Jurisdiction: civil
Date: 2008-01-13 00:00:00

У вересні 2007 року позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати право власності на гараж, розташований в [ADDRESS], який вона придбала в кінці липня 2003 року у [PERSON] без оформлення необхідних документів і яким зараз користується відповідач [PERSON] або стягнути з нього на її користь вартість гаража у сумі 3903 грн. Рішенням Ічнянського районного суду від 9 листопада 2007 року позовні вимоги задоволено. Суд стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] вартість гаража, розташованого в [ADDRESS], яким користується [PERSON] в сумі 3909 грн. та визнав за [PERSON] право власності на гараж „Г-1” з оглядовою ямою вартістю 5080 грн, який розташований в [ADDRESS] В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати заочне рішення суду через недотримання норм матеріального та процесуального права і направити справу на новий розгляд до суду, посилаючись на те, що суд не взяв уваги цієї обставини, що договір купівлі-продажу гаража не був укладений у письмовій формі та не зареєстрований відповідно до ст. 210 ЦК України, а тому відповідно до ст. 220 ЦК України, такий договір є нікчемним і позивачка не набула права власності. Також, апелянт зазначає, що він не бажає надалі займати вказаний гараж та бути його власником, а суд визнав його власником нерухомого майна без його згоди. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ставить питання про визнання за нею права власності на придбаний гараж по [ADDRESS], який самочинно збудований попередніми власниками цього гаража, або стягнення з особи, яка зараз користується цим гаражем, вартості гаража з підстав того, що вона є власником. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення на користь позивачки, виходив з того, що позивачка купила даний гараж у [PERSON] і відповідно до ст. 328 ЦК України набула право власності, а ст. 347 п.1 ЦК України передбачено, що особа може відмовитись від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. Проте, такі висновки суду не ґрунтуються ні на матеріалах справи, ні на нормах матеріального права. Ст. 328 ЦК України встановлює, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. [PERSON] не підтвердила певними засобами доказування того, що вона є власницею спірного гаража, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна між нею та [PERSON] не був укладений у визначеній законом формі та не зареєстрований у встановленому порядку і відсутні будь-які правовстановлюючі документи на цей гараж. За таких обставин, у суду першої інстанції не було жодних підстав вважати позивачку власницею гаража, стягувати на її користь вартість гаража і визнавати за відповідачем право власності на цей гараж, тим більше що він і не просив цього, а суд згідно до ст.11 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням громадян в межах заявлених вимог. Виходячи з наведеного позов [PERSON] не може бути задоволений. Відповідно до ст. 309 ч.1 п.4 ЦПК України, в разі порушення або неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення по суті спору, без направлення справи на новий розгляд. Ст. 88 ЦПК України передбачає, що в разі відмови у задоволені позову, позивач повинен сплатити другій стороні понесені витрати Враховуючи наведене та

Outcome: partial