Jurisdiction: civil
Date: 2008-02-20 00:00:00

у жовтні 2007 р. [PERSON] і [PERSON] пред'явили позов до [PERSON], в якому просили визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане на ім'я останнього 26.08.2003 р. державним нотаріусом Козелецької держнотконтори на підставі спадкової справи № 35/2003 (реєстровий № 1711), продовживши їм строк позовної давності. Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що після смерті [PERSON] - матері сторін по справі ніхто з її спадкоємців (ні вони, ні їхній батько [PERSON], який помер [INFO]) у встановленому порядку не отримував свідоцтво про право на спадщину. 16.10.2007 р. вони ([PERSON] та [PERSON]) дізналися про те, що [PERSON] отримав оспорюване свідоцтво. Це свідоцтво є недійсним, оскільки: - у ньому вказано, що відповідач є спадкоємцем майна (земельної ділянки) після смерті матері [PERSON] за заповітом, на підставі ст. 534 ЦК УРСР, 1963 р. Але [PERSON] звертався з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом, згідно з ст. 529 ЦК УРСР, 1963 р., - на порушення ст. 48 ЦК УРСР, 1963 р., у оспорюваному свідоцтві вказано, що його видано на підставі ст. 529 ЦК УРСР, 1963 р. (за законом). Але у ньому зазначено, що воно посвідчує право власності відповідача на земельну ділянку за заповітом, - матір'ю сторін - [PERSON] 18.07.2002 р. було складено заповіт, згідно з яким все належне їй майно (1/2 частину садиби і земельну ділянку) вона заповіла позивачам та відповідачеві у рівних частках, а не одному відповідачеві. Про наявність даного заповіту вони - [PERSON] і [PERSON] дізналися 12.07.2007 р., оскільки заповіти батьків у реєстрі було помилково зареєстровано під прізвищем „[PERSON]”, а не „[PERSON]”, - [PERSON] від органів нотаріату було протиправно приховано наявність інших, крім нього, спадкоємців першої черги, - відповідно до Закону України „Про нотаріат” та інструкції, що регламентує порядок вчинення нотаріальних дій, після видачі оспорюваного свідоцтва правовстановлюючий документ, що посвідчує майнові права спадкодавця, має залишитися у спадковій справі. Всупереч цьому оригінал свідоцтва про право власності матері [PERSON] на земельну ділянку, успадковану [PERSON] згідно з оспорюваним свідоцтвом, до кінця серпня 2007 р. знаходився в управлінні земельних ресурсів Козелецької райдержадміністрації, - на порушення ст. 48 ЦК УРСР, 1963 р., згідно з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 02.10.2007 р., датою заведення спірної спадкової справи Козелецькою держнотконторою є 31.01.2003 р., а датою реєстрації її у даному реєстрі за № 2738851 є 07.05.2003 р.; дані про реєстрацію оспорюваного свідоцтва у цьому витягу відсутні. В самому реєстрі вказано інший номер реєстрації - 1711, - у заяві їхнього батька [PERSON] про відмову від належної йому частки у спадковому майні на користь відповідача підпис від його імені виконано не батьком, а іншою особою. Оскільки про існування свідоцтва про право [PERSON] на спадщину їм стало відомо лише у жовтні 2007 р., і до серпня 2007 р. свідоцтво про право власності спадкодавця [PERSON] на земельну ділянку знаходилося в управлінні земельних ресурсів Козелецької райдержадміністрації, то строк позовної давності ними пропущено з поважних причин. Оскаржуваним рішенням позов задоволено: свідоцтво про право на спадщину, що оспорюється позивачами, визнано недійсним; на користь останніх з відповідача стягнуто понесені ними судові витрати у загальній сумі 265 грн. 08 коп. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати вищевказане рішення місцевого суду і відмовити у задоволенні позову. При цьому він посилається на те, що: - строк позовної давності по пред'явлених до нього [PERSON] і [PERSON] вимогах закінчився 26.08.2006 р. і поважності причин його пропуску позивачами не наведено. Місцевий суд визнав поважною причиною пропуску позивачами строку позовної давності не ту, що вказана ними у позовній заяві, а іншу, яка, до того ж, у ході судового розгляду не досліджувалася і також не є поважною. Поважність причини пропуску даного строку суд мав встановити не у ході судового засідання, а до цього, - розділ VІІ ЦК УРСР, 1963 р., „Спадкове право” не передбачав можливості визнавати свідоцтва про право на спадщину недійсними, і це є підставою для відхилення позову. Суд же І інстанції застосував до спірних правовідносин ст. 1301 ЦК України, що є незаконним в силу п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Крім того, місцевим судом неправильно застосовано п. 109 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджена наказом Мін'юсту України від 14.06.1994 р. № 18/5 (зареєстрований у Мін'юсті України 07.07.1994 р. за № 152/361), що теж призвело до неправильного вирішення справи, - оспорюване свідоцтво про право на спадщину фактично видане не за заповітом, а за законом; у його назві нотаріусом, який його видавав, допущено друкарську помилку. Але дана обставина не є порушенням ст. 69 Закону України „Про нотаріат”, як то зазначив місцевий суд, - висновок суду І інстанції про те, що неврахування нотаріусом наявності заповіту [PERSON] від 18.07.2002 р. є однією з підстав для задоволення позову, є хибним, т.