Jurisdiction: civil
Date: 2008-03-25 00:00:00

В апеляційній скарзі відповідачка [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції від 28 листопада 2007 року через неповне з”ясування обставини справи, невідповідність його встановленим обставинам і порушення норм матеріального та процесуального права та постановити нове рішення про відмову в позові з таких підстав. В вересні 2006 року перший заступник прокурора м. Чернігова в інтересах позивачки [PERSON], яка є пенсіонеркою, інвалідом 2 групи, відноситься до соціально не захищеної категорії населення, звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] /правонаступником якої є [PERSON], [PERSON] /після шлюбу [PERSON]/, комунального підприємства „Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації” про визнання права власності на житловий будинок, визнання договору купівлі-продажу дійсним, встановлення порядку користування земельною ділянкою та зобов”язання зареєструвати право власності, виходячи з наступного. 8 червня 2005 року між позивачкою [PERSON] та відповідачкою [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] за довіреністю від 7 червня 2005 року № 660, була досягнута домовленість про купівлю-продаж будинку в [ADDRESS] і погоджено всі належні умови договору щодо ціни, передачі квартири у власність, оформлення договору. Позивачці [PERSON] на підтвердження права власності був переданий акт про введення в експлуатацію [ADDRESS], затверджений рішенням виконкому Новозаводської районної ради м. Чернігова від 10 квітня 1991 року № 85, та рішення від 22 жовтня 1990 року № 288 про приєднання житлових будинків А-1ж та В-1ж по [ADDRESS]в одне домоволодіння в зв”язку з неможливістю виділити житловий будинок В-1ж в окреме домоволодіння. Факт отримання грошей від [PERSON] підтверджений розпискою. Але вказаний договір купівлі-продажу будинку письмово не укладався і нотаріально не посвідчувався. Згідно з даними МБТІ на земельній ділянці по [ADDRESS]знаходяться три житлові будинки, що становлять одне домоволодіння, зокрема, будинок А-1ж, що належить на праві власності відповідачкам [PERSON] та [PERSON], а також будинок В-1ж, який належить [PERSON]. Тому відповідно до ст. 334 ЦК України з моменту передачі речі їй, як набувачу, належить право власності на це майно, якщо інше не передбачено законом або договором. Таким чином, домоволодіння по [ADDRESS]належить на праві спільної часткової власності позивачці [PERSON] та відповідачкам [PERSON] та [PERSON], які створюють позивачці перешкоди в користуванні та володінні своєю часткою домоволодіння. Відповідно до ч.2 ст. 357 ЦК України якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання / спорудження/ майна. З врахуванням викладеного, перший заступник прокурора м. Чернігова просить визнати дійсним договір купівлі-продажу будинку В-1ж в [ADDRESS], укладений між [PERSON]. та [PERSON]. Визнати за [PERSON] право власності на цей будинок, визначити частку, яку складає цей будинок в домоволодінні по [ADDRESS], встановити порядок користування земельною ділянкою відповідно до встановленої частки, зобов”язати КП „Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації” зареєструвати право співвласників домоволодіння по [ADDRESS] відповідно до встановленого розміру часток. В лютому 2007 року першим заступником прокурора м. Чернігова позовні вимоги уточнені таким чином. Залучено, крім вказаних відповідачів, відповідачем Чернігівську міську раду. Обґрунтування вимог полягає в наступному. Рішенням Новозаводського райвиконкому м. Чернігова від 22 жовтня 1990 року дозволено [PERSON] прийняти в експлуатацію [ADDRESS], залишивши земельну ділянку розміром 1164 кв. м в спільному користуванні співвласників [PERSON], [PERSON]., [PERSON] На підставі цього рішення рішенням від 8 квітня 1991 року № 85 прийнято будинок В-1ж в експлуатацію, тобто у [PERSON] виникло