Jurisdiction: civil
Date: 2008-03-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до [PERSON], Одеської міської Раді, УЖКГ виконавчого комітету Одеської міської Ради, Суворовської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської Ради про визначення порядку користування земельною ділянкою, визнання договору та свідоцтва про право власності на будинок частково недійсним, визнання приватизації земельної ділянки недійсною, визнання рішення райвиконкому частково недійсним. Первісні позовні вимоги були обґрунтовані тим, що рішенням Одеської міської Ради № 175 від 18 травня 1957 року матері позивача [PERSON] була відведена земельна ділянка, площею 0,15 га в с. Шевченко м. Одеси для будівництва жилого будинку. [PERSON], а також позивач [PERSON] на вищевказаній земельній ділянки побудували два житлових будинку. Рішенням Суворовської районної ради народних депутатів за № 852 віл 18.11.1994р. був затверджений акт прийому в експлуатацію жилого будинку [ADDRESS] та оформлено право приватної власності на вищевказаний будинок за позивачем. Рішенням Суворовської районної ради № 17 від 19.01.1996р. був затверджений проект розділу домоволодіння [ADDRESS] на два самостійних домоволодіння та визнано право власності на нові домоволодіння: [ADDRESS], що складалось із жилого будинку літ. „А”, гаражу літ. „Б”, вбиральні літ. „В”, 2/3 частини сараю літ. „Г” із земельною ділянкою площею 845 кв.м., яке належало [PERSON], а також [ADDRESS], яке складалось із жилого будинку літ. „Д”, 1/3 частиною сараю літ. „Г” із земельною ділянкою, площею 693 кв.м., що належало [PERSON]. Підставою для прийняття рішення був проект розділу, який був розроблений інженером КП „ОМБТІ і РОН” 20.11.1995р., а також заява [PERSON], яка просила включити у власність позивача 1/3 частину сараю та погріб, який був розташований під сараєм. Позивач вважає, що вищевказаний проект розділу був зроблений з порушеннями „Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації житлового фонду ”, затвердженої Наказом ЦСУ СРСР від 15.07.1985р. № 380, „Інструкції по технічній паспортизації жилих будинків державного і громадського фонду та фонду житлово-будівельних кооперативів у міській і сільській місцевостях України” , затвердженої Наказом Держилкомугоспа України від 31.12.1991р. № 136. Так, не були визначені частки у спільній частковій власності на домоволодіння, у відповідності з якими, визначається частка у землекористуванні, чим порушені вимоги ст. 42 Земельного Кодексу України в редакції 1991 року. Крім того, гараж літ. „Б” належав позивачу, а фактично визнаний власністю [PERSON], також проект розділу домоволодіння не узгоджувався із співвласниками домоволодіння, виніс меж в натурі не здійснювався, не був визначений порядок користування земельною ділянкою. 30 травня 1999 року [PERSON] подарувала відповідачу [PERSON] жилий будинок [ADDRESS] з надвірними спорудами: гараж літ. „Б”, вбиральні літ. „В”, сараєм з підвалом літ. „Г”, огородження 1-4, що розташовані на земельній ділянці 845 кв.м.. Позивач вважає, що вищевказаний договір необхідно визнати частково недійсним, оскільки гараж літ. „Б” [PERSON] не належав, а сарай з підвалом літ. „Г”, належав їй тільки у 2/3 частині. Рішенням Одеської міської Ради за 2613-XXIII від 04.07.2001р. відповідачу [PERSON] була передана у приватну власність земельна ділянка площею 810 кв.м.. [ADDRESS]. Позивач вважає, що державний акт на земельну ділянку, який був виданий відповідачу 01.08.2001р., складений з порушенням „Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації та зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку та право постійного користування земельною ділянкою, договорів на право тимчасового користування земельною ділянкою ( у тому числі і на умовах оренди) і договорів оренди земельних ділянок ”, затверджений Наказом №43 від 04.05.1999 року Державного комітету України по земельних ресурсах, зареєстрований в Міністерстві юстиції України від 04.07.1999 р. за № 354/3647. Так, виніс меж в натурі не був здійснений, акт встановлення меж земельної ділянки в натурі позивач не підписував, а з результатами інвентаризації земельної ділянки [PERSON] його не ознайомили. На підставі викладеного, позивач просить визнати недійсним вищевказане рішення Одеської міської Ради, а також державний акт на земельну ділянку від 