я. відомості про цей заповіт не занесено до Єдиного реєстру заповітів та спадкових справ, що унеможливлює його врахування. До того ж, даний заповіт підписаний не матір'ю, а батьком, що визнано позивачами у ході судового розгляду даної справи. Тож він є недійсним, у зв'язку з чим ним пред'явлено відповідний позов, - суддя мав залишити позов без руху у зв'язку з оплатою позивачами у заниженому розмірі витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. У судовому засіданні [PERSON] підтримав апеляційну скаргу. [PERSON] і [PERSON] апеляційну скаргу не визнали. Сенс їхніх заперечень зводиться до того, що постановлене по справі місцевим судом рішення є законним та обґрунтованим. Представник третьої особи пояснив, що, видаючи оспорюване свідоцтво, державний нотаріус діяв у рамках чинного законодавства. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що оспорюване свідоцтво про право на спадщину видано відповідачеві з порушенням вимог ст.ст. 68, 69 Закону України „Про нотаріат” та п. 109 чинної на той момент Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мін'юсту України від 18.06.1994 р. № 18/5 з наступними змінами й доповненнями (зареєстрований у Мін'юсті України 07.07.1994 р. за № 152/361). Але даний висновок суду не відповідає нормам матеріального права, що регламентують спірні правовідносини. Так, жодним з учасників судового розгляду не заперечується, що: - [PERSON], яка померла [INFO], і [PERSON], який помер [INFO], є батьками [PERSON], [PERSON] і [PERSON], - на день смерті матері позивачі з нею не проживали, а відповідач був зареєстрований за місцем її проживання, - за життя [PERSON] мала у власності 3,13 га земельної ділянки, розташованої на території с. Сивухи Берлозівської сільської ради Козелецького району, вартістю 25778 грн., - про наявність у останньої, крім [PERSON] та [PERSON], інших спадкоємців, Козелецьку держнотконтору не було сповіщено. По справі також встановлено, що: - відповідач після смерті матері 31.01.2003 р. (у встановлений законом строк) прийняв спадщину шляхом подання до Козелецької державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини і видачу свідоцтва про право його на спадщину за законом. В заяві про прийняття спадщини він зазначив, що крім нього спадкоємцем [PERSON] за законом є також її чоловік (його батько) [PERSON] В цей же день (31.01.2003 р.) останній подав заяву про відмову від належної йому частки в спадковому майні померлої [PERSON] на користь [PERSON] На підставі цих та інших документів Козелецькою держнотконторою сформовано спадкову справу до майна померлої [INFO] [PERSON], якій нотаріусом присвоєно № 35 і яку 07.05.2003 р. зареєстровано у Єдиному реєстрі заповітів та спадкових справ за № 2738851, - 26.08.2003 р. державним нотаріусом Козелецької держнотконтори на підставі спадкової справи № 35/2003 [PERSON] видано оспорюване свідоцтво про право на спадщину (реєстровий № 1711). Воно озаглавлено як свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Згідно з змістом даного свідоцтва, воно засвідчує, що відповідач на підставі ст. 529 ЦК УРСР, 1963 р., є спадкоємцем майна (земельної ділянки, про яку йшлося вище) померлої [PERSON] Це підтверджується копією спадкової справи до майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с. 20-29) та копією витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі № 11217620 від 02.10.2007 р., наданого Козелецькою держнотконторою (а.с. 10), З вищевикладеного випливає, що позивачі у порядку, встановленому ст.ст. 548-550 ЦК УРСР, 1963 р., не прийняли спадщину, що відкрилася після смерті їх матері [PERSON] Цей висновок зроблено також виходячи з пояснень учасників судового розгляду і копії рішення апеляційного суду Чернігівської області від 29.01.2008 р. по справі за апеляційною скаргою [PERSON] і [PERSON] до територіальної громади в особі Берлозівської сільської ради Козелецького району про визначення додаткового строку, достатнього для прийняття спадщини після смерті [PERSON] Згідно з цими доказами ні [PERSON], ні [PERSON] не подавали до держнотконтори у встановлений чинним законодавством строк заяву про прийняття спадщини і не вступили у фактичне управління або володіння спадковим майном; у задоволенні вимог останніх про встановлення їм додаткового строку для подання даної заяви відмовлено. Апеляційний суд доходить висновку про те, що оспорюване позивачами свідоцтво однозначно посвідчує право власності [PERSON] як спадкоємця саме за законом на майно (земельну ділянку), що належало його матері [PERSON] Цей висновок ґрунтується на тому, що у тексті даного свідоцтва прямо зазначено, що воно видано на підставі згаданої вище спадкової справи, згідно з матеріалами якої відповідач прийняв спадщину саме як спадкоємець за законом і просив видати йому свідоцтво про право на спадщину після її смерті саме за законом, а не за заповітом. Крім того, в тексті оспорюваного свідоцтва конкретно зазначено, що [PERSON] є спадкоємцем померлої [PERSON] на підставі ст. 529 ЦК УРСР, 1963 р., яка регламентувала виключно спадкоємство за законом. Таким чином, озаглавлення оспорюваного свідоцтва свідоцтвом про право власності за заповітом сталося внаслідок друкарської помилки державного нотаріуса, який його видавав, що підтверджується також письмовими поясненнями представника третьої особи (а.