право власності на цей будинок. Він продав його [PERSON], але договір купівлі-продажу не був укладений письмово і не посвідчений нотаріально з викладених раніше причин. В зв”язку з цим виникла необхідність визнати, відповідно до ч.2 ст. 47 ЦК України /1963 року/ договір купівлі-продажу будинку В-1ж між [PERSON] та [PERSON] таким, що відбувся в листопаді 2001 року. Рішенням Чернігівської міської ради від 27 липня 2006 року видано Державні акти про право приватної власності на земельні ділянки кожній розміром по 0, 0625 га [PERSON], померлій [INFO], та [PERSON]. Відповідно до рішення Новозаводського райвиконкому № 288 від 22 жовтня 1990 року земельна ділянка по [ADDRESS]залишена у спільному користуванні співвласників, тобто не тільки у користуванні відповідачів [PERSON] та [PERSON], але й позивачки [PERSON]. Оскільки видачею вказаних Державних актів про право приватної власності на землю порушені права позивачки [PERSON], вони повинні бути визнані недійсними. За таких обставин перший заступник прокурора м. Чернігова уточнив позовні вимоги таким чином: визнати дійсним договір купівлі-продажу [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] в листопаді 2001 року, визнати за нею право власності на вказаний будинок, визнати недійсними Державні акти ЯГ № 826596 та ЯГ № 826595 про право власності на 0, 0625 га землі кожній по [ADDRESS], видані [PERSON] та [PERSON], встановити порядок землекористування цією земельною ділянкою між [PERSON], [PERSON]та [PERSON]/ як правонаступником після смерті [PERSON]/ відповідно до варіантів землекористування, визначених технічною експертизою, зобов”язати КП „Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації” зареєструвати за [PERSON] право власності. Ухвалою суду від 11 квітня 2007 року до справи в якості відповідача залучено [PERSON] В жовтні 2007 року вказані першим заступником прокурора м. Чернігова позовні вимоги уточнені таким чином. Згідно з рішенням Новозаводського райвиконкому м. Чернігова від 8 квітня 1991 року № 85, яким затверджено акт прийняття-передачі будинку В-1ж Чернігівське МБТІ зобов”язано було видати [PERSON] свідоцтво про право власності на будинок В-1ж, до якого він зробив прибудову, побудував гараж, які були узаконені рішенням цього виконкому № 196 від 10.12. 2001 року. Рішенням № 250 від 15.10. 2001 року виконкому Чернігівської міської ради зобов”язано Чернігівське МБТІ привести жилі будинки А-1ж та В-1ж по [ADDRESS]в одне домоволодіння. Відповідач КП „Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації” вказані рішення не виконало, не розрахувало частки співвласників в домоволодінні, свідоцтво про право власності на визначену частку не видало ні [PERSON], ні [PERSON]. Тому просить зобов”язати КП „Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації” привести жилі будинки по [ADDRESS], під літерами А-1ж та В-1ж в одне домоволодіння. Ухвалою суду першої інстанції від 11 жовтня 2007 року позовні вимоги щодо встановлення порядку користування земельною ділянкою залишені без розгляду за заявою позивача відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 листопада 2007 року позов задоволено частково. Визнано договір купівлі-продажу будинку В-1ж по [ADDRESS]в м. Чернігові між [PERSON] та [PERSON], який відбувся в листопаді 2001 року, дійсним. Визнано за [PERSON] право власності на цей будинок. Визнано недійсними Державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯГ за № 926595 та № 926596, розміром 0, 0625 га кожна, видані [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення 6-ої сесії 5-го скликання Чернігівської міської ради від 27 липня 2006 року, які зареєстровані в книзі записів Державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди за № 6735 та № 6736. Зобов”язано Чернігівську міську раду виключити Державні акти з книги записів реєстрації Державних актів. Зобов”язано КП „Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації” привести житлові будинки А-1ж та В-1ж в одне домоволодіння з поштовою адресою - [ADDRESS], в м. Чернігові відповідно до рішення виконкому Чернігівської міської ради № 250 від 15 жовтня 2001 року. В решті позовних вимог відмовлено. Рішення суду першої інстанції обґрунтовано наступним. Відповідно до рішень виконкому Новозаводської районної ради в м. Чернігові № 288 від 22 жовтня 1990 року [PERSON] дозволено прийняти в експлуатацію житловий будинок В-1ж по [ADDRESS], залишивши земельну ділянку розміром 1164 кв. м в загальному користуванні всіх співвласників; № 85 від 8 квітня 1991 року - затверджено акт прийняття в експлуатацію будинку [PERSON] загальною площею 57,7 кв.м; № 196 від 10 грудня 2001 року - затверджено акт прийняття в експлуатацію прибудови до цього будинку з доведенням загальної площі до 60,5 кв.м. Рішенням виконкому Чернігівської міської ради № 250 від 15 жовтня 2001 року в зв”язку з неможливістю виділити будинок В-1ж в самостійне домоволодіння зобов”язано МБТІ привести жилі будинки А-1ж та В-1ж в одне домоволодіння з адресою: [ADDRESS]. Фактично на вказаній земельній ділянці розміщені 3 будинки: А-1ж, Б-1ж, В-1ж, які складають одне домоволодіння. Будинок В-1ж прийнятий в експлуатацію, але право власності на нього в МБТІ не зареєстровано. Право власності зареєстровано тільки на будинок А-1ж за [PERSON]та [PERSON] по 1/2 частині кожній. Визначити ідеальні частки співвласників в домоволодінні через рішення виконкому Чернігівської міської ради неможливо без вирішення питання щодо самовільно збудованого будинку Б-1ж. Статтями 41, 42, 44 ЦК України / 1963 року/ визначено поняття угод та їх форма. Статтями 224, 227 ЦК України / 1963 року/ визначено поняття договору купівлі-продажу та його форма відносно договору купівлі-продажу жилого будинку. Згідно зі ст. 47 ЦК України /1963 року/ нотаріальне посвідчення угод обов”язкове лише у випадках, зазначених в законі. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. Враховуючи наведені вище рішення виконкому Новозаводської районної ради в м. Чернігові та Чернігівської міської ради, суд вважає, що [PERSON] мав право розпорядитися своєю власністю у відповідності до ст. 225 ЦК України і продати належний йому жилий будинок в [ADDRESS]. Беручи до уваги, що МБТІ не привело будинки А-1ж та В-1ж в одно домоволодіння, у [PERSON] були відсутні документи про його право власності на будинок В-1ж, тому в листопаді 2001 року він уклав зі [PERSON] договір купівлі-продажу цього будинку без належного оформлення. Про це свідчать отримання ним коштів, підтверджене розпискою, передача покупцеві технічного паспорту на будинок, актів прийняття його в експлуатацію, ключів, реєстрація [PERSON] в цьому будинку. Відповідно до ст. 128 ЦК України /1963 року/ право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Тому суд вважає за можливе визнати дійсним укладений між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу жилого будинку В-1ж в [ADDRESS]та зобов”язати КП „Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації” виконати рішення виконкому міської ради № 250 від 15 жовтня 2001 року і привести жилі будинки А-1ж та В-1ж в одне домоволодіння. Враховуючи, що рішенням № 288 від 22 жовтня 1990 року земельна ділянка площею 1164 кв. м залишена в загальному користуванні всіх співвласників, в тому числі і [PERSON], передачею її у власність [PERSON] та [PERSON] порушено право користування нею з боку власника будинку В-1ж, тому Державні акти на право приватної власності на землю, видані [PERSON] та [PERSON] відповідно до рішення міської ради від 27 липня 2006 року кожній на 0,0625 га, необхідно визнати недійсними і зобов”язати міську раду виключити дані акти з книги записів реєстрації Державних актів. Питання про скасування рішення Чернігівської