Jurisdiction: civil
Date: 2008-04-18 00:00:00

08 жовтня 2007 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Маріуполі Донецької області про відшкодування моральної (немайнової) шкоди в розмірі 70 000 гривен. В обґрунтування своїх вимог вказувала на те, що вона перебувала у трудових відносинах з ВАТ „МК „Азовсталь”, працювала черговою стрілочного поста (чистильником) станції Сортировочная цеху експлуатації УЗТ. 27 травня 2005 року на ВАТ „МК „Азовсталь” стався нещасний випадок, в наслідок якого на колії залізничного путі № 11 в районі стрілочного переводу № 105, вона була збита і травмована некерованим вагоном, який рухався з платформи залізничних терезів № 1. Актом № 43 від 15 червня 2005 року по формі Н-1 встановлено, що основною причиною нещасного випадку стало виконання нею (черговою стрілочного поста - чистильника) очистки стрілочного переводу без дотримання вимог технологічних інструкцій і інструкцій по охороні праці. Вона з цим не згодна, вважає, що основною причиною нещасного випадку стало недотримання інструкцій по охороні праці з боку керівництва Сортировочного цеху залізничного району цеху і недотримання підлеглим персоналом вимог технологічних інструкцій, яка в акті визначена як супровідна причина нещасного випадку. За висновками МСЕК від 21 вересня 2005 року їй встановлена І група інвалідності з втратою 100% працездатності, а також визначена необхідність побутового та постійного догляду. Згідно постанови Фонду № 6246 від 14 листопада 2005 року, з урахуванням ступеня вини із зменшенням на 1%, їй була виплачена одноразова допомога в сумі 16 236 гривен. У зв'язку з нещасним випадком на виробництві, їй була проведена ампутація обох стегон, заподіяна велика моральна шкода. Моральна (немайнова) шкода полягає в тому, що вона до цього часу відчуває душевні муки та фізичний біль в районі культів на переміну погоди, емоційну лабільність, болі в хребті. Внаслідок травми повністю змінився її життєвий уклад, вона не має фізичної можливості жити повноцінним життям, доглядати дитину, виконувати подружні обов'язки (прати, готувати їжу, тощо), працювати і забезпечувати по треби сім'ї . Незважаючи на тривалий час проведений у лікарнях, лікарі так і не змогли поставити протези через фізіологічні вади. Квартира, в якій вона мешкає розташована на 9-му поверху, але будинок не пристосований для проживання в ньому інвалідів. Коляска, що була надана Фондом, не входить до дверей ліфту, навіть в квартирі у двері на кухню. Ліфт в будинку з різних причин часто не працює, її родичам доводиться піднімати її на 9-й поверх на руках. Коли не має такої можливості, вона змушена по декілька годин очікувати на вулиці, або взагалі тривалий час не виходити на вулицю. Матеріальної можливості поміняти квартиру на першому поверху в неї не має, керівництво комбінату на її просьби також не відреагувало. Вона не має можливості самостійно відвідати не те що магазин, навіть лікарню, оскільки ніде не передбачений в'їзд для інвалідів. Не може скористатися санаторно-курортною путівкою, оскільки Фондом оплачується тільки білети на потяг, які також не передбачені для переїзду інвалідів, а при переїзді автотранспортом кошти на бензин не відшкодовуються. Вважає, що заявлені нею позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 70 000 гривен є незнаними у порівнянні з тими душевними та фізичними стражданнями, які вона відчуває до цього часу, просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник позивача [PERSON], діюча за довіреністю, підтримала позовні вимоги [PERSON]. Згідно до ст. 13 Закону України “Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності” нещасний випадок, який стався внаслідок порушення нормативних актів про охорону праці застрахованою особою, також вважається страховим випадком. Порушення правил охорони праці застрахованою особою, яке призвело нещасного випадку, не звільняє страховика від виконання зобов'язань перед потерпілим. Позивачка отримала всі страхові виплати, окрім відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Виходячи із розміру заробітної плати страхові виплати [PERSON] були проведені у мінімальних розмірах. Внаслідок виробничої травми [PERSON] заподіяна велика моральна шкода. За змістом ч.3 ст. 34 Закону України “Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності”, яка діяла в редакції до 2007 року, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, відшкодовується Фондом соціального страхування у вигляді одноразової страхової виплати, незалежно від інших видів страхових виплат. Те що, Законом України від 23 лютого 2007 року положення ч.3 ст. 34 вищезазначеного закону були виключені, не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON], оскільки відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства не мають зворотної дії у часі, а право позивачки на отримання страхових виплат виникло до внесення змін у Закон. Правовідносини, що склалися між позивачкою та Фондом соціального страхування не мають характеру трудових, тому посилення на пропуск строку позовної давності, передбаченого ст. 233 КЗпП України, є безпідставним. Більш того, відповідно до ст. 268 ЦК України на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я, строки позовної давності не поширюються. [PERSON] заперечувала свою провину у нещасному випадку. Вважає, що у даному випадку покладення відповідальності тільки на потерпілу буде несправедливим. При визначенні розміру відшкодування слід звернути увагу на те, що Фонд зменшив розмір одноразової допомоги на 1% відсоток, і саме з цього розрахунку необхідно виходити при визначенні розміру її вини. Представник відповідача ВВД Фонду в судове засідання, призначене на 18 квітня 2008 року не з'явився без поважних на то причин. В судових засідання 24 січня та 02 квітня 2008 року представник відповідача Гузенко Р.О., діючий на підставі довіреності, позовні вимоги не визнав та пояснив наступне. Дійсно, Законом України “Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності” в редакції, що діяла раніше, одним із видів страхових виплат було передбачено відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва. Відповідно до ч.2 ст. 28 Закону, виплата за моральну шкоду провадилась за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому. Не оспорюючи наявності моральної шкоди у позивачки, разом з тим вказував на те, що факт її заподіяння не підтверджений висновком медико-соціальної експертної комісії, як це передбачено Положенням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров'я України від 22 листопада 1995 року № 212. Проте, Законом України № 717, а також Законами України „Про державний бюджет” на 2006 та 2007 роки норми закону, які давали підстави для відшкодування моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, виключенні. Підпунктом 2 п.44 розділу П Закону України „Про державний бюджет України на 2008 рік” внесено зміни до п.3 розділу ХІ „Прикінцеві положення Закону України “Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності”. Згідно роз'яснень, наданих Міністерством юстиції України в листі № 21-46-27 від 19 лютого 2008 року відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 01 січня по 31 грудня 2008 року. Крім того, вказував на те, що підставою для відшкодування моральної шкоди була шкода, заподіяна умовами виробництва. Безпосереднім заподіювачем шкоди є підприємство - ВАТ МК „Азовсталь”, з яким позивачка перебувала у трудових відносинах. Згідно до положень цивільного законодавства відповідальність за заподіяння моральної (немайнової) шкоди може бути покладена лише на винну особу. Фонд соціального страхування не може бути винною особою, оскільки позивачка не перебувала з ним в ніяких відношеннях. Також вказував на те, що позивачем пропущений строк позовної давності у три місяці, встановлений ст. 233 КЗпП України та п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди”. Представник третьої особи ВАТ „МК „Азовсталь” Маєвська В.М., діюча за довіреністю, позовні вимоги визнала частково. Вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної (немайнової) шкоди до Фонду заявлені обґрунтовано, оскільки ст. 5 Закону України “Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності” встановлений принцип своєчасного і повного відшкодування шкоди страховиком. Позивачка [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ВАТ „МК „Азовсталь” і була застрахована. На неї розповсюджується законодавство про працю, а також Закони України „Про охорону праці” та “Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності”, які в свою чергу базуються на Основах законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Поняття повного відшкодування включає відшкодування всіх видів шкоди, у тому числі і моральної. Разом з тим, вважає, що заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 70 000 гривен є завищеним. При визначенні розміру відшкодування, згідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди”, необхідно враховувати не тільки характер та ступень змушених змін в житті позивачки і ступень її моральних страждань, а й наявність інших обставин. Актом спеціального розслідування нещасного випадку встановлено, що невиконання [PERSON] вимог технологічних інструкцій і інструкцій по охороні праці стало основною причиною нещасного випадку, що стався з нею. Позивачка, отримавши акт, його висновки не оскаржувала. Встановлений Фондом 1% це не визначення ступеня вини позивачки, а з урахуванням конкретних обставин на цей відсоток Фондом був зменшений розмір виплати одноразової допомоги. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши наданні письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав. Як встановлено матеріалами справи позивачка [PERSON] знаходилася у трудових відносинах з ВАТ „МК „Азовсталь”, працювала черговою стрілочного поста (чистильником) залізничної станції Сортировочна 2-го розряду цеху експлуатації (ЗЦ-1) УЗТ. 27 травня 2005 року близько 11-00 години при виконанні очистки колії залізничного путі № 11 в районі стрілочного переводу № 105, чергова стрілочного поста (чистильник) [PERSON] була збита і травмована відцепом з одного некерованого вагону № 68229301, який рухався з платформи залізничних терезів № 1. Внаслідок виробничої травми [PERSON] отримала ушкодження у вигляді ампутації обох голеній, розтрощення м'яких тканій обох ніжних кінцівок, травматичний шок ІУ ступеня. Проведена ампутація обох стегон. Факт нещасного випадку підтверджений актом форми Н-1 № 43 від 15 червня 2005 року про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом. Згідно якого при розслідуванні було встановлено, що основною причиною нещасного випадку стало виконання черговою стрілочного поста (чистильником) очистки стрілочного переводу без дотримання вимог технологічних інструкцій та інструкцій по охороні праці. Супровідною причиною нещасного випадку є незабезпечення дотримання підлеглим персоналом вимог технологічних інструкцій і інструкцій по охороні праці з боку керівництва Сортировочного залізничного району цеху експлуатації УЗТ. Висновки спеціальної комісії по розслідуванню причин нещасного випадку на виробництві (акт № 43 від 15 червня 2005 року) сторонами у встановленому законом порядку не оскаржувалися. Відповідно до ст. ст. 1, 3, 21, ч.4 ст. 43, ч.ч. 1,2 ст. 46 Конституції України, Україна як соціальна держава, зміст і спрямованість діяльності якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосила право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування, згідно з абз. 5 ч.1 ст.4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування є страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності. За змістом ст. 6 Закону України “Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності” (далі Закон) об'єктом страхування є життя застрахованого, його здоров'я та працездатність. Дія цього Закону поширюється на осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту), та на інших осіб, зазначених у ст. 8, що підлягають обов'язковому страхуванню від нещасного випадку. Укладаючи з роботодавцем угоду про обов'язкове страхування від нещасного випадку, страховик (Фонд соціального страхування від нещасних випадків) тим самим бере на себе зобов'язання надати застрахованим особам передбачені Законом, зокрема ст. 21, соціальні послуги та виплати. Надаючи соціальні послуги застрахованим та здійснюючи страхові виплати грошових сум, Фонд соціального страхування від нещасних випадків здійснює забезпечення соціального захисту громадян у разі тимчасової, стійкої часткової або повної втрати працездатності. Передбачене ст. 237-1 КЗпП України відшкодування моральної шкоди як один із способів захисту особистих немайнових прав громадян, що відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, або власником чи уповноваженим ним органом, не застосовується до осіб, що підлягають обов'язковому соціальному страхуванню. Так, Конституційний Суд України у рішенні по справі про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування (справа № 1-9/04 від 27 січня 2004 року) визначив обов'язок Фонду соціального страхування по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди спричиненої умовами виробництва, тобто щодо осіб, які підлягають обов'язковому соціальному страхуванню відповідно до Закону. Щодо інших осіб, які не є суб'єктами страхування від нещасного випадку і на яких не поширюється дія Закону, у тому числі працівників, що виконують роботу не на основі трудового договору (контракту), а з інших підстав, відшкодування моральної шкоди регламентується ст. 237-1 КЗпП України та ст. 1167 ЦК України. Позивачка працювала на ВАТ „МК „Азовсталь” і була застрахована, отже на неї поширюється дія Закону України “Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності”. За таких підстав, суд не може погодитися з доводами представника відповідача про те, що Фонд соціального страхування від нещасних випадків є неналежним відповідачем. Правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються не трудовим законодавством, а спеціальним