Jurisdiction: civil
Date: 2008-03-23 00:00:00

11 травня 2004 року, позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу, посилаючись на те, що 09 липня 1998 року між ним та відповідачами було укладено угоду згідно якої, він позивач дав в борг відповідачаівгрошову суму в 10 000 гривень на один місяць, тобто, до 09 серпня 1998 року. Дану угоду, позивач оформив у приватного нотаріуса [PERSON]- з [PERSON], хоча фактично, вона була усно укладена ще й з [PERSON], підтвердженням чого є написані останньою розписки. Позивач вказав, що підставою для звернення до суду з даною заявою було саме те, що відповідачі, в установлений за домовленістю строк, не повернули суму взяту в борг. Позивач вказав, що в зв»язку з порушенням відповідачами взятих на себе зобов»язань, останні повинні відшкодувати йому матеріальну шкоду на суму в 10 000 гривень та моральну шкоду на суму в 10 000 гривень, бо він не мав можливості користуватися належними йому грошима, забезпечувати сім»ю та нормально існувати. У своєму позові, позивач прохав суд, відстрочити сплату державного мита, до вирішення питання по суті. У судовому засіданні, 20 березня 2008 року, позивач подав до суду письмову заяву про відмову від своїх позовних вимог в частині стягнення з відповідачів матеріальної шкоди, посилаючись не те, що відповідачем [PERSON] йому повернуто боргу у грудні 2004 року, про що приватним нотаріусом, вчинено відповідний запис. Відносно відмови від позовних вимог в цій частині, позивач вказав, що йому відомі наслідки такої відмови. Що стосується моральної шкоди, то він наполягає на її стягненні, хоча в договорі про це не було вказано, однак, відповідач [PERSON], має її відшкодувати, бо не попрохав у нього вибачення (а.с.№137). У своїх поясненнях у судових засіданнях позивач вказав, що дійсно, дав у борг своєму знайомому [PERSON] грошову суму в десять тисяч гривень, про що у нотаріуса було укладено договір від 09 липня 1998 року. Позивач вказав, що йому відомо про те, що у відповідача [PERSON], були проблеми із законом і останній звернувся до нього з проханням, допомогти від»їхати до міста Москва Російської Федерації, щоб працевлаштуватися та повернути йому взяті в борг гроші. Саме тому, що відповідач [PERSON], виїхав до Російської Федерації, він і не повернув позивачу борг. Хоча коли він спілкувався з відповідачем [PERSON], по телефону, той обіцяв йому, що коли повернеться до Лозової, то обов»язково їх поверне. Час йшов, а відповідач [PERSON] гроші не повертав, тому він і звернувся до суду з даним позовом, хоча й знав, що відповідачі перебувають у місті Москва Російської Федерації. Позивач вказав, що коли він звернувся до суду з даним позовом, то в зв»язку з тим, що відповідачі не з»являлися у судове засідання, ухвалою суду від 15 червня 2004 року, останні були оголошені в розшук. Однак, про те, що відповідачі перебувають в місті Лозова і він зустрічався з ними і що йому повернуто борг, він не повідомляв ні до органів внутрішніх справ ні до суду. Позивач зазначив, що не дивлячись на те, що йому [PERSON] повернув борг, він весь цей час, не подавав уточнень до своєї позовної заяви, лише зараз, відмовляється від стягнення з відповідачів боргу на суму в десять тисяч гривень, бо вони йому були повернуті [PERSON] у грудні 2004 року. Відносно своїх позовних вимог в частині стягнення з відповідачів моральної шкоди, позивач пояснив, що не дивлячись на те, що у укладеній угоді від 09 липня 1998 року з відповідачем [PERSON]. не йшлося про стягнення моральної шкоди, він все одно вважає, що останній повинен йому її відшкодувати саме в розмірі 10 000 гривень. Як підставу стягнення з відповідачів моральної шкоди, він у своїй заяві спочатку вказав про те, що оскільки відповідач не повернув йому борг, він не мав можливості нормально існувати, забезпечувати свою сім»ю та використовувати свої гроші так, як вважатиме це необхідним. Однак, у судовому засіданні, 20 березня він змінив свої підстави і вказав, що дійсно знав справжню причину чому відповідач так пізно повернув йому борг, про те вважає, відповідач має відшкодувати йому моральну шкоду, оскільки, останній не вибачився перед ним, що міг би зробити у судовому засіданні. Хоча, якщо б відповідач [PERSON]. вибачився перед ним при усіх учасниках процесу у судовому засіданні, то він би в свою чергу, відмовився б і від позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди. Позивач вказав, що не дивлячись на те, що у своєму позові він вказав відповідачів як [PERSON], так і [PERSON], однак до [PERSON], він ні яких претензій зараз не має, бо вона дійсно в нього гроші в борг не брала, а брав [PERSON], хоча, на той час, вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з»явився, тоді як про день і час слухання справи судом повідомлений належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи зворотне поштове повідомлення про отримання судової повстки, яке наявне в матеріалах справи. Однак, раніше, а саме 26 лютого 2008 року, відповідачем [PERSON], до канцелярії Лозівського міськрайонного суду Харківської області, подано заяву, в якій він вказав, що позов позивача, не визнає і прохає суд, слухати справу за його відсутності, оскільки він буде перебувати за межами території України. Згідно до положення ч.2 ст.77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідачів, повідомленого належним чином, або причину буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Раніше, у своїх поясненнях у судовому засіданні, 08 лютого 2008 року, [PERSON] зазначив, що дійсно, перебуваючи у дружніх відносинах з [PERSON], 09 липня 1998 року, з останнім, ним було укладено договір займу на суму в 10 000 гривень строком на один календарний місяць, тобто до 09 серпня 1998 року. Зазначений договір було посвідчено у приватного нотаріуса - [PERSON] Відповідач [PERSON] вказав, що в установлений у договорі строк, він не зміг повернути позивачеві взяту у останнього суму боргу, бо мав певні труднощі з грошима, а потім перебув під слідством по кримінальній справі. Однак, за допомоги позивача, йому вдалося виїхати до міста Москва Російської Федерації з метою працевлаштування та заробітку грошей для повернення позивачеві, про що останній, достовірно знав. [PERSON] вказав, як тільки він заробив гроші, то зразу ж 18 грудня 2004 року, повернувся до міста Лозова Харківської області і віддав борг позивачу особисто у присутності нотаріуса [PERSON], яка на зворотній стороні договору від 09 липня 1998 року, вчинила про це відповідний запис. При поверненні грошей позивачу, були присутніми також відповідач по справі [PERSON] та їх спільна з відповідачем [PERSON]- донька - [PERSON]. Відповідач [PERSON] зазначив, що не визнає заявлену позивачем і моральну шкоду, оскільки, останній знав чому саме, він не зміг повернути взяту в борг суму грошей, тому ні якої моральної шкоди [PERSON], ним спричинено не було. Крім того, в укладеному договорі, не йшлося про стягнення моральної шкоди чи - то застосування інфляції. Відповідач [PERSON] вказала, що позов позивача не визнає повністю і взагалі не розуміє чому її вказано відповідачем по справі і до неї пред»явлено позовні вимоги, оскільки договір займу з позивачем , вона не укладала. Даний договір було укладено між позивачем та [PERSON]. Розписки, які нею було написано позивачу, в яких йшлося про її зобов»язання повернути гроші, нею було написано під тиском позивача. Адвокат [PERSON], яка представляла у судовому засіданні інтереси відповідача [PERSON], зазначила, що вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Із ксерокопії Угоди від 09.08.1998 року (а.с.№5) вбачається, що дійсно, між позивачем по справі - [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено угоду, згідно якої [PERSON], зайняв у [PERSON] десять тисяч гривень строком до 09 серпня 1998 року. Дану обставину підтвердили як позивач так і відповідач [PERSON], у судових засіданнях. У судовому засіданні, відповідач [PERSON] вказав. що пред»явлений позов позивача не визнає, оскільки, 18 грудня 2004 року, він повернув позивачу борг, про що нотаріусом [PERSON], зроблено відповідний надпис на зворотній стороні Угоди від 09.08.1998 року. За клопотанням відповідача [PERSON], судом було витребувано у приватного нотаріуса Лозівського міського нотаріального округу Харківської області - [PERSON], завірену копію Угоди від 09.08.1998 року. З огляду даної Угоди (а.с.№126), судом було достовірно встановлено, що18 грудня 2004 року, [PERSON] повернув [PERSON] в рахунок боргу десять тисяч гривень, про що свідчить особистий підпис [PERSON] на зворотній стороні даної Угоди. Відповідач [PERSON] вказав, що гроші, які взяв у борг у [PERSON], він повертав не лише у присутності нотаріуса, а й у присутності своєї колишньої дружи, яка є відповідачем по даній справі - це [PERSON] та своєї доньки [PERSON], яку прохав викликати у судове зсідання в якості свідка по справі. У судовому засіданні, 25 січня 2008 року, в якості свідка було допитано [PERSON], яка будучи попередженою про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень (а.