міської ради від 27 липня 2006 року, згідно з яким [PERSON] та [PERSON] видані Державні акти про право приватної власності на землю, не ставилося, тому суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог щодо законності цього рішення. Суду не надано доказів щодо існування договору купівлі-продажу будинку В-1ж між [PERSON] та [PERSON], тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. Враховуючи, що вимоги про встановлення порядку землекористування залишені без розгляду, розмір часток співвласників [ADDRESS] не визначався, тому в задоволенні вимог в частині зобов”язання КП „ Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації” зареєструвати право власності співвласників домоволодіння з врахуванням встановленого розміру часток слід відмовити. В апеляційній скарзі на рішення суду від 28 листопада 2008 року відповідачка [PERSON] просить скасувати вказане рішення і постановити нове рішення про відмову в позові, оскільки висновки суду не відповідають встановленим обставинам, не доведені обставини, які мають значення для справи, неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права. Наявність рішення райвиконкому про прийняття в експлуатацію будинку В-1ж не свідчить про виникнення у [PERSON] права власності на цей будинок, а свідчить про існування будинку як споруди. Земельна ділянка [PERSON] для будівництва будинку співвласниками не надавалася. Рішенням виконкому № 288 від 22 жовтня 1990 року земельна ділянка залишена у користуванні співвласників [ADDRESS], якими були [PERSON] та [PERSON] Відповідач [PERSON] не був ні співвласником, ні землекористувачем вказаної земельної ділянки. Співвласники домоволодіння не давали згоди [PERSON] на будівництво будинку В-1ж, тому не могли дати згоди і на виділення цього будинку в окреме домоволодіння, і на приведення будинку з будинком А-1ж в одне домоволодіння. Рішення виконкому № 250 від 15.10.2001 року з цього питання прийнято на підроблених підписах співвласників [PERSON] та [PERSON], про що дані пояснення в справі № 2-2954/ 03 року. Тому [PERSON] не міг нікому, в тому числі і [PERSON], продати цей будинок, на який у нього не було правовстановлюючих документів. Посилаючись на матеріали справ № 2-2954/2003 року та № 2-11/2004 року, суд дав неправильну оцінку фактам, встановленим в цих справах. Зокрема, якщо в листопаді 2001 року була укладена угода про продаж цього будинку між [PERSON] та [PERSON], у [PERSON] не було потреби звертатися до суду з позовом про визначення частки його будинку В-1ж в домоволодінні по [ADDRESS], станом на грудень 2001 року, в зв”язку з наміром її продати / справа 2-11/ 2004 р./. Якщо [PERSON] з листопада 2001 року є власником будинку В-1ж, то в справі № 2-2954/ 2003 року за позовом [PERSON] відповідачем повинен бути не [PERSON], а [PERSON]. Матеріалами цих справ спростовується твердження позивачки про укладення в листопаді 2001 року угоди про продаж цього будинку [PERSON] [PERSON]. Суд прийняв як доказ укладення такої угоди розписку [PERSON] про отримання ним в листопаді 2001 року грошей, яка не є розпискою, оскільки не містить дати її складання та підпису [PERSON] Висновок суду щодо укладення між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу будинку В-1ж в листопаді 2001 року суперечить вказаним доказам. Таким чином, висновок суду про визнання договору купівлі-продажу цього будинку дійсним не ґрунтується на матеріалах справи і не доведений дослідженими доказами. Фактично [PERSON] не мав юридичної та фактичної можливості продати будинок В-1ж, тому що не мав на нього правовстановлюючих документів і через це був позбавлений можливості укласти угоду, яка потребувала нотаріального посвідчення. Виходячи з цього, суд безпідставно визнав недійсними Державні акти на право приватної власності на землю, видані [PERSON] та [PERSON], існування яких жодним чином не порушує