Jurisdiction: civil
Date: 2008-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування збитків, посилаючись на те, що 09 жовтня 2006 року о 09 годині 30 хв. на вул. Жовтневій в м. Лозова, відповідач [PERSON], керуючи автомобілем марки MITSUBISHI, державний номер [NUMBER], не дотримався безпечної дистанції і допустив зіткнення з транспортним засобом позивача, який рухався на автомобілі марки Фольксваген-Пассат, державний номер [NUMBER], у попутному напрямку. В результаті зіткнення, автомобіль позивача, отримав механічні ушкодження. Позивач вказав, що ремонт його автомобіля оцінюється на суму 1778 грн. Позивач зазначив, що, автомобіль відповідача був застрахований, тому, згідно свідоцтва про добровільне страхування транспортного засобу, 11 грудня 2006 року ВАТ «Страхова компанія ПЗУ України», частково виплатила позивачу матеріальну шкоду на суму 855 грн. 50 коп. В свою чергу, відповідач, в добровільному порядку, відшкодовував матеріальну шкоду в сумі 510 грн. Позивач в своєму позові, як на підстави звернення до суду з даним позовом посилається саме на те, що заподіяні збитки його автомобілю оцінюються на сумі 1778 грн., що підтверджується відповідними рахунками -фактури, а йому відшкодовано загальну суму лише на 1365 грн. 50 коп., то сума заборгованості складає 412 грн. 50 коп., яку він прохає суд, стягнути з [PERSON] - відповідача по справі. Крім того позивач вказав, що самою дорожньо-транспортною пригодою, йому було спричинено моральну шкоду, яка виражена в тому, що він був позбавлений можливості на протязі тривалого часу, користуватися належним йому автомобілем, який йому потрібен для оперативного виконання роботи. Все це спричинило моральні страждання, тому моральну шкоду, позивач оцінює в 2000 грн. і прохає суд, стягнути її з відповідача. У судовому засіданні, позивач підтримав свої позовні вимоги. Крім того, позивачем додано уточнену позовну заяву (а.с.№148), в якій він зазначає, що прохає суд стягнути на його користь понесені ним судові витрати в розмірі 51 грн. 00 коп. та 30 грн. 00 коп. саме з [PERSON]. Позивач вказав, що для проведення ремонту свого автомобіля він звернувся до ТОВ Автомобільний Дім «Соллі-Плюс», бо саме до цього підприємства він постійно звертається для технічного огляду автомобіля. Даним підприємством йому було видано рахунок-фактуру [NUMBER] від 09 жовтня 2006 року на суму в 1100,00 грн. (а.с.№5) та рахунок-фактура [NUMBER] від 10 жовтня 2006 року на суму в 678,00 грн. (а.с.№6). Тобто, вартість проведення ремонтних робіт складала 1778 грн. 00. Отже з урахуванням того, що ВАТ «Страховою компанією «ПЗУ Україна» йому виплачено 855 грн. 50 коп. та в добровільному порядку [PERSON] - 510 грн. 00 коп., тобто на загальну суму в 1365 грн. 50 коп., різниця між тією суму яку визначив спеціаліст за своїм висновком (а.с.№62-67) і тією сумою, яку визначено позивачу ТОВ Автомобільний Дім «Соллі-Плюс» (а.с.№5,6), складає 412 грн.50 коп. Позивач вказав, що саме цю суму в 412 грн. 50 коп. і повинен відшкодувати відповідач [PERSON] на його користь. Відповідач [PERSON] у судове засідання, призначене на 11 березня 2008 року не з»явився, тоді як про день, час та місце слухання справи судом повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить наявна в матеріалах справи, розписка про отримання ним особисто судової повістки. Однак, до канцелярії Лозівського міськрайонного суду Харківської області. від імені [PERSON], подано письмовий виступ у судових дебатах від 03 березня 2008 року, яким останній зазначив, що позов позивача не визнає, та прохає суд слухати справу за його відсутності. Згідно до положення ч.2 ст.77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідачів, повідомленого належним чином, або причину буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Однак, раніше у судових засіданнях відповідач вказав, що вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими і такими, що не можуть бути задоволені, оскільки, спеціалістом складено висновок, який додано до матеріалів справи (а.с.