Законом. Отже, посилення на пропуск строку позовної давності, передбаченого ст. 233 КЗпП України є безпідставним. З урахуванням конституційної значущості здоров'я як невідчужуваного та непорушного блага, що належить людині від народження і охороняється державою, законодавець урегулював обсяг та характер відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я нещасним випадком чи професійним захворюванням, і передбачив комплекс заходів, спрямованих на відшкодування шкоди. Положеннями ст. ст. 21, 28, 34 Закону в редакції, що діяла до прийняття Законів України „Про Державний бюджет України на 2006 рік”, „Про Державний бюджет України на 2007 рік”, „Про Державний бюджет України на 2008 рік”, Закону України „Про внесення змін до Закону України “Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності” від 23 лютого 2007 року, передбачали обов'язок Фонду соціального страхування від нещасних випадків провести потерпілому страхову виплату за моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому такої шкоди. За змістом ст. ст. 21, 28, 30, 34, 35 Закону право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Згідно висновку МСЕК від 21 вересня 2005 року (довідка № 116308) [PERSON] встановлена І група інвалідності у зв'язку з трудовим каліцтвом з 19 вересня 2005 року. При повторному обстеженні (довідка МСЕК № 073380 від 21 вересня 2006 року) [PERSON] встановлена 100% втрати професійної працездатності з 19 вересня 2005 року, а також визначена необхідність отримання крісла-коляски, протезування, санаторно-курортного лікування, побутової і постійної сторонньої допомоги. В даному випадку [PERSON] встановлена стійка втрата професійної працездатності з 19 вересня 2005 року і саме цю дату суд вважає за час надбання права потерпілого на страхову виплату. До суду з даним позовом позивачка [PERSON] звернулася в жовтні 2007 року. Таким чином, право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникло у позивачки ще до набрання чинності як Законами України „Про Державний бюджет України на 2006 рік”, „Про державний бюджет України на 2007 рік”, „Про Державний бюджет України на 2008 рік”, так і Законом України „Про внесення змін до Закону України “Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності” від 23 лютого 2007 року. Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Також відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Норми Закону України “Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності” передбачали відшкодування моральної шкоди застрахованим особам як страхову виплату, тому покладення на відділення Фонду обов'язку по сплаті такої страхової виплати не є цивільною відповідальністю зазначеного органу. Той факт, що нещасний випадок стався з вини самого потерпілого не позбавляє застрахованого працівника, який втратив професійну працездатність, права на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, і не виключає обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодувати моральну шкоду, заподіяну умовами виробництва, у випадках тимчасової чи стійкої втрати потерпілим професійної працездатності. За змістом ст. 23 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. Згідно роз'яснень, даних у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року, із змінами внесеними постановою № 5 від 25 травня 2001 року, “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди”, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості. Позивачем доведений факт заподіяння моральної (немайнової) шкоди. Ушкодження здоров'я, яке спричинило 100% втрату професійної працездатності, отриманні [PERSON] під час виконання трудових обов'язків, спричиняють їй моральні та фізичні страждання. Суд враховує глибину моральних страждань позивачки, настання негативних наслідків для здоров'я, а також те, що через каліцтво суттєво змінився її життєвий уклад, і виходячи з вимог справедливості та розумності, визначає розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 50 000 гривен. На підставі ст.ст. 1, 3, 21, ч.4 ст. 43, ч.ч.1,2 ст. 46, 58 Конституції України, Рішення Конституційного Суду України по справі від 27 січня 2004 року по справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення ч.3 ст. 34 Закону України “Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності” (справа № 1-9/04), ст. ст. 21, 25, 28, 34 Закону України “Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності”, в редакції, що діяла до 01 січня 2006 року, ст.ст. 5, 23 ЦК України, п. п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року, із змінами внесеними постановою № 5 від 25 травня 2001 року, “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди”,

Outcome: partial