Jurisdiction: civil
Date: 2008-03-26 00:00:00

Сидорук А.І. звернувся в суд з позовною заявою до Маневицької селищної ради Волинської області та [PERSON] про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно. В позові вказує, що рішенням виконавчого комітету Маневицької селищної ради від 22.02.1990 року за №40 затверджено акт комісії про вибір та виділення земельної ділянки для будівництва виробничої бази кооперативу „Умілець"[ADDRESS] в розмірі 0,24 га. На вказаній території кооперативу ним особисто було розпочате будівництво жилого будинку. Під час ліквідації кооперативу „Умілець", рішенням загальних зборів незакінчене будівництво, яке було розташовано на земельній ділянці [ADDRESS], були передані йому та він продовжував проводити будівництво бази та житлового будинку, але за браком коштів дане будівництво не було повністю закінчено і він не зміг його оформити на своє ім'я в законному порядку. З поради „фахівців" у 1998 році, він звернувся до Маневицької селищної ради, від імені свого неповнолітнього сина [PERSON] (дата народження [INFO]), про виділення та передачу у приватну власність земельної ділянки [ADDRESS], яка була виділена кооперативу і залишена у його користуванні після ліквідації кооперативу. Рішенням Маневицької селищної ради від 31.08.1998 року за № 3/12 земельну ділянку було передано в приватну власність неповнолітньому [PERSON]. Однак акту про право приватної власності на неї не було оформлено і право власності не було зареєстровано у законному порядку, а тому [PERSON] у відповідності до ст. 22 ЗК України (в редакції 1992 року) не набув права власності на земельну ділянку і не мав права використовувати її за призначенням. Не зважаючи на такі обставини, Маневицька селищна рада у 2006 році видала акт про право приватної власності [PERSON] на спірну земельну ділянку, що є незаконним. Вказав, що фактично житловий будинок на земельній ділянці [ADDRESS] був побудований за кошти кооперативу „Умілець" та його особисті кошти. [PERSON] був неповнолітнім самостійного заробітку не мав, тому він не міг брати участь і будувати житловий будинок [ADDRESS]. Ніякої угоди про створення спільної сумісної власності вони також не укладали. Даний жилий будинок збудований за його власні кошти з дотриманням всіх будівельних, протипожежних і санітарних правил і норм, однак він не може оформити законним шляхом право власності, а тому змушений звернутись до суду. В зв”язку з наведеним просить ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на житловий будинок, який розташований [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю та дав пояснення аналогічні тим, що вказані в позовній заяві. Просив ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на житловий будинок, який розташований [ADDRESS]. Представник відповідача Маневицької селищної Ради Турик П.О. позов не визнав. Вказав, що рішенням Маневицької селищної Ради надано земельну ділянку [ADDRESS] у приватну власність під будівництво житлового будинку і господарських будівель[PERSON] на підставі якого останньому було видано державний акт на право власності на земельну ділянку. Також у [PERSON] наявні правовстановлюючі документи на оспорюване нерухоме майно, що свідчить про безпідставність вимог позивача. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги також не визнала повністю, зазначивши, що [PERSON] є власником земельної ділянки та розташованого на ній незавершеного будівництвом житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується відповідними документами. Заслухавши пояснення сторін, свідків та дослідивши наявні по справі докази суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні показали, що приймали участь в будівництві спірного житлового будинку. Будівельні роботи виконували на прохання та разом з [PERSON] За виконані роботи з ними розрахунок проводив також позивач. Ні [PERSON], ні [PERSON] на території проведення та під час будівництва вони практично не бачили і будь-якої участі в роботах останні не приймали. Свідки [PERSON] та [PERSON] також підтвердили факт організації та проведення [PERSON] будівництва житлового будинку [ADDRESS]. Відповідно до рішення Маневицької селищної Ради №3/12 від 31.08.1998 року [PERSON]. було надано земельну ділянку площею 0,10 га[ADDRESS] у приватну власність під будівництво житлового будинку і господарських будівель. Право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,095 га[ADDRESS] підтверджується державним актом серії ВЛ №047088, виданого 22.05.2006 року та зареєстрованого за №010608900054. Рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 27.04.2007 року, яке залишене без змін 16.08.2007 року ухвалою апеляційного суду Волинської області, у задоволенні позову [PERSON] до Маневицької селищної Ради Волинської області та [PERSON] про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку [ADDRESS] відмовлено. Згідно рішення виконавчого комітету Маневицької селищної ради №264 від 16.11.2006 року житловому будинку [ADDRESS], який належить [PERSON]., присвоєно [ADDRESS]. Згідно ч.5 ст. 376 Цивільного кодекса України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме мйно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Позивач не являється ні власником, ні користувачем земельної ділянки на якій розташоване спірне нерухоме майно, а тому його вимоги щодо визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] є безпідставними. Крім того в статті 316 Цивільного кодекса України зазначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 321 Цивільного кодекса України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №12627833 від 23.11.2006 року встановлено, що власником об'єкта незавершеного будівництва, незавершеного будівництвом житлового будинку (готовністю 70%) [ADDRESS] є [PERSON], що також підтверджує необгрунтованість та безпідставність позовних вимог [PERSON] Суд не бере до уваги пояснення позивача, свідків та інші докази відносно організації та проведення [PERSON] будівництва житлового будинку [ADDRESS], як такі, що підтверджують право власності позивача на спірне нерухоме майно, оскільки дані покази спростовуються наявними в матеріалах справи державним актом серії ВЛ №047088, виданого 22.05.2006 року та зареєстрованого за №010608900054, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №12627833 від 23.11.2006 року. Аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] до Маневицької селищної ради Волинської області та [PERSON] про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно [ADDRESS] слід відмовити за безпідставністю. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, п.18 ст.4 Декрету Кабінету Мінітрів України „Про державне мито” від 21.01.1993 року Сидорук А.І. підлягає звільненню від сплати судових витрат.

Outcome: dismissed