№62-67), за яким визначено суму матеріальних збитків завданих автомобілю «Фольксваген Пасат» реєстраційний номер [NUMBER] в 1365,50 гривень. Відповідач зазначив, що його автомобіль «Мітсубіші Аутлендер» реєстраційний номер [NUMBER], на підставі Полісу [NUMBER] обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 02 жовтня 2006 року (а.с.№163) застрахований ВАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна», тому останньою, на ім»я позивача, 11 грудня 2006 року, було перераховано грошові кошти за страховий випадок на суму в 855 грн.50 коп. (а.с.№8)., останню ж визначену спеціалістом суму матеріальних збитків в 510 грн., він особисто віддав позивачу. І про це позивач вказав як у своєму позові так і в своїх поясненнях. Крім того, відповідач вказав, що вважає що не повинен сплачувати позивачу суму в 412 грн. 50 коп., які начебто останній витратив на ремонт свого автомобіля, тому, що спеціаліст проводив огляд транспортного засобу позивача в присутності останнього (а.с.№55-57) і результати висновку спеціаліста (а.с.№62-67), позивачем не оскаржені, не дивлячись на те, що він мав і має таке право. Відносно моральної шкоди відповідач [PERSON] вказав, що даних позовних вимог позивача, він не визнає, бо не має підстав, при настанні яких, за законом, він повинен відшкодувати дану шкоду на корить відповідача. Представник позивача - адвокат [PERSON], підтримуючи позицію свого довірителя вказав, що не знаходить позов позивача таким, що підлягає задоволенню. Співвідповідачем по справі ВАТ «СК ПЗУ Україна» не забезпечено явку свого представника у судове засідання, однак, на адресу суду подано свої заперечення на позов, про не визнання позовних вимог позивача, та неодноразово направлялися до суду телеграми про слухання справи за відсутності їх представника по справі. У направлених на адресу суду письмових поясненнях (а.с.№50-52), заперечення проти позову (а.с.№129-131 та 172-173, 229-230), зазначено, що ВАТ «Страхова компанія ПЗУ Україна» заперечує проти позовних вимог позивача, вважає їх незаконними і необґрунтованими. ВАТ «Страхова компанія ПЗУ Україна» в обґрунтування свої заперечень на позовну заяву позивача посилається на те, що 02 жовтня 2006 року між ВАТ «СК «ПЗУ Україна» та [PERSON] укладено договір обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У зв»язку з тим, що 09 жовтня 2006 року сталося ДТП між автомобілем [PERSON], який застраховано та автомобілем позивача [PERSON], ВАТ «СК «ПЗУ Україна» звернулася до суб»єкта оціночної діяльності [PERSON], для проведення автотоварознавчого дослідження по визначенню матеріальних збитків власнику транспортного засобу. На що останнім, 06 листопада 2006 року даний висновок було складено і визначено суму матеріальних збитків в 1365 грн. 50 коп. Тому, враховуючи висновок спеціаліста з визначення матеріального збитку заподіяного власнику транспортного засобу, склавши акт [NUMBER] та розрахунок страхового відшкодування до нього, на підставі якого й було проведено виплату страхового відшкодування позивачу в розмірі 855, 50 коп. Розрахунок проводився наступним чином: 1365,50 - 510,00=855, 50 де: 1365,50 - матеріальний збиток завданий власнику транспортного засобу; 510,00 - франшиза по Договору страхування. Відповідно до ст.1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов»язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою. Відносно моральної шкоди, ВАТ «СК «ПЗУ Україна» вказано, що якщо судом встановлено відшкодувати потерпілому моральну шкоду, передбачену п.п.3,4 ч.2 ст.23 ЦК України, то її відшкодовує особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. У судовому засіданні встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Із пояснень, наданих позивачем та відповідачем у судовому засіданні, встановлено, що 09 жовтня 2006 року, приблизно о 09 годині 30 хвили по вулиці Жовтнева в місті Лозова Харківської області, з вини [PERSON] - відповідача по справі, сталася дорожньо-транспортна пригода, оскільки останній керуючи автомобілем «Мітцубіші-Аутлендер» реєстраційний номер: АХ2730 АО, не витримавши безпечної дистанції руху, - допустив зіткнення з їхавшим попереду в попутному напрямку автомобілем «Фольксваген Пассат» реєстраційний номер [NUMBER], яким керував [PERSON] - позивач по справі. Дана обставина підтверджується вивченими матеріалами адміністративної справи №3-4095 за ст.121 КУпАП, а саме: протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди (а.