Jurisdiction: civil
Date: 2008-01-20 00:00:00

В жовтні 2007 року Державний професійно-технічний навчальний заклад "Луцьке вище професійне училище" /далі - ДПТНЗ "Луцьке вище професійне училище"/ звернулося з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору про пайову участь у реконструкції гуртожитку під жилий будинок. Позовні вимоги позивач обґрунтовував такими обставинами. 04 червня 2002 року між /далі - ДПТНЗ "Луцьке вище професійне училище"/ та [PERSON] був укладений договір про пайову участь у реконструкції гуртожитку ВПУ №9 під жилий будинок, згідно з яким ВПУ №9 зобов'язане надати відповідачу в порядку дольової участі під реконструкцію квартиру [NUMBER] на шостому поверсі гуртожитку по [ADDRESS] загальною площею 57, 6 м2 з подальшою передачею у власність, а замовник [PERSON] зобов'язується оплатити вартість 57, 6 м2 загальної площі будівлі гуртожитку, вартістю 18, 470 грн. грн., отриманої в порядку пайової участі у реконструкції гуртожитку. Позивач вважає договір про пайову участь у реконструкції гуртожитку під жилий будинок недійсним з тих підстав, що договір не відповідає вимогам закону - ст. 48 ЦК УРСР, а також з тих підстав, що недодержана вимога закону про нотаріальне посвідчення угоди - ст. 47 ЦК УРСР. Так, договір нотаріально не посвідчений; рішення про зміну статусу будівлі з гуртожитку на жилий будинок не приймалося виконавчим комітетом Луцької міської ради; відповідач не перебувала і не перебуває в трудових відносинах з позивачем. Крім того, позивач не є власником гуртожитку, майно є державною власністю, а функції управління майном здійснює Міністерство освіти і науки. 2 В судовому засіданні представники позивача Пилипюк В.П., Кондратюк В.В. позовну заяву підтримали з підстав в ній зазначених. Просили суд, позов задовольнити. Крім того, просили суд поновити строк звернення з позовом до суду оскільки, вважають що строк пропущений з поважних причин. Директор училища [PERSON] перебувала на посаді до травня 2005 р. і вона як особа, що уклала незаконний договір була незацікавлена у зверненні до суду з позовом. Тому, до зміни директора училища не було можливості звернутись до суду. Відповідач [PERSON]та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали за безпідставністю вимог. Просили суд, відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підставний і підлягає до задоволення з наступних підстав. Як пояснили представники позивача Пилипюк В.П., Кондратюк В.В. в судовому засіданні строк звернення до суду пропущений з поважних причин оскільки, директор училища [PERSON] перебувала на посаді до травня 2005 р. і вона як особа, що уклала незаконний договір була незацікавлена у зверненні до суду з позовом. Тому, до зміни директора училища не було можливості звернутись з позовом до суду. Суд знаходить за можливе поновити строк звернення до суду оскільки, вважає, що строк пропущений з поважних причин. Як вбачається із Статуту Вищого професійного училища №9 міста Луцька /а.с. 7-13/, училище є юридичною особою, а засновником його є Міністерство освіти і науки України. Об"єкти права власності : навчально-виробничі, побутові, культурно-освітні, оздоровчі, спортивні будівлі та споруди, житло, комунікації, обладнання, засоби навчання, транспортні засоби та інше майно ВПУ є державною власністю, що закріплена Міністерством освіти і науки України за ВПУ і перебуває в користуванні ВПУ. Функції управління майном, закріпленим за ВПУ, контроль за ефективністю його використання і збереження здійснює Міністерство освіти і науки України. Для забезпечення підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації робітничих кадрів та молодших спеціалістів ВПУ має навчальний корпус, навчально-виробничі майстерні, спортивний та актовий зал, бібліотеку, їдальню, гуртожиток. З листа Міністерства освіти і науки України від 10 серпня 2001 року /а.