01.08.2001р. Позивач також вважає, що строк оскарження вищевказаних рішень органів місцевого самоврядування він не пропустив, оскільки тільки в серпні 2001р., його право було порушено, після того, як відповідач [PERSON] встановив сітчаний паркан на земельній ділянці, яка знаходилась у спільній власності співвласників домоволодіння. В процесі розгляду справи позивач доповнив позовні вимоги та просив визнати також недійсним розпорядження Суворовської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської Ради № 308р. від 27.05.2002р. „про прийняття в експлуатацію будівель в домоволодінні [ADDRESS] від [PERSON]” Позивач вважає, що вищевказане рішення є незаконним, оскільки порушує його право власності на 1/3 частку сараю літ. „Г”. (Т.2., а.с. 182-183) В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та пояснив, що вони спільно з його матір'ю [PERSON] користувались земельною ділянкою, а також надвірними спорудами [ADDRESS]. Померла [PERSON] дала йому можливість збудувати на земельній ділянці будинок, який він прийняв в експлуатацію. [PERSON] також пояснив, що він нічого не знав про розділ домоволодіння в натурі, а про прийняті рішення він дізнався лише під час розгляду іншої справи в суді. Розділу домоволодіння, як пояснив позивач, фактично не було, оскільки меж земельних ділянок не були винесені в натурі та паркан не був встановлений. Він також вважає, що проект розділу порушує його права, оскільки з ним не погоджувався, та не дає йому можливості повноцінно користуватись земельною ділянкою. Крім того, відповідач позбавив його можливості користуватися 1/3 часткою сараю, а також підвалом, що порушує його права як власника. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив, що позивач знав про поділ домоволодіння в натурі, а також сам безпосередньо оформляв відповідні документи, а тому посилання позивача на його необізнаність є безпідставні. [PERSON] також пояснив, що [PERSON] постійно перебував конфліктував з матір'ю [PERSON], у зв'язку з чим, остання писала скарги до правоохоронних органів. Вищевказана конфліктна ситуація призвела до того, що [PERSON] вирішила поділити домоволодіння на два самостійних. [PERSON] знав про розділ домоволодіння, однак жодним чином не заперечував проти його проведення. Відповідач також пояснив, що позивач не давав йому можливості встановити розділовий паркан на земельній ділянці, а після його встановлення його зніс, у зв'язку з чим, він звернувся з позовом до суду. Після вищевказаних подій, він з дружиною в будинку не проживає, оскільки позивач постійно перешкоджає йому користуватись будинком. Відповідач вважає, що рішення, які оспорює позивач є законними, а вимоги відповідача є безпідставними. Представники Суворовської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської Ради, Одеської міської Ради, Управління житлово-комунального господарства Одеської міської Ради, в останнє судове засідання не з'явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Під час розгляду справи, представник Одеської міської Ради позовні вимоги[PERSON] не визнав. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимого щодо предмету спору на стороні відповідача - приватний нотаріус [PERSON] пояснила, що договір дарування житлового будинку [ADDRESS] від 30.05.1999р., укладений між [PERSON] та [PERSON] був посвідчений належним чином. На час укладення договору заборон щодо відчуження будинку не було, крім того, домоволодіння [ADDRESS] було подаровано як самостійне домоволодіння, згідно технічної документації КП „ОМБТІ і РОН”. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, свідків суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню на підставі фактів, встановлених в судовому засіданні. Так, судом встановлено, що рішенням виконкому Одеської райради депутатів трудящих від 18.05.1957р. „Про відведення земельних ділянок під індивідуальну забудову із вільного міськземфонду в пос. ім. Шевченко № 3” [PERSON] була відведена земельна ділянка площею 0,15 Га (Т.1.а.с., 22). 19.01.1996р. Суворовською районною адміністрацією виконкому Одеської міської Ради було прийнято рішення № 17 „про розділ домоволодіння [ADDRESS] на два самостійних ”. (Т.1.,а.с.10) Підставами прийняття рішення були заяви [PERSON], а також[PERSON] про розділ домоволодіння [ADDRESS] на два самостійних (Т.1., а.с. 37-39, Т.2., а.