с.№95) та принесши присягу свідка (а.с.№95) вказала, що дійсно була присутньою при передачі грошей її батьком - [PERSON], грошей в рахунок боргу - [PERSON]., у нотаріуса. Відносно показів свідка [PERSON], необхідно зазначити, що їх спростовано не було жодним учасником процесу, тому у суду не має підстав їм не довіряти. Таким чином, із пояснень учасників процесу, позивача та відповідачів та вивчених матеріалів справи, судом було достовірно встановлено, що відповідач [PERSON], повернув позивачу [PERSON]., взяті у останнього в борг гроші в сумі десять тисяч гривень. Необхідно зазначити, що як вже вище було вказано, позивач [PERSON]. у судовому засіданні 21 березня 2008 року, подав до суду свою письмову заяву (а.с.№137), якою відмовлявся від стягнення з відповідачів матеріальної шкоди на суму в десять тисяч гривень, у зв»язку з тим, що [PERSON], йому повернув борг у грудні 2004 року. При цьому позивач вказав, що знає про наслідки відмови від своїх позовних вимог. Відносно викладеного, необхідно зазначити, що дійсно, відповідно до роз»яснених позивачу положень ст.31 ЦПК України. він на протязі всього строку розгляду даної справи, має право змінити підставу або предмет позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову. Крім того, відповідно до ст.174 ЦПК України, судом було роз»яснено позивачу положення ст.206 ЦПК України, що у разі закриття провадження по справі, повторне звернення до суду з приводу спору між тими сторонами, про той самий предмет і з тих підстав не допускається. Отже, з урахуванням вищевикладеного, судом достовірно встановлено, що, на даний час, між сторонами відсутній спір про право в частині стягнення з відповідачів на користь позивача матеріальної шкоди на суму в десять тисяч гривень враховуючи письмову відмову позивача від своїх позовних вимог в цій частині, заява про які долучена до матеріалів справи (а.с.№137), і судом прийнята відмову позивача, та в цій частині закрито провадження по справі. У своїй позовній заяві (а.с.№2) позивач прохав суд стягнути з відповідачів моральну шкоду на суму в десять тисяч гривень, у зв»язку з тим, що оскільки відповідачі не повертали йому взяту в нього в борг суму грошей, то він не мав можливості користуватися даними грошима і належним чином забезпечувати свою родину. У судовому засіданні, 21 березня 2008 року, позивач подав до суду заяву (а.с.№137) в якій наполягав на стягненні з відповідачів моральної шкоди, на тій підставі, що оскільки відповідач [PERSON], й повернув йому борг, однак, не попрохав у нього вибачення. Судом було встановлено, що Угоду (а.с.№5) було укладено у 09 липня 1998 року, тобто на час дії Цивільного Кодексу Української РСР1963 року, тоді як, на момент звернення позивачем з даним позовом до суду, в дію вступив Цивільний Кодекс України 2004 року, тому, відповідно до п.4 ч.1 ст.214 ЦПК України, судом вирішувалося питання відносно того, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Так, відповідно до частини 10 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року встановлено, що Правила Цивільного кодексу України про відповідальність за порушення договору застосовуються в тих випадках, коли відповідні порушення були допущені після набрання чинності цим Кодексом. Враховуючи, те, що порушення умов угоди було допущено ще в серпні 1998 року, тобто, до набрання чинності даним Цивільним Кодексом України, то застосуванню підлягають норми ЦК УРСР 1963 року. Уклавши Угоду від 09 липня 1998 року, сторони - позивач та відповідач, взяли на себе зобов»язання, перелік яких, вони між собою обумовили в ній обумовили. Відповідно до ст.161 ЦК УРСР 1963 року зобов»язання повинні виконуватися належним чином в установлений строк у відповідності до вимог закону, акту планування, договору. У позовній заяві (а.с.№2) та у заяві від 21 березня 2008 року (а.с.