Jurisdiction: civil
Date: 2008-01-16 00:00:00

В серпні 2007 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим будинком. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з 8 жовтня 2004 року по 6 грудня 2007 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Поселилась в будинок, який належить відповідачу як його дружина, зареєстрована в спірному будинку з 03.11.2006 року, де і проживає до теперішнього часу. Іншої угоди, крім як поселення в спірному будинку в якості члена сім'ї відповідача, та порядку користування житлом з відповідачем не було. Просить суд зобов'язати відповідача не чинити перешкод в користуванні будинком [ADDRESS] в місті Ізюмі Харківської області. В грудні 2007 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні будинком, який належить йому на праві приватної власності і виселення, посилаючись на те, що спірний житловий будинок належить йому на праві приватної власності і на підставі ст. 391 ЦК України просить суд усунути перешкоди в користуванні будинком і виселення з нього його колишню дружину. Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду від 18.12.2007 року зустрічний позову був об'єднаний в одне провадження з первісним позовом ( а.с. 41-42). Суд вислухав сторони, перевірив матеріали справи вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим будинком підлягає частковому задоволенню, зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком який належить йому на праві власності і виселення задоволенню не підлягає. Згідно ст. 10 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті вимоги на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності зі ст. 11 ч. 1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Статтею 60 ч. 1 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, підтверджується наявним в справі доказами і не заперечується сторонами, що житловий будинок [ADDRESS] в м. Ізюмі Харківської області належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору дарування від 23 серпня 2006 року, посвідчений Ізюмською державною нотаріальною конторою за реєстром № 2-1169 і зареєстрованого в Ізюмському БТІ ( електронний Реєстр прав власності на нерухоме майно ( а.с.35,36). Із ксерокопії паспорта [PERSON] і копії свідоцтва про розірвання шлюбу, вбачається, що сторони перебували у шлюбі з 8 жовтня 2004 року по 6 грудня 2007 року ( а.с. 6 зворотна сторінка,34). [PERSON] значиться зареєстрованою в спірному будинку з 3 листопада 2006 року по теперішній час, що підтверджується копією паспорта ( а.с. 6 зворотна сторінка) і довідкою голови квартального комітету № 33 м. Ізюма ( а.с.7). В ст. 157 Житлового Кодексу України зазначено, що членів сім'ї власника будинку може буди виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України. Згідно ст. 156 ЖК України члени родини власника жилого будинку які проживають разом з ним у будинку, що йому належить на праві власності користуючись жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Право [PERSON] користування жилим приміщенням урегульовано житловим законодавством, згідно з яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку , передбачених законом ( ч. 3 ст. 9 ЖК України). У частині першій ст. 116 ЖК України встановлено вичерпний перелік підстав та умов для виселення членів сім'ї власника , а саме систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, використання його не за призначенням, а також систематичного порушення правил співжиття які роблять неможливим для інших проживання ним в одному будинку, а заходи запобігання і громадянського впливу виявились безрезультатними. Таким чином в судовому засіданні було достовірно встановлено, що [PERSON] вселилась в будинок який належить на праві приватної власності [PERSON] як член його сім'ї, сам [PERSON] не надав доказів систематичного руйнування чи псування [PERSON] жилого приміщення, використання його не за призначенням, систематичного порушення правил співжиття, що робить не можливим для інших проживання з нею в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Відповідно до вимог ст. 391 ЦПК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном навіть якщо ці порушення не були поєднанні з позбавленням володіння. В зв'язку з цим безпідставними є вимоги [PERSON] і його представника посилаючи на ст. 391 ЦК України, оскільки [PERSON] вселилась в спірний будинок на правах члена сім'ї, а тому режим проживання її в цьому будинку регулюється нормами житлового Кодексу України, а не Цивільним Кодексом України. За таких обставин підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні будинком, який належить на праві власності і виселення не має, а тому підлягають частковому задоволенню позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим будинком. Не підлягають задоволенню вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] 500 гривень витрат на правову допомогу. У ч. 1 ст. 84 ЦПК України зазначено, що витрати пов'язані з оплатою правової допомоги, можуть відшкодовуватися в разі надання такої допомоги адвокатом або іншим фахівцем в галузі права. Тобто вони повинні надаватися особою, яка не лише має відповідну юридичну освіту але і має право на надання оплатних послуг в цій галузі. Представник [PERSON] [PERSON] не надав суду доказів, що він має право на надання послуг в цій галузі.

Outcome: partial