права [PERSON]. Тим більше, визнаючи недійсним Державний акт, виданий [PERSON], суд не звернув уваги, що будинок В-1ж не розташований на її земельній ділянці, тому вона як власник цієї ділянки не порушує права [PERSON]. Незаконним є також рішення суду першої інстанції в частині зобов”язання КП „Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації” щодо приведення будинків А-1ж та В-1ж в одне домоволодіння. Рішення райвиконкому № 250 від 15 жовтня 2001 року з цього питання ніким не оскаржене, доказів про відмову МБТІ виконати його нема, тому суд фактично вирішив повторно питання, яке було вирішено позасудовим шляхом і спір відносно якого відсутній. В запереченнях на вказану апеляційну скаргу позивачка [PERSON] через своїх представників [PERSON] та [PERSON]просить її відхилити, оскільки оскаржене рішення є законним та обґрунтованим. Судом встановлено, що з часу прийняття будинку В-1ж в експлуатацію у [PERSON] виникло право власності на цей будинок і тому він мав право ним розпорядитися. Свідоцтво про право власності на будинок [PERSON] не було видано з вини МБТІ, яке не привело будинок В-1ж в одне домоволодіння з будинком А-1ж та не визначило частки. Суд правильно визнав договір купівлі-продажу будинку В-1ж дійсним, оскільки встановив, що, незважаючи на відсутність нотаріального посвідчення договору, сторони домовилися щодо всіх істотних його умов і виконали їх. [PERSON] визнає право власності на будинок В-1ж і гараж К-1 за [PERSON] і спору між ними не існує. Тому суд прийняв обґрунтоване рішення в цій частині. Правильним є рішення і щодо визнання недійсними Державних актів на право приватної власності на землю, оскільки земельна ділянка розміром 1164 кв. м була залишена рішенням райвиконкому № 288 від 22 жовтня 1990 року в спільному користуванні співвласників домоволодіння, в тому числі і будинку В-1ж. Передачею земельної ділянки у власність власникам будинку А-1ж порушені права власника будинку В-1ж [PERSON]. Тому посилання на те, що цей будинок не знаходиться на земельній ділянці [PERSON], є безпідставним. Земельна ділянка перебуває в спільному користуванні, тому її приватизація без участі [PERSON] є незаконною. Обґрунтованим є рішення суду щодо зобов”язання МБТІ привести будинки А-1ж та В-1ж в одне домоволодіння, оскільки, хоч це питання і вирішено райвиконкомом в межах компетенції рішенням № 250 від 22 жовтня 2001 року, але МБТІ його не виконало. Тому відсутні підстави для скасування рішення суду. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає задоволенню частково з таких підстав. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] в [ADDRESS], на якій знаходиться будинок з надвірними будівлями А-1ж, власником якого на час розгляду справи є [PERSON], самовільно збудував будинок В-1ж. Рішенням Новозаводського райвиконкому № 288 від 22 жовтня 1990 року дозволено прийняти в експлуатацію вказаний будинок, залишивши земельну ділянку розміром 1164 кв. м в спільному користуванні всіх співвласників, оскільки виділ його в окрему садибу неможливий /л.с. 5/. Акт прийняття в експлуатацію будинку затверджено рішення виконкому № 85 від 8 квітня 1991 року з вказівкою МБТІ видати [PERSON] свідоцтво про право особистої власності / л.с.6-11; справа № 2-2954/ 2003 р., л.с. 71/. За заявою [PERSON] від 19 вересня 2001 року про виділ будинку В-1ж в окреме домоволодіння виконком Новозаводської районної ради прийняв рішення № 250 від 15 жовтня 2001 року про приведення будинків А-1ж та В-1ж в одне домоволодіння, оскільки виділ будинку В-1ж в окреме домоволодіння неможливий. Рішенням вказаного виконкому від 10 грудня 2001 року № 196 повторно затверджено акт прийняття в експлуатацію цього будинку /л.с. 52; справа 2-2954/2003 року, л.с. 54-55, 77/. Правовстановлюючий документ на вказаний будинок [PERSON] не отримав, право власності на нього за ним не зареєстровано/л.