№137) позивач наполягає на стягненні з відповідачі моральної шкоди на суму в десять тисяч гривень. Відносно викладеного, необхідно зазначити, що відповідно до ст.153 ЦК УРСР 1963 року, договір вважається уклад в належних випадках формі досягнуто згоди з усіх суттєвих умов. Суттєвими є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди. Із умов даної угоди, вбачається, що між сторонами не вирішувалося питання відносно зобов»язання відповідача про відшкодування моральної шкоди на користь позивача у разі якщо він, не поверне в установленій даній угоді термін, борг позивачу. Такого обов»язку не встановлено і за законом для даного виду договорів. В свою чергу, необхідно також зазначити, що відповідно до ст.4 ЦК УРСР 1963 року цивільні права і обов»зки виникають із підстав, передбачених законодавством СРСР та УРСР. В зв»язку з цим цивільні права і обов»язки виникають із угод, передбачених законом. Отже, з урахуванням викладеного, в зв»язку з тим, що в угоді від 09 липня 1998 року, сторонами, не було зазначено обв»язку відповідача на відшкодування позивачу моральної шкоди, в разі не повернення боргу в строк до 09 серпня 1998 року, та такий обов»язок не встановлено для даного виду договорів, суд знаходить позовну вимогу позивача в цій частині такою, що не підлягає задоволенню. Згідно до п.6 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Статтею 79 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат пов'язаних з розглядом справи. Частиною 5 Розділу 11 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Процесуального Кодексу України встановлено, що до набрання чинності законом, який регулює порядок сплати і розміри судового збору, судовий збір при зверненні до суду сплачується у порядку і розмірах, встановлених законодавством для державного мита. Як вже вище зазначалося, позовна заява подана позивачем у 2004 році, тобто, коли діяв ЦПК України 1963 року, а на момент розгляду справи, вступив в дію ЦПК України 2005 року. Відповідно до ч.6 Розділу 11 Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України встановлено, що заяви, подані до набрання чинності цим Кодексом відповідно до ЦПК України 1963 року, розглядаються у порядку, встановленому цим Кодексом. У своїй позовній заяві позивач прохав суд, відстрочити йому сплату державного мита до розгляду справи по суті. Відповідно до ч.2 ст.82 ЦПК України, витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли оплата судових витрат була відстрочена до ухвалення цього рішення. Відповідно до ст.80 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягання коштів - сумою, що сплачується; у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог, загальною сумою позову. Так, з огляду на позовну заяву позивача, вбачається, що ним заявлено дві самостійні вимоги, а саме, про стягнення з відповідачів матеріальної шкоди на суму в десять тисяч гривень та моральну шкоду також на суму в десять тисяч гривень, отже ціна даного позову складає двадцять тисяч гривень. Відповідно до п.»а» ч.1 ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» №7 від 21 січня 1993 року з наступними змінами, встановлено, що ставка державного мита встановлюється в наступних розмірах: з позовних заяв - 1 відсоток від ціни позову, однак не менше ніж 3 неоподаткованих прибутком мінімумів доходів громадян та не більше 100 неоподаткованих прибутком мінімумів доходів громадян. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, встановлено, що якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред»явлення позову, суд за заявою позивача, присуджує стягненню всіх понесених ним у справі витрат з відповідача. Оскільки, у судовому засіданні було встановлено, що позивач відмовився від своїх позовних вимог, в частині стягнення з відповідачів матеріальної шкоди, у наслідок їх задоволення відповідачами, після звернення ним до суду, а саме: до суду позивач звернувся 13 травня 2004 року, а борг відповідачами йому було повернуто 18 грудня 2004 року, то з урахуванням викладеного, суд покладає у а відповідачів сплату на користь держави судового збору на суму в 100 гривень 00 копійок. Відносно сплати судового збору з позовної вимоги про стягнення на користь позивача моральної шкоди з відповідачів, то необхідно зазначити, що враховуючи те, що позивачу в задоволенні даної позовної вимоги відмовлено, суд стягує з позивача на користь держави судовий збір на суму в 100 гривень 00 копійок. Що стосується витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи, то відповідно ч.1 ст.88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої естрони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позивних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовленою. Враховуючи те, що позивачу в задоволенні даної позовної вимоги відмовлено, суд стягує з позивача витрати на інформаційно-технічно забезпечення розгляду цивільної справи на суму в 15 гривень 00 копійок та з відповідачів у солідарному порядку 15 гривень 00 копійок на користь держави ( Одержувач коштів: УДК у Лозівському районі, м. Лозова; код ЄДРПОУ 24134414; МФО 851011; розрахунковий рахунок 31211259700015).

Outcome: approved