Jurisdiction: civil
Date: 2008-04-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову посилається на те, що 17 березня 2004 року ним було подано заяву про звільнення за власним бажанням з 19 квітня 2004 року, а 18 березня 2004 відкликав вказану заяву, однак з 19 квітня 2004 року його було звільнено з роботи з посади директора ДП “РЕВІКО Україна”. Просить поновити його на роботі на посаді директора ДП “РЕВІКО Україна” з 19 квітня 2004 року та виплатити невиплачену заробітну плату та середній заробіток за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Просить поновити [PERSON] на роботі на посаді директора ДП “РЕВІКО Україна” з 19 квітня 2004 року, стягнути з ДП “РЕВІКО Україна” на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.04.2004 року в сумі 222445,85 гривень 85 коп., стягнути з ДП “РЕВІКО Україна” на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 3102 гривні 24 коп. Представник відповідача - Дочірнього підприємства “РЕВІКО Україна” в останні судові засідання не з'явився, письмових пояснень по суті спору не надав, про день та час слухання сповіщений належним чином. На минулих засідань позов не визнавав. Та пояснював, що звільнення позивача відбулося з дотриманням чинного законодавства та поновлення позивача не можливо через переведення на його місце іншої особи. Представник відповідача - компанії „Фіге Істерн Юроп ГмбХ” позов не визнав, пояснивши, що заява [PERSON] про звільнення за власним бажанням була ним відізвана після запрошення на посаду директора іншої особи в порядку переводу, в зв'язку з чим звільнення було правомірним. Просить в позові відмовити. На момент розгляду справи один з відповідачів змінив назву на компанія „Фіге Істерн Юроп ГмбХ”. Тому розгляд справи відбувається саме за участю представника цієї юридичної особи. Зміна стосувалася тільки назви. Заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази суд вважає що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Встановлено, що 28 травня 2003 року, рішенням засновника - Товариства з обмеженою відповідальністю “РЕВІКО Остойропа Шпедіціонс-унд Логістік”, правонаступником якого є компанія „Фіге Істерн Юроп ГмбХ”, було створено дочірнє підприємство “РЕВІКО Україна”, а позивача було призначено директором ДП “РЕВІКО Україна” без зазначення строку дії трудового договору. 17 березня 2004 року позивач подав заяву про розірвання трудового договору за власним бажанням з 19 квітня 2004 року, яку відкликав заявою від 18 березня 2004 року, зареєстрованою в ДП “РЕВІКО Україна” 19 березня 2004 року. Дана обставина не спростовується відповідачами, крім того представник компанії „Фіге Істерн Юроп ГмбХ” в засіданні це визнав і пояснив, що знає про направлення відкликання позивачем і до компанії. Але не знає дату отримання такої заяви. 24 березня 2004 року, після відкликання позивачем заяви про розірвання трудового договору за власним бажанням, рішенням засновника - Товариства з обмеженою відповідальністю “РЕВІКО Остойропа Шпедіціонс-унд Логістік”, директором дочірнього підприємства “РЕВІКО Україна”, з 19 квітня 2004 року, в порядку переводу, прийнято [PERSON]. Але доказів того, що [PERSON] було в порядку переведення запрошено на посаду директора ДП “РЕВІКО Україна” до відкликання позивачем заяви про звільнення з роботи за власним бажанням відповідачем не надано. В той час як лист Генерального директора ЗАТ “РЕВІКО Руссія” від 18 березня 2004 року, на який посилається відповідач суд не може взяти до уваги, оскільки безпосередньо в ньому Генеральний директора ЗАТ “РЕВІКО Руссія” лише пропонує [PERSON] запросити [PERSON] на посаду директора ДП “РЕВІКО Україна” в порядку переведення, зазначає, що у випадку зацікавленості в переведенні, має бути направлене відповідне запрошення. Крім того, відповідно до п. 2.1. Статуту ДП “РЕВІКО Україна”, засновником відповідача, станом на квітень 2004 року є Товариство з обмеженою відповідальністю “РЕВІКО Остойропа Шпедіціонс-унд Логістік”, а не [PERSON], на ім'я якого направлено зазначений лист. Згідно ст.. 8 КЗпП України трудові відносини іноземних громадян, які працюють на підприємствах України, регулюються законодавством держави, в якій здійснене працевлаштування працівника. П. 1 ст. 23 КЗпП України визначено, трудовий договір що укладається на невизначений строк є безстроковим. Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою. Згідно п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України “Про практику розгляду судами трудових спорів” працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації. Вищевикладене у сукупності свідчить про те, що звільнення позивача з роботи було здійснене без законних підстав, оскільки до закінчення строку попередження про звільнення заяву про звільнення з роботи за власним бажанням позивач відкликав; після закінчення строку попередження про звільнення роботи не залишив; розірвання трудового договору не вимагав, а [PERSON] на посаду директора ДП “РЕВІКО Україна” було запрошено після відкликання заяви про розірвання трудового договору за власним бажанням. Таким чином, позовні вимоги про поновлення [PERSON] на роботі на посаді директора ДП “РЕВІКО Україна” підлягають задоволенню. Згідно ст. 235 Кодексу Законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно “Звіту по ревізії документів фінансового та бухгалтерського обліку дочірньої компанії “РЕВІКО Україна” (м. Київ) за період з 23.05.2003 року по 14.04.2004 року”, заробітна плата позивача до березня 2004 року, згідно штатного розкладу, становила 450 гривень 00 копійок на місяць, а починаючи з березня 2004 року - 6210 гривень 00 копійок, що підтверджується Податковим розрахунком сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку і сум утриманого з них податку (Форма № 1 ДФ) за перший квартал 2004 року. Відповідно до податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку і сум утриманого з них податку звітності (Форма № 1 ДФ), яка була подана відповідачем до ДПІ Печерського району м. Києва 28 липня 2004 року, позивачу за період з 01.04.04 по 19.04.04 було виплачено 285,00 гривень. Частина 1 статті 47 Кодексу Законів про працю України передбачає обов'язок роботодавця провести з працівником, в разі його звільнення, розрахунок у строки, зазначені в статті 116 Кодексу Законів про працю України. Відповідно до ч. 1 ст. 116 Кодексу Законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Оскільки в квітні 22 робочі дні, середньоденний заробіток позивача в квітні 2004 року становить 282 гривень 27 копійок (6210,00 / 22 = 282,27). За період з 01 квітня 2004 року по 19 квітня 2004 року позивач працював 12 робочих днів, а тому мав отримати заробітну плату в сумі 3 387 гривні 24 копійки (282,27 х 12 = 3387,24). Отже заборгованість відповідача по заробітній платі становить 3102 гривні 24 копійки (3387,24 - 285,00 = 3102,24). Таким чином, підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в сумі 3 102 гривні 24 копійки. Згідно ч. 2 ст. 235 Кодексу Законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу, відповідно до п.п. 1, 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, розраховується виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно п. 8 зазначеного порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Оскільки в лютому 2004 року 20 робочих днів, заробітна плата позивача в лютому 2004 року становила 450 гривень 00 копійок, а з 19 лютого 2004 року по 29 лютого 2004 року позивач працював 7 днів, за вказаний період ним отримана заробітна плата в сумі 157 гривень 50 копійок (450,00 / 20 х 7 = 157,50). Отже, заробітна плата за період з 19 лютого 2004 року по 19 квітня 2004 року становить 9 754 гривень 74 копійки (157,50 + 6210,00 + 3 387,24 = 9 754,74). За період з 19 лютого 2004 року по 19 квітня 2004 року позивачем відпрацьовано 41 робочий день, отже, середньоденна заробітна плата становить 237 гривень 92 копійку (9 754,74 / 41 = 237,91). Оскільки з 19 квітня 2004 року по 19 грудня 2007 року 935 робочих днів, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 222445,85 гривень 85 копійок (237,91 х 935 = 222445,85). Таким чином, також підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 222445,85 гривень 85 копійок. При цьому суд враховує, що заробітна плата позивача підтверджена ухвалою апеляційного суду Донецької області від 18.02.2008 року, що діяв як касаційний суд. Вищевикладене у сукупності підтверджує законність вимог і в частині стягнення на користь позивача названої суми коштів. При цьому суд вважає, що виплату коштів повинен здійснити відповідач ДП „РЕВІКО Україна, так як саме в назване підприємство позивач поновлюється. Так як рішенням суду позов задовольняється, при подачі даної категорії позовів позивач звільнений від сплати судових витрат, то стягнення витрат потрібно покласти на відповідача. Враховуючи наведене, на підставі ст. ст. 4, 8, 32, 38, 47, 116, 235 Кодексу законів про працю України, п.1 та п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України “Про практику розгляду судами трудових спорів”,

Outcome: approved