с.№7-10); схемою дорожньо-транспортної пригоди (а.с.№13), поясненнями [PERSON] (а.с.№4), поясненнями [PERSON] (а.с.№5) та Постановою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 19 жовтня 2006 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУАП (а.с.№23). Відповідно до Ксерокопії Полісу [NUMBER] обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів 02 жовтня 2006 року (а.с.№163), автомобіль відповідача було застраховано у ВАТ СК «ПЗУ Україна». За даним Полісом, страховим випадком є подія, в наслідок якої заподіяна шкода третім особам сталася під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і в наслідок якої наступає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована. В матеріалах справи на аркуші № 54 наявний Акт огляду транспортного засобу (дефектна відомість» на автомобіль «Фольксваген Пассат», що належить позивачу, складений ВАТ «Страховою компанією «ПЗУ Україна», 10 жовтня 2006 року. Для вирішення питання визначення вартості спричинених збитків автомобілю «Фольксваген Пассат» суб»єктом оціночної діяльності [PERSON] було складено Протокол № 233 огляду транспортного засобу (ас. №55-57). Потім, на підставі вищевказаного Протоколу, цим же суб»єктом оціночної діяльності [PERSON], було складено висновок спеціаліста №233 від 06 листопада 2006 року (а.с.№62-67). Позивач вказав, що огляд його автомобіля спеціаліст проводив, у його присутності та в присутності представника ВАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна». Згідно даного висновку, сума матеріальних збитків, спричинених автомобілю «Фольксваген Пассат» реєстраційний номер [NUMBER] склала 1365, 50 гривень (а.с.№67). Відповідно до ст.29 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв»язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов»язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку встановленому законодавством. Згідно до ст.9 Закону України«Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов»язковий ліміт відповідальності страховика - це грошова сума, в межах якої страховик зобов»язаний провести виплату страхового відшкодування, відповідно до умов договору страхування. Крім того, даною статтею вказано, що страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Як вже вище зазначалося, висновком спеціаліста (а.с.№62-67) визначено вартість матеріального збитку з урахуванням фізичного зносу автомобіля на суму в 1365 грн. 50 коп. Отже, з урахуванням умов Полісу [NUMBER] обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів 02 жовтня 2006 року (а.с.№163), ВАТ «СК «ПЗУ Україна» провела сплату на користь позивача суми в 855 грн. 50 коп., про що свідчить повідомлення про одержання переказу фізичними особами (а.с.№8). Відповідно до вимог п.12.1 ст.12 Закону України « Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір франшизи при відшкодування шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладенні договору обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. За Полісом [NUMBER] обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів 02 жовтня 2006 року (а.с.№162) відповідно до вимог чинного законодавства була встановлена франшиза при страховому відшкодуванні за шкоду, заподіяну майну потерпілих у розмірі 510 грн. У судовому засіданні, відповідно до позовної заяви (а.с.№3-4), пояснень позивача та відповідача, судом було встановлено, що суму франшизи в 510 гривень, відповідач у добровільному порядку, відшкодував позивачу. У позовній заяві, як на обгрунтування свої позовних вимог, у частині стягнення з відповідача суми в 412 грн. 50 коп., позивач посилається на положення ч.1 ст.1166 ЦК України. а саме: майнова шкода, спричинена майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі, особою що їх спричинила. Відносно даної позовної вимоги позивача необхідно зазначити, що, згідно до висновку спеціаліста №233 експертного, автотоварознавчого дослідження, з визначення суми матеріального збитку (а.