с. 18-20), згідно проекту розділу, виконаного МБТІ м. Одеси (Т.1.а.с. 40). Вищевказаним рішенням районної адміністрації було визнано право власності на знову утворені [ADDRESS], яке складалось із жилого будинку літ. „А” з надвірними спорудами літ. „Б”, вбиральня літ. „В”, 2/3 частини сараю літ. „Г”, що розташовані на земельній ділянці 845 кв.м. за [PERSON], а також на домоволодіння [ADDRESS], яке складалось із житлового будинку літ. „Д”, 1/3 частини сараю літ. „Г”, що розташовані на земельній ділянці 693 кв.м за [PERSON]. [PERSON] пояснював, що про існування вищевказаного розділу він нічого не знав, а дізнався про вищевказане рішення районної адміністрації тільки під час розгляду попередньої справи. Однак, вищевказане твердження позивача спростовується його заявою про розділ домоволодіння, а також тією обставиною, що після розділу домоволодіння йому було видане нове свідоцтво про право власності на домоволодіння [ADDRESS], а також виданий технічний паспорт, в якому був план земельної ділянки за існуючим проектом розділу. (Т.1.,а.с. 42) Необхідно також відзначити, що позивач як власник домоволодіння, відповідно до ст.ст.4, 48 Закону України „Про власність”, який був чинний на той час, мав право самостійно володіти, користуватись та розпоряджається майном, а також вимагати усунення будь-яких порушень його права. Однак з моменту прийняття рішення про розділ домоволодіння, про яке [PERSON] було достовірно відомо, а також повинно бути відомо, як власнику, він не звертався до суду у встановлений трьохрічний строк позовної давності, передбачений ст. 71 ЦК України в редакції 1963р. Вищевказані позовні вимоги, були заявлені лише 27.02.2004р., тобто майже після сплину 8 років. Таким чином, строк позовної давності сплив і не підлягає відновленню, у зв'язку з чим, позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги[PERSON] про визнання частково недійсним рішення Суворовської районної ради № 17 від 19.01.1996р. „Про затвердження проекту розділу домоволодіння [ADDRESS] на дві самостійні частини домоволодіння” не підлягають задоволенню. 04.06.1996р. виконавчим комітетом Суворовської районної ради народних депутатів [PERSON] було видано свідоцтво право власності на житловий будинок [ADDRESS], яке було видано на підставі рішення Суворовської районної ради № 17 від 19.01.1996р., тобто як, на новоутворене домоволодіння (Т.2., а.с. 54). Позовних вимог про визнання вищевказаного свідоцтва позивач не заявляв. 13.05.1999р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування житлового будинку [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] у реєстрі за № 1010. [PERSON] стверджує, що вищевказаний договір підлягає визнанню частково недійсним, оскільки [PERSON] не мала право відчужувати 1/3 частки сараю літ. „Г” і гараж літ. „Б”, які належали йому. Суд вважає, що вищевказані позовні вимоги також не підлягають задоволенню на підставі. Так, рішенням Суворовської районної адміністрації № 17 від 19.01.1996р. за [PERSON] було визнано право власності на знову утворене домоволодіння [ADDRESS], яке складалось із жилого будинку літ. „А” з надвірними спорудами літ. „Б”, вбиральня літ. „В”, 2/3 частини сараю літ. „Г”, що розташовані на земельній ділянці 845 кв.м.. Необхідно відзначити, що фактично під час розділу домоволодіння [ADDRESS] на два самостійних сарай літ. „Г” був розділений без визначення конкретних часток, якими користувався кожний із співвласників. Однак після розділу домоволодіння на два самостійних в технічних паспортах та в довідці-характеристиці, як на домоволодіння [PERSON] ([ADDRESS]) так і [PERSON] ([ADDRESS]) гараж літ. „Г” значився як самостійна надвірна споруда, що є складовою кожного із домоволодінь (Т.1., а.с. 23-24, 29-30). Таким чином, в договір дарування домоволодіння [ADDRESS] ввійшли всі надвірні споруди, які згідно технічної документації були включені у склад домоволодіння, у тому числі сарай літ. „Г” та гараж літ. „Б”. В судовому засіданні позивачем не надані достатні докази того, що гараж літ. „Б” йому належав. Позовні вимоги про визнання частково недійсним договору дарування від 13.05.1999р. також були заявлені, після спливу строку позовної давності, а тому не підлягають задоволенню. 20 лютого 2001р. Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської Ради було видано [PERSON] свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS]. Підставами для видачі свідоцтво про право власності був фактично договір дарування від 13.05.1999р., укладений між [PERSON] та [PERSON]. Суд вважає, що взагалі вищевказане свідоцтво тільки підтверджувало наявність у [PERSON] права власності на житловий будинок [ADDRESS] та взагалі не було потрібно, оскільки право власності підтверджувалось договором дарування. (Т.2., а.с. 59) В зв'язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування між [PERSON] та [PERSON]., то оскільки вищевказані позовні вимоги є похідними від первісних, вони також не підлягають задоволенню. 04.07.2001р. рішенням Одеської міської Ради за № 2613-XXIII від 04.07.2001р.” про передачу у приватну власність земельною ділянки площею 0,810 га, що знаходиться у користування [PERSON] [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель” була передана [PERSON] у приватну власність земельна ділянка площею 0,810 га, [ADDRESS]. (Т.2., а.с. 85) Позивач вважає, що вищевказане рішення Одеської міської Ради є незаконним, оскілки винесення меж земельних ділянок в натуру не було здійснено, акт встановлення меж земельної ділянки в натурі позивач не підписував, а з результатами інвентаризації земельної ділянки [PERSON] його не ознайомили. Однак вищевказане твердження спростовується наступними доказами. Так, згідно акту від 25.06.2001р., який був складений суміжними сусідами[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], позивач відмовився підписати заяву [PERSON] на приватизацію земельної ділянки (Т.1., а.с. 47) В матеріалах справи є також копія судової будівельно-технічної експертизи № 2009, яка проводилась під час розгляду справи[PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні під'їздом, стягненню збитків та зустрічним позовом [PERSON] до[PERSON] про захист права власності. Експертами було встановлено, що фактична площа, дослідженої земельної ділянки у домоволодінні [ADDRESS] складає 693 кв.м. Дана площа відповідає рішенню Суворовської районної ради народних депутатів виконавчого комітету від 19.01.1996р. № 17, згідно якого був проведений розділ домоволодіння [ADDRESS] на дві самостійних ділянки”. Фактично після розділу домоволодіння на два самостійних, паркан на земельній ділянці між [PERSON]. та [PERSON] не був встановлений, оскільки між [PERSON]., а також [PERSON], а подальшому [PERSON] виникла конфліктна ситуація з приводу користування земельною ділянкою, у зв'язку з чим, [PERSON] неодноразово зверталась до суду, а також інших органів із заявами (Т.1., а.с. 43-46, 200-209) На підставі рішення Одеської міської Ради за № 2613-XXIII від 04.07.2001р. „Про передачу у приватну власність земельною ділянки площею 0,810 га, що знаходиться у користування [PERSON] [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель” Одеською міською Радою [PERSON] був виданий державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, [ADDRESS] від 01.08.2001р. В державному акті дійсно була вказівка на те, що земельна ділянка суміжна від „Б” до „В” як землі [PERSON], оскільки [PERSON] не оформив своє право користування земельною ділянкою. Акт про встановлення в натурі меж земельною ділянки на домоволодіння [ADDRESS] був підписаний 24.07.2001р. (Т.2., а.с. 96) Необхідно також відзначити, що [PERSON] ні Одеською міської Радою, а ні Суворовською районною адміністрацією не надавалась в користування земельна ділянка. Статями 7, 8 Земельного Кодексу України від 18 грудня 1990 року, встановлено, що земля може надаватися громадянам України, у тимчасове користування на умовах оренди. Умови, строки, а також плата за оренду землі визначаються за угодою сторін і обумовлюються в договорі. Статтею 22 Земельного Кодексу України від 18 грудня 1990 року, встановлено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 N 7 „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ, у пп. в, пункту 18, встановлено, що відповідно до ст. 125 ЗК право користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Таким чином, в зв'язку з тим, що [PERSON] не набув право користування земельною ділянкою, то він не має право ставити питання про визначення порядку користування земельною ділянкою, а також про усунення порушень пов'язаних з порушенням свого права, у зв'язку з чим, у задоволенні позовних вимог про визначення порядку користування земельною ділянкою слід відмовити. В процесі розгляду справи була призначена судова будівельна-технічна експертиза. Згідно висновку експертизи № 3903/3964/1182/1183 встановлено, що у [PERSON] перебуває у користуванні земельна ділянка площею 810 кв.