с. 6/, адресованого управлінню освіти і науки Волинської облдержадміністрації, вбачається, що враховуючи те, що гуртожиток ПТУ №9 м. Луцька через незначну кількість іногородніх учнів завантажений на тридцять відсотків, більша його частина не використовується для поселення, потребує значних коштів на ремонт і реконструкцію, міністерство з метою більш ефективного використання державного майна та вирішення житлової проблеми співпрацівників закладу не заперечувало проти перепланування частини приміщень цього гуртожитку з відокремленим входом за рахунок коштів майбутніх мешканців під квартири. Та обставина, що будівля по [ADDRESS] , яка належить позивачу, має статус гуртожитку і що цей статус не змінювався в установленому законом порядку, засвідчується актом передачі майна з балансу 28 Державного підшипникового заводу на баланс ПТУ - 9 управління освіти Волинської обласної державної адміністрації за 1993 рік, в якому значиться гуртожиток /згідно Статуту ВПУ створене шляхом реорганізації професійно-технічного училища №9 м. Луцька/, відповідь Луцького міськвиконкому від 16.02. 2007 року. Відповідно до глави 4 ЖК України, Примірного положення про гуртожитки жила площа в гуртожитку надається в користування за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету - для тимчасового проживання робітників, службовців, студентів, учнів та інших громадян у період 3 роботи або навчання. Отже, особливий правовий статус гуртожитку не дозволяє власникові проводити відчуження окремих жилих приміщень в гуртожитку без зміни статусу будівлі на жилий будинок. Крім того, встановлено, що відповідач не перебувала і не перебуває в трудових відносинах з позивачем і жила площа в гуртожитку ВПУ №9 їй в користування в установленому законом порядку не надавалась. Із договору про пайову участь у реконструкції гуртожитку ВПУ №9 під жилий будинок від 04 червня 2002 року вбачається, що позивач передає у власність відповідачу квартиру [NUMBER] на шостому поверсі гуртожитку ВПУ №9 по [ADDRESS] в м. Луцьку загальною площею 57, 6 кв.м. , спочатку провівши реконструкцію гуртожитку і після прийняття державною комісією жилого будинку в експлуатацію, а відповідач сплачує позивачу по 320, 66грн. за 1кв.м. жилої площі, всього 18, 470 грн. /320, 66, 74, 2 / - /а.с. 5/. З квитанцій, наданих відповідачем (а.с. ) вбачається, що фактично останньою сплачено позивачу за договором - 28545, 25 грн., що підтвердили представники позивача в судовому засіданні. Отже, фактично має місце відчуження жилого приміщення, а саме : купівля-продаж окремої квартири в будинку з умовою щодо переходу її у власність покупця після завершення реконструкції гуртожитку в жилий будинок і здачі його в експлуатацію. Згідно ст. 225 ЦК УРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Оскільки майно, в тому числі і гуртожиток у м. Луцьку по вул. Бенделіані, 3, є державною власністю згідно Статуту Вищого професійного училища №9 м. Луцька, а училище лише користується майном, функції управління майном здійснює Міністерство освіти і науки України, то училище не вправі відчужувати майно. До того ж і самого майна - квартири у багатоквартирному жилому будинку на момент укладення договору не існувало, так як реконструкція гуртожитку не завершена, статус будівлі з гуртожитку на жилий будинок не змінений. Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Таким чином, Договір від 04 червня 2002 року слід визнати недійсним з підстав, передбачених ст. 48 ЦК УРСР - не відповідає вимогам закону, а саме : ст. 225 ЦК УРСР, главі 4 ЖК України, Примірному положенню про гуртожитки. Крім того, відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору / ст. 47 цього Кодексу/. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ради. Як вбачається з Договору від 04 червня 2002 року, він укладений в письмовій формі, але нотаріально не посвідчений. Тому даний договір є недійсним з підстав, передбачених ст. 47 ЦК УРСР. Отже, Договір про пайову участь у реконструкції гуртожитку ВПУ №9 під жилий будинок від 04 червня 2002 року є недійсним на підставі ст. ст. 47, 48 ЦК УРСР. Так як згідно ч.2 ст. 48 ЦК УРСР по недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, то слід зобов'язати позивача повернути відповідачу одержані за угодою кошти. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З матеріалів справи /а.с. 1, 2/ вбачається, що позивачем понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 184, 70 грн. і по оплаті витрат на інформаційно- 4 технічне забезпечення розгляду цивільної справи в сумі 30 грн. Отже, судові витрати, понесені позивачем, слід стягнути з відповідача.

Outcome: approved