с.№62-67), ВАТ «СК «ПЗУ Україна», 11 грудня 2006 року, проведено сплату на користь позивача суми в 855 грн. (а.с.№8). Судом встановлено, відповідачем сплачено на користь позивача суму франшизи в 510 грн. 50 коп. Отже, отримавши повну суму збитків, визначених у висновку спеціаліста (а.с.№62-67) від 06 листопада 2006 року, та не оскаржуючи її, не дивлячись на те, що вже 09 та 10 жовтня 2006 року, позивач, звернувшись до ТОВ Автомобільний Дім «Соллі-Плюс», знав про розраховану йому суму ремонту його автомобіля, яка складала в 1778 грн., 01 березня 2007 року, звернувся до суду з даною позовною заявою. Як доказ, підтвердженням суми в 1778 грн., на які посилається позивач, останнім додано до матеріалів справи рахунок-фактуру [NUMBER] від 09 жовтня 2006 року (а.с.№5), та рахунок-фактуру [NUMBER] від 10 жовтня 2006 року (а.с.№6). В даних рахунках-фактурах вказано чіткий термін, на протязі якого, дані рахунки дійсні до сплати, а саме: в термін три банківські дні. Проте, позивачем не надано доказів, в підтвердження того, що дані рахунки-фактури (а.с.№5,6), дійсно ним були сплачені в установлений до оплати термін. І це враховуючи те, що обов»язок по доказуванню підстав обґрунтування своїх позовних вимог, відповідно до положень Цивільно-процесуального Кодексу України, встановлена саме за позивачем, про що позивачу судом було роз»яснено, однак позивач не звертався до суду з клопотаннями про забезпечення доказів по справі. Про те, позивач вказав у судових дебатах, що підтвердженням того, що він сплатив за ремонт свого авто по даним рахункам фактурам, є калькуляція та Акт виконання робіт по ремонту автомобіля. Відносно викладеного, необхідно зазначити, що як вже вище було вказано, позов позивачем подано 01 березня 2007 року, а документи на які посилався позивач як обґрунтування своїх вимог: №АТ-456, складено 03 вересня 2007 року на виконання робіт по ремонту автомобіля (а.с.№149) та Акт №АТ-456 здачі-прийняття робіт, складеного 03 вересня 2007 року (а.с.№150), що видані Товариством з обмеженою відповідальністю «Автотранс». Крім того, у судовому засіданні, суд з»ясовував у позивача питання про проведення повторної судово-товарознавчої експертизи, для визначення вартості ремонтних робіт, пов»язаних з спричиненням механічних ушкоджень його автомобілю в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 09 жовтня 2006 року. Однак позивач вказав, що не бажає проводити таку експертизу, тому що своє авто він вже відремонтував, і повністю довіряє визначеному рахунку вартості виконаних робіт, який складено Товариством з обмеженою відповідальністю «Автотранс», тому що його авто, обслуговується тільки на даній станції технічного обслуговування. При розгляді позовної вимоги позивача, судом враховано пояснення позивача; пояснення відповідача та його представника адвоката [PERSON], письмові пояснення та заперечення співвідповідача ВАТ «СК «ПЗУ Україна», та вивчено матеріали цивільної справи та адміністративної справи. На підставі вищевикладеного, позовну вимогу позивача про стягнення на його користь з відповідача [PERSON] суми матеріальних збитків на суму в 412 грн. 50 коп., суд знаходить такою, що не підлягає задоволенню. Позивачем у позові заявлено і про стягнення на його користь з відповідача моральної шкоди в 2000 гривень, яка виражена в тому, що він був позбавлений можливості на протязі тривалого часу, користуватися належним йому автомобілем, який йому потрібен для оперативного виконання роботи. Все це спричинило моральні страждання. Крім того, у судових дебатах позивач вказав, що він не може їздити на битих автомобілях, навіть якщо вони і відремонтовані належним чином, та не беручи до уваги, що у нього у власності є ще й інші автомобілі, які він може використовувати. Позивач зазначив, що в зв»язку з тим, що він витрачає час на судовий розгляд даної справи, у нього зриваються укладання важливих угод, однак доказів в підтвердження цього, він суду надати не має можливості. Окрім зазначено, ним витрачається значна сума грошей на паливно-мастильні матеріали