Jurisdiction: civil
Date: 2008-03-06 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить скасувати рішення 3-й сесії 5-го скликання Кореїзської селищної Ради № 49 від 23 травня 2006 року, і зобов'язати відповідача надати їй в оренду земельну ділянку орієнтовною площею 0,0271 га в смт. Кореїз,[ADDRESS], для будівництва й обслуговування житлового будинку, надавши дозвіл на складання проекту відведення зазначеної земельної ділянки. Вимоги мотивовані тим, що вона є власницею 1\3 частки будинку[ADDRESS] в смт. Кореїз, яка була їй виділена у власність рішенням Ялтинського міського суду від 12 лютого 1990 року, яким також їй була виділена в користування земельна ділянка площею 271 м2. Будучи громадянином іншої держави, вона звернулася до Кореїзської селищної Ради із заявою про дачу дозволу на складання проекту відводу земельної ділянки, для будівництва й обслуговування житлового будинку, з подальшою передачею їй в оренду. Разом з тим, рішенням Кореїзської селищної Ради в наданні земельної ділянки в оренду їй було відмовлено з тих підстав, що на ділянці провадиться самовільне будівництво та дане питання є предметом судового розгляду. Позивачка, стверджує, що на виділеній їй ділянці вона ніякого будівництва не виконує, ні в яких судових розглядах, окрім даного, стороною не є, а самовільні будови знаходяться на земельних ділянках власників інших часток домоволодіння. Крім того, не вважає, що наявність на ділянці самовільних будов є підставою для відмови в дачі дозволу на складання проекту відводу земельної ділянки. Представник 3-ої особи - Ялтинського міського управління земельних ресурсів позовні вимоги позивачки визнав у повному обсязі. Представник відповідача Кореїзської селищної Ради в судове засідання в черговий раз не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями, (а.с. 63, 66). Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановлює заочне рішення). Таким чином, суд визнає причину неявки у судове засідання представника відповідача неповажною, та відповідно до ст. 224 ЦПК України, суд, зі згоди позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Вислухавши позивачку, представника 3-ої особи, вивчивши матеріали справи, дослідив докази надані сторонами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до п. 3 Постанова Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», земельні спори громадян з органами державної влади та органами місцевого самоврядування з питань надання земельних ділянок, а також спори з майнових питань, пов'язаних із земельними відносинами, за участю громадян, підвідомчі загальним судам Відповідно до вимог ч. 1 ст. 12 ЗК України, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян і юридичних осіб, відноситься до повноважень сільських, селищних, міських рад в області земельних відносин на території сіл, селищ, міст. Згідно до вимог ч. 3 ст. 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок громадянам із зміною їх цільового призначення та із земель запасу під забудову, здійснюється за проектами відведення в порядку, встановленому статтею 118 ЗК України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 118 ЗК України, громадянин, зацікавлений в приватизації земельної ділянки, що знаходиться в його користуванні, подає заяву у відповідну районну, Київську або Севастопольську міську державну адміністрацію або сільську, селищну, міську раду за місцезнаходженням земельної ділянки. Як встановлено в судовому засіданні, власником спірної земельної ділянки є Кореїзська селищна Рада. Судом встановлено, що позивачка є власницею 1\3 частки будинку[ADDRESS] в смт. Кореїз, згідно свідоцтву про право на спадщину згідно із законом (а.с. 8). Рішенням Ялтинського міського народного суду від 12 лютого 1990 року частка будинку, що належить позивачці, була виділена в натурі, і відповідно, на три рівні частки, поділена між власниками земельна ділянка, що знаходиться в користуванні будинку, по 271 м2, (а.с. 10). Судом встановлено, що [PERSON], будучи громадянкою Росії, звернулася до Кореїзської селищної Ради із заявою про надання їй земельної ділянки орієнтовною площею 0,0271 га, розташованої за адресою: смт. Кореїз,[ADDRESS] в оренду для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель. Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України, відповідна міська рада розглядає заяву і у разі згоди на передачу земельної ділянки у власність дає дозвіл на розробку проекту її відведення. Разом з тим, рішенням Кореїзської селищної Ради № 49 від 23 травня 2006 року в передачі земельної ділянки в оренду [PERSON] було відмовлено «у зв'язку з проведенням самовільного будівництва на самовільно використовуваній земельній ділянці і судовим розглядом в місцевому суді» (а.с. 5). Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні позивачка стверджує, що ніякого самовільного будівництва вона на земельній ділянці, що знаходиться в її користуванні, не здійснює і в судових розглядах участі не бере. Дані обставини стосуються інших власників будинку. Представник відповідача Кореїзської селищної Ради, в свою чергу, в судове засідання не з'явився, доказів виконання [PERSON]. самовільних будівельних робіт на спірній земельній ділянці не представив, а з оскаржуваного рішення селищної Ради неможливо зробити висновок, ким і на якій саме земельній ділянці здійснюються самовільні будівельні роботи і який спір знаходиться на розгляді в суді. Право кожного громадянина України на отримання у власність або в користування земельної ділянки гарантується Конституцією України і Земельним Кодексом України. Разом з тим, норми Конституції України і Земельного законодавства не містять посилань на наявність або відсутність на земельній ділянці, що відводиться особі, самовільних споруд, і що дана обставина може бути підставою для відмови в передачі особі у власність або в оренду земельної ділянки. Відповідно до ч. 3 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Зокрема, при оскарженні рішень органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування з питань, віднесених до їх компетенції, суд у разі задоволення позову визнає рішення цих органів недійсними і зобов'язує їх, залежно від характеру спору, виконати певні дії на захист порушеного права чи сам визнає це право за позивачем. Таким чином, суд вважає, що рішення Кореїзської селищної Ради про відмову в наданні [PERSON]. в оренду земельної ділянки підлягає скасуванню з покладанням на відповідача обов'язку повторно розглянути на сесії дане питання. Разом з тим, в інший частині позову слід відмовити, оскільки Кореїзська селищна Рада, будучі власником землі, має право, діючи в рамках Закону і на користь територіальної громади, розпоряджатися землею, що знаходиться в її компетенції, на свій розсуд і суд не має права вийти за рамки своєї компетенції, зобов'язавши власника землі вчиняти які-небудь дії, направлені на відчуження майна, що належить йому, зобов'язавши надати [PERSON]. в оренду земельну ділянку. На підставі викладеного,

Outcome: partial