с. 34 і 63). На вимогу заінтересованих осіб цю помилку могло бути виправлено у порядку, встановленому п. 17 вищезгаданої інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій. Посилання суду І інстанції на те, що при видачі оспорюваного свідоцтва державний нотаріус припустився порушень ст.ст. 68, 69 Закону України „Про нотаріат” і п. 109 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мін'юсту України від 18.06.1994 р. № 18/5 з наступними змінами й доповненнями (зареєстрований у Мін'юсті України 07.07.1994 р. за № 152/361), є хибним з таких підстав. Ст. 69 названого вище Закону регламентує процедуру видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а не за законом. Тож її дія на спірні правовідносини не поширюється. Відповідно до ст. 68 цього ж Закону, п. 1111 названої Інструкції... при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та при підготовці до його видачі державний нотаріус перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна і наявність або відсутність заповіту, складеного спадкодавцем у порядку, передбаченому Положенням про Єдиний реєстр заповітів та спадкових справ. Копією спадкової справи до майна померлої [PERSON] (а.с. 20-29) підтверджується, що до моменту видачі оспорюваного позивачами свідоцтва всі ці дії державним нотаріусом Козелецької держнотконтори виконано у повному обсязі. На виконання цих правових норм і абз.абз. 1, 2 п. 109 вищезгаданої Інструкції... у виданому [PERSON] свідоцтві про право на спадщину вказано всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. У даному конкретному випадку її прийняв лише один спадкодавець [PERSON] - відповідач [PERSON], якого й указано в свідоцтві. Т.я. відповідачі не прийняли спадщини, що відкрилася після смерті матері [PERSON], то їх і не вказано у оспорюваному свідоцтві. Ні ЦК УРСР, 1963 р., ні жоден інший нормативний акт, що був чинним у момент виникнення і тривання спірних правовідносин, не покладав на спадкоємців, які звертаються до держнотконтори за прийняттям спадщини, обов'язку вказувати у заяві про її прийняття про наявність у спадкодавця інших спадкоємців. Тож посилання позивачів на те, що [PERSON] від органів нотаріату протиправно приховано наявність інших, крім нього, спадкоємців першої черги, не є підставою для задоволення їхніх вимог. Оскільки позивачі у встановлений законом строк не прийняли спадщину після смерті [PERSON], то сама по собі наявність та/або відсутність її заповіту (про який йшлося вище) і відомостей про нього у Єдиному реєстрі заповітів та спадкових справ не має юридичного значення для вирішення справи. Те, що оригінал свідоцтва про право власності спадкодавця [PERSON] на земельну ділянку, успадковану [PERSON] згідно з оспорюваним свідоцтвом, до кінця серпня 2007 р. знаходився в управлінні земельних ресурсів Козелецької райдержадміністрації, а не у спадковій справі, не є підставою для задоволення позову, оскільки жоден з учасників судового розгляду не оспорює факту належності спадкодавцеві за її життя спадкового майна (земельної ділянки). По справі не здобуто доказів порушення державним нотаріусом порядку реєстрації спадкової справи до майна померлої [PERSON] і оспорюваного свідоцтва, як не здобуто і доказів фальсифікації підпису [PERSON] у його заяві про відмову на користь відповідача від належної йому частки у спадковому майні після смерті дружини. Доводи апелюючої сторони про те, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з мотивів пропуску без поважних причин строку позовної давності, суд не може взяти до уваги, оскільки згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. А такої заяви у ході судового розгляду справи у місцевому суді учасниками судового розгляду зроблено не було. Узагальнюючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку про необхідність скасування оскаржуваного рішення з постановленням рішення про відмову у позові. В порядку ст. 88 ЦПК України, у зв'язку з задоволенням апеляційної скарги [PERSON], з [PERSON] і [PERSON] на його користь належить стягнути понесені ним судові витрати по справі (витрати по сплаті держмита й на інформаційно-технічне забезпечення за подання апеляційної скарги) у загальній сумі 158 грн. 79 коп. - по 79 грн. 40 коп. з кожного. Враховуючи викладене,

Outcome: approved