Jurisdiction: civil
Date: 2008-02-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 08.09.2006 р. між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], визнання за ним права власності на житловий будинок, який розташовано [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що 08.09.2006 р. відповідно до взаємної домовленості з [PERSON], яка діяла за довіреністю [PERSON] від 03.05.2006 року, вони узгодили питання щодо купівлі-продажу житлового будинку, розташованого [ADDRESS]. Домовились вони й про ціну житлового будинку - 9000 доларів США (45450 грн.). Позивачем було сплачено завдаток [PERSON] за будинок у суму 2500 доларів США, а іншу суму грошей він повинен був сплатити при підготовці відповідачем документів на житловий будинок та здіснення правочину купівлі-продажу у Державній нотаріальній конторі. Відповідач, отримавши завдаток, передав у власність житловий будинок та ключі від нього, позивач вселився та користується ним. Однак відповідач умисно ухиляється від нотаріального оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку. Позивач володіє та розпоряджається придбаним ним житловим будинком та не має можливості ним розпоряджатися. Таким чином, позивач просить визнати договір купівлі-продажу дійсним та визнати за ним право власності на зазначений будинок. У судовому засіданні позивач на позові наполягав, просив суд задовольнити його у повному обсязі, пояснив, що він володіє будинком, проживає там з дозволу відповідачів, сплатив завдаток з наміром купівлі цього будинку. Представник позивача за усним клопотанням [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, пояснив, що правочин частково виконано, завдаток сплачено, позивач володіє та користується будинком, тому правочин повинен бути визнаний дійсним. Крім того, пояснив, що [PERSON] укладала правочин на підставі довіреності від [PERSON] на продаж житлового будинку. Відповідачка [PERSON]у судовому засіданні проти позову заперечувала, пояснила, що вони мають намір повернути позивачу гроші, оскільки вже не мають наміру продавати будинок, а позивача туди впустили, щоб він наглядав за будинком. Представник відповідачки [PERSON] за довіреністю - [PERSON] проти позову також заперечував, пояснив, що [PERSON] не має наміру продавати будинок. Заслухавши сторін, їх доводи, розглянувши матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 08.09.2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено письмовий договір про тимчасове проживання та подальший викуп будинку [ADDRESS] (а.с.34). Відповідно до розписок [PERSON] отримала від квартиронаймача [PERSON] у якості застави 1000, 500, 1000 доларів США (а.с.35-37). Відповідно до наявної у матеріалах справи довіреності [PERSON] уповноважує [PERSON] вести справи по оформленню спадщини та отриманню свідоцтва про право на спадщину (а.с.38). Відповідно до ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації (ст. 657 ЦК України). Отже, довіреності на укладення договору купівлі-продажу житлового будинку [PERSON]не мала. Також відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Не додержання в момент вчинення стороною вимог, які встановлені чч.1-3,5,6 ст. 203 ЦК України є підставою недійсності правочину. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ст. 215 ЦК України). Судом встановлено, що [PERSON], як власник будинку, не мала наміру на укладення договору купівлі-продажу. Тобто правочин, на якій посилається позивач, є нікчемним. Таким чином, доводи позивача та посилання на ч.2 ст. 220 ЦК України є необґрунтованими, оскільки договору між сторонами (продавцем (власником) та покупцем) укладено не було, отже не було його повного або часткового виконання. Крім того, суд бере до уваги, що житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] з 07.02.2008 (а.с.11-12,30,52). За такими обставинами, суд вважає необхідним позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на будинок - залишити без задоволення. На підставі ст.ст.202,203,220,245,657 ЦК України,

Outcome: dismissed