Jurisdiction: civil
Date: 2008-02-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду і просить визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] недійсним у частині власності дитини, визнати за ним право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS], вселити його у кімнату площею 13,3 кв. м., що в квартирі [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період шлюбу з відповідачем ним було придбано квартиру [ADDRESS] для проживання всієї родини . По його ініціативі оформлення права власності на вказане майно було визначено таким чином : 20%-на [PERSON], 80%-на доньку [PERSON]. Останнє було зроблено для забезпечення дитини житлом в майбутньому. При цьому позивач вважає, що квартира є спільною власністю і частки кожного є рівними, тобто по 1/3 частини на кожного. В даному випадку позивач зазначає, що договір має бути визнаний недійсним з підстав п2 ч1 ст.230 ЦК України, оскільки спірна квартири це майно яке було придбано для родини і набувалось без участі дитини в період спільного проживання батьків у шлюбі. Відповідач [PERSON], яка є законним представником неповнолітньої доньки [PERSON], заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] ,вказуючи на те, що під час шлюбу нею з позивачем дійсно було придбано 1/6 частину квартири [ADDRESS], інша частина вказаної квартири належить доньці, отже вона не може бути віднесена до спільного майна подружжя яке підлягає поділу. Крім того відповідач звернулась із зустрічним позовом до відповідача і просить визнати за нею право власності на 1/6 частину нерухомості в порядку поділу майна подружжя. Так відповідач просить врахувати інтереси неповнолітньої дитини при вирішенні питання про поділ спільного майна подружжя, яка проживає разом з нею та находиться на її повному матеріальному утриманні, а також те, що квартира є неподільною річчю, що унеможливлює виділення окремої частки. Суд вислухавши пояснення позивача [PERSON] , його представника [PERSON], відповідача [PERSON], її представників [PERSON] і [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, прийшов до наступного висновку. Відповідно до частини третьої ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце , якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу ,належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Відповідно до ст.173 Сімейного кодексу України батьки і діти, зокрема ті, які спільно проживають, можуть бути самостійними власниками майна. Судом встановлено, що позивач [PERSON] і [PERSON] знаходились в зареєстрованому шлюбі з 22.11.1991р. по 03.02.2005р. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , 1994 року народження. 12 лютого 2002 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори було посвідчено договір купівлі продажу, відповідно до якого [PERSON] купила 1/6 частину , а [PERSON]- 5/6 частин квартири [ADDRESS]. Вказана квартира складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 74,90 кв. м., у тому числі житловою 51,00 кв. м. Так, квартира має кімнати 13,3кв.м., 19,1 кв. м., 18,6 кв. м. Вартість вказаної квартири на даний час згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 8007,складає 1 377 040гр. ( один мільйон триста сімдесят сім тисяч сорок гривень). Під час судового розгляду поясненнями сторін було встановлено, що квартира [ADDRESS] була придбана сторонами з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини, а отже [PERSON] є самостійним власником придбаного нерухомого майна. Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним послався на те, що в даний час він залишився без житла, без майна, а під час оформлення договору відповідач ввела його в оману , оскільки через деякий час він залишився без сім'ї. Суд не може взяти вказані обставини до уваги як підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним, оскільки вони не підтверджують обставини введення в оману. Так, сторони під час укладення договору виявили самостійно своє бажання придбати майно на користь неповнолітньої доньки, що не оспорює і сам позивач. Та обставина, що на даний час сім'я розпалась, не впливає на майнові інтереси неповнолітньої дитини, оскільки вона є самостійним власником. В даному випадку посилання на ч2 ст.173 Сімейного кодексу України є безпідставним, оскільки вказана норма не поширюється на відносини, що склались між сторонами . Позивач не навів інших переконливих доказів в обґрунтування своїх посилань щодо визнання договору недійсним з підстав визначених ст. ст. 215, 230 ЦК України. Зокрема позивач не зазначив які обставин існували на день вчинення правочину, що могли перешкодити купівлі-продажу квартири в частині майнових інтересів неповнолітньої дитини. За вищевикладених обставин спільним майном подружжя є 1/6 частина квартири [ADDRESS], придбаної сторонами в період шлюбу відповідно до договору купівлі-продажу 12 лютого 2002 року. Відповідно до ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст.183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Частина позивача в спільному майні подружжя складає 1/12 частину квартири [ADDRESS], що складає 6,25 кв. м. загальної площі, в тому числі 4,25кв. м. житлової. Відповідно до ст.47 ЖК Української РСР норма жилої площі встановлена в розмірі 13,65 кв. м. на одну особу. Відповідно до ст. 71 Сімейного кодексу України неподільні речі присуджуються одному з подружжя , якщо інше не визначено домовленістю між ними. В даному випадку суд приходить до переконання про необхідність поділу спільного майна подружжя в рівних частках без врахування інтересів неповнолітньої дитини, оскільки інтереси [PERSON] були враховані під час купівлі-продажу вказаного об'єкту нерухомості. Так, позивач має рівне право на 1/12 частини квартири [ADDRESS], однак враховуючи , що виділити частину площі без втрати її цільового призначення , як і визначити порядок користування майном в розмірі 6,25 кв. м . загальної площі, в тому числі житлової 4,25 кв. м є неможливим, суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] 1/6 частину об'єкта нерухомості, а відповідачу виплатити грошову компенсацію виходячи з вартості спірної квартири. 1/12 частина квартири [ADDRESS] від визначеної вартості 1 377 040гр. складає 114 753,33гр. Суд відхиляє вимоги позивача про вселення з наступних підстав. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають в приватній власності жилий будинок ( частину будинку) квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цієї власністю на власний розсуд. Відповідно до частини 4 ст. 156 цього ж кодексу до членів сім»ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені другій ст.64 цього кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Під час судового розгляду було встановлено, що дійсно 1/6 частини спірної квартири сторонами була придбана в період шлюбу. Однак суд вважає, що позивач не може бути вселений у вказане приміщення , оскільки не набув права на користування ним в порядку встановленому ст.156 ЖК Української РСР. В даному випадку суд виходить з того, що позивач дійсно має право на грошову компенсацію частини майна в спільному майні подружжя, однак не має право на вселення і користування вказаним приміщенням, оскільки не був вселений як член сім'ї власника і не користувався вказаним житловим приміщенням . На підставі викладеного та

Outcome: partial