Jurisdiction: civil
Date: 2008-01-23 00:00:00

У грудні 2007 року позивачка звернулася в суд з позовною заявою, у якій просить поновити їй строк на звернення до суду, поновити її на роботі на посаді фармацевта аптеки №2 «Ілліч-фарм» Управління громадського харчування й торгівлі ВАТ "ММК ім. Ілліча", стягнути з відповідача середній заробіток за увесь час змушеного прогулу. У судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги в повному обсязі і пояснила, що вона перебувала з відповідачем у трудових відносинах з 27.01.2005 року до 09.06.2006 року, працюючи в аптеці №2 «Ілліч-фарм» Управління громадського харчування й торгівлі ВАТ "ММК ім. Ілліча" на посаді фармацевта. Наказом № 109-к від 09.06.2006 року вона була звільнена за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України. Вважає, що звільнили її незаконно, тому що вона не збиралася звільнятися та цього дня знаходилася на стаціонарному лікуванні в Донецькій обласній клінічній психіатричній лікарні. 13.06.2006 року вона вийшла на роботу, кілька годин пропрацювала та була примусово посаджена у службовий автотранспорт завідуючою аптекою, відвезена в Управління, де її примусили написати заяву про звільнення за власним бажанням під диктовку. Вона була змушена написати таку заяву, оскільки їй загрожували звільнити за ініціативою адміністрації. Вона не заперечує, що дійсно припускала помилки під час виконання службових обов'язків, та вважає, що це відбувалося через тиск на неї адміністрації аптеки та неодноразові дорікання на її роботу, але вважає, що їй можна було пробачити, оскільки в силу свого характеру та стану здоров'я вона не може швидко виконувати роботу, та взагалі просила відкрити для неї аптечний кіоск, де вона б була сама собі начальником. Також вона вважає, що 21.02.2006 року стосовно неї було вчинено злочин за замовленням керівництва аптеки, проте ці доводи не були прийняті до уваги Тельманівським райсудом Донецької області під час розгляду кримінальної справи. Вона тривалий час перебувала на лікуванні, у зв'язку з чим вважає причини пропуску строку на звернення до суду поважними й просить суд поновити їй пропущений строк та поновити її на роботі на посаді фармацевта аптеки №2 «Ілліч-фарм» Управління громадського харчування й торгівлі ВАТ "ММК ім. Ілліча", стягнути з відповідача середній заробіток за увесь час змушеного прогулу. Представник позивачки позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на задоволенні позову. Представник відповідача УГХТ ВАТ "ММК ім. Ілліча" у судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що дійсно позивачка перебувала з відповідачем у трудових відносинах з 27.01.2005 року до 09.06.2006 року, працювала в аптеці №2 «Ілліч-фарм» Управління громадського харчування й торгівлі ВАТ "ММК ім. Ілліча" на посаді фармацевта. Позивачка написала заяву про звільнення за власним бажанням без примусу, пояснювала, що знайшла іншу роботу, з урахуванням її бажання вона була звільнена в день подання заяви, тобто з 9.06.2006 року за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України. Представник відповідача вважає, що ними були виконані всі норми діючого законодавства і тому підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] немає. Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява [PERSON] задоволенню не підлягає з наступних підстав. Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 27.01.2005 року до 09.06.2006 року, працювала в аптеці №2 «Ілліч-фарм» Управління громадського харчування й торгівлі ВАТ "ММК ім. Ілліча" на посаді фармацевта. Наказом № 109-к від 09.06.2006 року вона була звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. З наказів про накладення дисциплінарних стягнень вбачається, що за несумлінне ставлення до виконання своїх функціонально-посадових обов'язків, що виразилося у недбалому, неякісному формуванні замовлення за накладною фармацевту [PERSON] оголошено догану та позбавлено 100 % премії за підсумками роботи за грудень 2005 р., лютий 2006 р. Як вбачається з довідки медико-соціальної експертної комісії [PERSON] є інвалідом з дитинства, має третю групу інвалідності та за висновком МСЕК їй протипоказана фізична робота, праця на сонці та переохолодження. Суд вважає, що позивачкою не надано жодних доказів на підтвердження того, що з боку адміністрації аптеки №2 «Ілліч-фарм» та Управління громадського харчування й торгівлі ВАТ "ММК ім. Ілліча" мало місце примушування написати заяву про звільнення за власним бажанням під тиском. Як вбачається з пояснень свідків та матеріалів справи у адміністрації аптеки №2 «Ілліч-фарм» та Управління громадського харчування й торгівлі ВАТ "ММК ім. Ілліча" для звільнення позивачки були інші підстави, зокрема за порушення трудової дисципліни тощо. У даному випадку суд не може розцінювати як примус подати заяву про звільнення за власним бажанням, оскільки [PERSON] написала заяву про звільнення з метою уникнути дисциплінарного стягнення за винні дії. В своїй заяві [PERSON] вказує, що просить звільнити її за власним бажанням з 09 липня 2006 р. Того ж дня був виданий наказ № 109-к, за яким вона була звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Ствердження представника позивачки про те, що адміністрація УГХТ ВАТ "ММК ім. Ілліча" заздалегідь примусила [PERSON] написати заяву про звільнення за власним бажанням, а 13.06.2006 р. вона тільки підписала цю заяву, не відповідають дійсності, оскільки у самому тексті заяви вказана дата «9.06.2006 р.», з якої [PERSON] просить її звільнити. Із змісту позовної заяви випливає, що позивачка не оспорює підстави звільнення. Враховуючи те, що вона звільнена не з ініціативи адміністрації, її тимчасова непрацездатність не перешкоджала звільненню з зазначених підстав. З огляду на наведене, доводи [PERSON] про те, що вона 9.06.2006 р. ще перебувала на лікарняному та саме в цей день написала заяву про звільнення за власним бажанням, не мають правового значення для вирішення спору з заявлених підстав. Звільнення позивачки за власним бажанням з 9.06.2006 року на підставі наказу № 109-к фактично мало місце в останній день перебування її на лікарняному й закриття листа тимчасової непрацездатності, та це не суперечить трудовому законодавству. Суд також не знаходить підстав, передбачених ст.233, 234 ЦПК України, для поновлення строку на звернення до суду, оскільки трудову книжку позивачка отримала 13.06.2006 р., та поважних причин пропуску строку на звернення до суду не надала. Таким чином, суд вважає, що звільнення [PERSON] з роботи за ст. 38 КЗпП України було проведене відповідно до вимог діючого законодавства та за її власним бажанням, без порушення вимог норм КЗпП України, у зв'язку з чим її позовні вимоги про поновлення строку на звернення до суду, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є не обґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed