення Київської міської ради від 10.07.2003 року № 638/798 «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею», державного акту від 17 листопада 2003 року Печерській районній у місті Києві раді була надана земельна ділянка площею 0,46 га в постійне користування для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку з вбудованими приміщеннями на [ADDRESS] за рахунок земель міської забудови. Вказане рішення є чинне на сьогодні. Гараж відповідача є частиною земельної ділянки, яка надана в постійне користування Печерській районній у місті Києві раді, оскільки знаходиться у відведених межах земельної ділянки загальною площею 0,46 га, що підтверджується кадастровим планом земельної ділянки. Таким чином, судом встановлено, що спірна земельна ділянка знаходиться за адресою [ADDRESS], оскільки адреса місцезнаходження земельної ділянки встановлюється при її відведенні і зазначається у рішенні органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки, яким є рішення Київської міської ради від 10.07.2003 року № 638/798. За даними Київського міського бюро технічної інвентаризації право власності на гараж відповідача у встановленому законом порядку не зареєстровано. За таких обставин, посилання позивача як на підставу для задоволення позову порушення відповідачем вказаних вище вимог земельного законодавства ґрунтується на законі. На підставі викладеного,

Outcome: approved