для свого автомобіля, проте він доказів в підтвердження викладеного, подавати не буде. Відносно заявленої позивачем позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, необхідно зазначити, що п.22.3 ст.22 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», потерпілому відшкодовується також моральна шкода. Відповідно до ч.1 ст. 23 Цивільного Кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, в наслідок порушення її права. Частиною 2 цього ж Кодексу встановлено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров»я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім»ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної особи або юридичної особи. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Із вивчених матеріалів адміністративної справи, судом було з»ясовано, що дорожньо-транспортна пригода між автомобілем позивача та автомобілем відповідача сталася з вини саме останнього - тобто [PERSON] Статтею 9 Закону України «Про обов»якове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», встановлено, якщо судом встановлено відшкодувати потерпілому моральну шкоду, передбачену п.3,4 ч.2 ст.23 ЦК України, таке відшкодування у розмірі, визначеному судом, здійснює особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортно пригоди. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнового характеру)» визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховуються стан здоров»я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. В судовому засіданні встановлено, що діями відповідача у результаті дорожньо-транспортної пригоди, позивачу спричинено моральну шкоду, яка виражається в тому, що у зв»язку з тим, що майно позивача було пошкоджено, останній переживав моральні страждання, бо не міг користуватися належним йому автомобілем доки його не відремонтують. З огляду на викладене, суд знаходить можливим частково задовольнити позовну вимогу позивача про стягнення на його користь з відповідача суми морального збитку в 400 гривень. Згідно до п.6 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Статтею 79 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат пов»язаних з розглядом справи. Частиною 5 Розділу 11 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Процесуального Кодексу України встановлено, що до набрання чинності законом, який регулює порядок сплати і розміри судового збору, судовий збір при зверненні до суду сплачується у порядку і розмірах, встановлених законодавством для державного мита. У позовній заяві позивачем заявлено вимогу про стягнення на його користь понесених ним судових витрат з відповідача. З огляду на матеріали справи судом вбачається, що позивачем при зверненні до суду було сплачено судові витрати у вигляді судового збору на суму в 51 гривня, що підтверджується квитанцією №1603\з208 від 27 лютого 2007 року (а.с.№1) та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи на суму в 30 гривень, що підтверджується квитанцією №1603\з181 від 27 лютого 2007 року (а.с.№2). Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У матеріалах справи на аркуші №109 наявна ксерокопія пенсійного посвідчення [NUMBER] Серія [NUMBER] від 27 червня 2007 року, з якого вбачається, що відповідач по справі - [PERSON] є інвалідом другої групи загального захворювання. Відносно викладеного необхідно зазначити, що відповідно до п.18 ч.1 ст.4 Декрету Кабінету Міністрів України від 21 січня 1993 року №7 « Про державне мито» з наступними змінами, встановлено, що від уплати державного мита звільняються інваліди першої та другої групи Враховуючи те, що позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача матеріальних збитків, та з урахуванням того, що відповідно до вимог діючого законодавства, останній звільнений від сплати державного мита, суд не стягує на користь позивача з відповідача державне мито. Однак, відносно витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи, законом не встановлено звільнення відповідача від сплати даних судових витрат, отже, суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи на суму в 30 гривні 00 копійок.

Outcome: partial