с.13, 313/. Таким чином, як на листопад 2001 року, так і на час пред”явлення позову в вересні 2006 року відповідач [PERSON] не мав правовстановлюючого документа на [ADDRESS]. Суд першої інстанції, встановивши, що в листопаді 2001 року він продав цей будинок [PERSON], отримав від неї 25000 грн., про що свідчить його розписка від 21 квітня 2007 року / л.с.202-203/, передав їй акт прийняття будинку в експлуатацію, технічний паспорт на нього, ключі, зареєстрував її в цьому будинку, зробив висновок, що цим самим він реалізував своє право розпорядитися належним майном - будинком - відповідно до ст.ст. 128, 224, 225 ЦК України / 1963 року/. Виходячи з того, що вказані особи виконали умови угоди, але нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу неможливе через відсутність у [PERSON] документів про право власності на будинок, суд визнав дійсним договір купівлі-продажу будинку В-1ж між [PERSON]им та [PERSON], який відбувся в листопаді 2001 року, посилаючись, як на підставу задоволення позову, на ч. 2 ст. 47 ЦК України /1963 року/, яка передбачає, що якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати її дійсною. Проте з таким висновком суду не можна погодитись, оскільки він не відповідає встановленим обставинам справи і обґрунтований невірним застосуванням норм матеріального права. Після уточнення позовних вимог суд встановив, що спірні правовідносини між сторонами виникли і закінчилися під час дії ЦК України 1963 року, тому правильно застосував при вирішенні спору щодо визнання угоди дійсною норми ЦК України 1963 року. Обов”язковою умовою для визнання угоди дійсною на підставі ч.2 ст. 47 ЦК України /1963 року/ є ухилення другої сторони від її нотаріального посвідчення при повному чи частковому виконанні угоди першою стороною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження /роз”яснення Пленуму Верховного Суду України в п.4 постанови № 3 від 28 квітня 1978 року „Про судову практику в справах про визнання угод недійсними”/. При укладенні договору купівлі-продажу між [PERSON]им та [PERSON] в листопаді 2001 року існували передбачені Законом України від 2 вересня 1993 року „Про нотаріат” обмеження для її нотаріального посвідчення - відсутність правовстановлюючих документів на цей будинок та технічних довідок-характеристик, що перешкоджало суду першої інстанції визнати таку угоду законною. Наявність рішень виконкому Новозаводської районної ради про прийняття будинку в експлуатацію не замінюють правовстановлюючого документа на будинок. Вони є підставою для його отримання, про що зазначено в рішенні № 85 від 8 квітня 1991 року. Однак суд першої інстанції дав цій обставині невірну юридичну оцінку і розцінив її як ухилення [PERSON] від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу будинку. Доводи представника позивачки [PERSON] [PERSON] про те, що, оскільки жодна зі спроб узаконити право власності на будинок за [PERSON] не була здійснена, то це є ухиленням від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу і підставою для застосовування ч. 2 ст. 47 ЦК України /1963 року/, є помилковими. Встановлені обставини свідчать про те, що [PERSON] як продавець не ухилявся від такого посвідчення, а був позбавлений можливості нотаріально посвідчити договір через відсутність правовстановлюючих документів на будинок. Це підтверджується поясненням в розписці від 21 квітня 2007 року, матеріалами справи № 2-11/ 2004 року за його позовом в грудні 2001 року до [PERSON] про визнання права власності на частку в домоволодінні, який залишений без розгляду ухвалою суду від 10 березня 2004 року в зв”язку з відкликанням [PERSON]им довіреності на представництво його інтересів [PERSON] / л.с.62, справа № 2-11/ 2004 р/. Вказана обставина не позбавляє [PERSON] відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦПК України повторно звернутися до суду з вимогами про визнання права власності на спірний будинок В-1ж. Визнавши вказану угоду дійсною, суд першої інстанції не врахував роз”яснення Пленуму Верховного Суду України, які містяться в наведеному п. 4 вказаної постанови „Про судову практику в справах про визнання угод недійсними”, що для того, щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2 ст. 47 ЦК України, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Посилання суду як на підставу визнання такої угоди дійсною, крім ч. 2 ст. 47 ЦК України /1963 року/ на ст.ст. 128, 224 ЦК України /1963 року/ є необґрунтованим, оскільки ст. 227 ЦК України /1963 року/ для договору купівлі-продажу жилого будинку передбачає форму такого договору і момент виникнення права власності на нього. Дія ст.ст. 3, 11, 15, 334 ЦК України /2004 року/ на ці правовідносини не поширюється, тому посилання суду на них є незаконним. Оскільки за викладених обставин угода купівлі-продажу жилого будинку по [ADDRESS]в м. Чернігові в листопаді 2001 року між [PERSON]им і [PERSON] не може бути визнана дійсною, право власності на цей будинок не перейшло до [PERSON], тому відсутні законні підстави для визнання за нею права власності на будинок. Відсутність права власності на будинок позбавляє позивачку права оспорювати законність видачі Державних актів про право приватної власності на земельні ділянки від 27 липня 2006 року, видані Чернігівською міською радою [PERSON] та [PERSON], як співвласникам будинку А-1ж та землекористувачам ділянки по [ADDRESS]. Судом було встановлено, що на час прийняття рішення Чернігівської міської ради від 27 липня 2006 року ні [PERSON], ні [PERSON] не були землекористувачами земельної ділянки по [ADDRESS]. Відповідно до ст. 198 ЗК України погодження меж земельної ділянки передбачено з землекористувачами та суміжними власниками. За таких обставин узгоджувати межі земельних ділянок для їх приватизації [PERSON]та [PERSON] з [PERSON]им чи [PERSON] не було підстав. Рішення міської ради, на підстав якого видано вказані Державні акти про право приватної власності на земельну ділянку, не порушує норм ЗК України. Посилання на ст.ст. 116, 118, 158 ЗК України в даному випадку є безпідставним. Тому рішення суду в цій частині також не відповідає вимогам закону. Крім цих підстав, не відповідає закону рішення суду і в частині, в якій зобов”язано комунальне підприємство „Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації” привести жилі будинку А-1ж та В-1ж в одне домоволодіння відповідно до рішення № 250 від 15 жовтня 2001 року. Відповідно до вказаного рішення цілісним об”єктом права власності є домоволодіння, в якому співвласникам належить певна частка. За таких обставин предметом договору купівлі-продажу може бути певна частка в домоволодінні. Суд першої інстанції не звернув увагу на цю обставину і прийняв взаємовиключне рішення: визнав жилий будинок В-1ж самостійним предметом договору купівлі-продажу і в той же час зобов”язав відповідача КП „Чернігівське МБТІ” визначити його як частку в домоволодінні. При цьому судом першої інстанції не були враховані положення ст.ст. 380, 381, 382 ЦК України 2004 року, які не передбачають домоволодіння як об”єкт права власності. Таким чином, рішення суду в частині задоволених позовних вимог не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові. Рішення суду в частині, в якій відмовлено в позові до відповідачки [PERSON], оскільки не існує доказів щодо укладення договору купівлі-продажу цього будинку В-1ж між [PERSON] та [PERSON], та в частині відмови зобов”язати КП „Чернігівське МБТІ” зареєструвати право власності співвласників домоволодіння по [ADDRESS]з врахуванням встановленого розміру часток, відповідає встановленим обставинам, тому підстав для його скасування нема. За таких обставин апеляційна скарга відповідачки [PERSON] підлягає задоволенню частково.

Outcome: partial