м., а у[PERSON] земельна ділянка площею 653 кв.м.. При порівнянні існуючих меж між ділянками співвласників границі розділу із границею розділу, відповідно до проекту розділу, складеного МБТІ і РОН, встановлена їх тотожність. Експертом також встановлено, що невідповідність фактичних площ ділянок з площами, яки були вказані у проекті розділу, пояснюються невідповідністю (зменшенням) лінійних розмірів меж споконвічно цільної земельної ділянки, а саме у[PERSON] земельна ділянка менше на 40 кв.м., а у [PERSON] на 35 кв.м. Таким чином, із висновку експертизи вбачається, що сторони не порушували границь земельних ділянок, які були встановлені між ними, відповідно до проекту розділу. В зв'язку з тим, що рішенням Одеської міської Ради за № 2613-XXIII від 04.07.2001р.” не були порушені права позивача, то позовні вимоги про визнання вищевказаного рішення недійсним, а також прийнято на підставі вищевказаного рішення державного акту право приватної власності на земельну ділянку, [ADDRESS] від 01.08.2001р. не підлягають задоволенню. 27.03.2002р. Суворовською районною адміністрацію виконавчого комітету Одеської міської Ради було прийнято розпорядження № 308р. „Про прийняття в експлуатацію будов в домоволодінні [ADDRESS] від [PERSON]”. Вищевказаним розпорядженням був прийнятий в експлуатацію з правом приватної власності сарай літ. „Г” [ADDRESS], реконструкцію якого провів [PERSON] Позивач вважає, що вищевказане розпорядження є незаконним, оскільки йому належала 1/3 частка сараю, а тому визнання права власності за відповідачем на весь сарай порушує його права власності. Суд вважає, що вищевказані позовні вимоги позивача також не підлягають задоволенню на підставі наступних доказів. Так, дійсно позивачу на підставі рішення № 17 Суворовською районної адміністрації виконкому Одеської міської Ради „Про розділ домоволодіння [ADDRESS] на два самостійних ” належала 1/3 частка сараю літ. „Г”. Однак [PERSON] зніс частину сараю літ. „Г”, що знаходилась на його частині земельної ділянки. Вищевказаний факт не заперечував сам позивач, а також він підтверджується поясненнями свідків та копіями технічних паспортів. Таким чином, сарай літ. „Г” у тому стані, в якому він перебував на час прийняття рішення № 17 Суворовською районної адміністрації виконкому Одеської міської Ради не існує. Після знесення частки сараю літ. „Г” [PERSON] зробив реконструкцію сараю та на місці старого сараю фактично збудований новий, який розташований на земельній ділянці, яка належить відповідачу. Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України „Про власність”, який діяв на час виникнення спірних відносин, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Аналогічне визначення містилось і у ст. 86 ЦК України, в редакції 1963 року. Тобто, право власності - це речове право і воно існує, оскільки є річ (об'єкт), щодо якого воно виникло та існувало, а знищення речі припиняє відносини власності. Таким чином, у задоволенні позивних вимог [PERSON] слід відмовити через відсутність спірного майна. Крім того, позивачем на надано суду достатніх доказів, підтверджуючих, що він приймав участь у реконструкції сараю літ. „Г”, також при наявності поліпшення за його участь, він мав право звернутись до суду з позовом про відшкодування своїх матеріальних затрат, нащо звернув увагу Верховний Суд України в своїй ухвалі від 24.05.2006р. (Т.3., а.с. 4-6). Однак позивач вирішив самостійно відновити користування сараєм літ. „Г”, для чого він розібрав частину стінки сараю літ. „Г”, що належав відповідачу, та зробив собі прохід в сарай. Крім того, він зніс паркан біля сараю, що розділяв земельні ділянки позивача та відповідача. За вчинення вищевказаний дій відповідач був притягнутий до адміністративної відповідальності. (Т.2., а.с. 240-241). Вищевказані обставини були також встановлені судом під час виїзного судового засідання. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивач не довів ті обставини, на які він посилається як на обґрунтування позовних вимог, а також в зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed