Jurisdiction: civil
Date: 2008-01-10 00:00:00

На рішення Щорського районного суду від 26 листопада 2007 року, яким задоволені вимоги [PERSON], подані апеляційні скарги позивачем та представником відповідача - ВАТ „Щорський завод продовольчих товарів”. Доводи апеляційної скарги представника відповідача - ВАТ „Щорський завод продовольчих товарів” зводяться до того, що висновок суду про те, що позивач хоча і був відсутній на робочому місці без поважних причин, але менше 3-х годин протягом робочого дня, у зв”язку з чим адміністрація не мала підстав для його звільнення; що такого висновку суд дійшов з порушенням норм матеріального і процесуального права. З урахуванням вимог Закону, суд при вирішенні спору про звільнення працівника може визнати правильним розірвання трудового договору за п.4 ст.40 КЗпП України, тільки в разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують про поважність причин відсутності на роботі понад трьох годин на протязі робочого дня. Проте, всупереч зазначеним вимогам, суд не оцінив всі встановлені докази у їх сукупності, не виклав в рішенні обставин, які б свідчили про поважність причин відсутності позивача на роботі більше трьох годин. Не врахував суд і те, що згідно з ст.ст. 21, 142 КЗпП та ст. 3.1 Правил внутрішнього трудового розпорядку працівників ВАТ „Щорський завод продтоварів” - працівники зобов”язані підпорядковувались внутрішньому трудовому розпорядку та дотримуватись трудової дисципліни. Також, суд не прийняв до уваги той факт, що позивач залишив роботу самовільно, без отримання згоди адміністрації, був відсутній на роботі 20.09.2007 року з 13 години до 16 години 15 хвилин без поважної причини, що визнається прогулом. Апелянт просив скасувати рішення і ухвалити нове про відмову у задоволенні позову [PERSON]. Апеляційні доводи [PERSON] зводяться до того, що стягуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу суд взяв для розрахунку заробіток позивача за січень - лютий 2003 року, а повинен був взяти заробіток за вересень 2007 року за фактично відпрацьований час. В результаті помилки суд присудив за 2 місяці - 47 робочих днів тільки 517 грн., і це виходить менше мінімальної заробітної плати на вересень 2007 року. Суд помилково не стягнув 300 грн. у відшкодування витрат на юридичну допомогу згідно з квитанцією від 14.11.2007 р., адже ця сума була доплатою за ведення справи у суді. Не згоден апелянт і з висновком про те, що він не є членом профспілки підприємства, т.я. це не відповідає законодавству про працю. Суд не взяв до уваги при розрахунку, крім суми 224 грн. 10 коп. - нарахувань за лікарняний лист та нарахувань за фактично відпрацьований час з 15 до 17 год . 20.09.2007 року та з 08 год. до 17 год. 21.09.2007 р. та компенсації за відпустку з 17.03.2003р.. Просив скасувати рішення і ухвалити нове про повне задоволення його вимог. Оскаржуваним рішенням [PERSON] поновлено на роботі на посаді слюсаря 3-го розряду кондитерського цеху ВАТ „Щорський завод продтоварів” з 21.09.2007 року, стягнуто з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за період вимушеного прогулу в результаті незаконного звільнення з роботи в сумі 517 грн. та витрати на юридичну допомогу в сумі 600 грн., а всього 1117 грн.. Суд прийшов до висновку, що звільнення позивача було неправомірним, оскільки він попереджав керівництво про своє відлучення до Щорського районного центру зайнятості і його відсутність на робочому місці не перевищувала 3-х годин, що не становить прогулу. В зв”язку з цим, суд стягнув на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за 47 днів. Вислухавши суддю - доповідача, учасників судового розгляду, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ВАТ”Щорський завод продтоварів”підлягає відхиленню, а апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] працював на ВАТ „Щорський завод продтоварів” слюсарем 3-го розряду кондитерського цеху, а з 05 вересня 2007 року за його заявою тимчасово строком на один місяць був переведений робітником підприємства; що 20.09.2007 року зранку він повідомив свого безпосереднього керівника - головного інженера [PERSON] про необхідність з”явитися до Щорського районного центру зайнятості для зняття з обліку, що підтверджується доповідною запискою [PERSON] (а.с.38 і зворот) та поясненнями позивача і з 13 години по 16 годину 15 хвилин був відсутній на роботі, після чого прибув на робоче місце і працював до 17 год.; що згідно з довідкою Щорського центру зайнятості № 866 від 09 жовтня 2007 року (а.с.10) [PERSON] перебував у центрі з 14 годин 15 хвилин до 14 години 30 хвилин; що 24.09.2007 року, вийшовши на роботу, був повідомлений, що наказом від 21.09.2007 р. № 87 його звільнено з роботи з 20 вересня 2007 року за прогул без поважних причин, оскільки він був відсутній понад 3-х годин на робочому місці без дозволу керівництва (а.с.58). Відповідно до правил ч.4 ст.40 КзпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані з ініціативи власника чи уповноваженого ним органом у випадку прогулу ( в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Наведені обставини свідчать про те, що [PERSON] узгоджував свою відсутність на роботі з 13 години 20 вересня 2007 року з головним інженером підприємства [PERSON], як представником адміністрації відповідача по справі. Оцінюючи наведене в сукупності, апеляційний суд вважає, що місцевий суд прийшов до правильного висновку про незаконність звільнення з роботи позивача за прогул, оскільки останній був відсутній на роботі з поважних причин і про необхідність поновлення його на роботі саме на посаду слюсаря підприємства, т.я. він був тимчасово строком на один місяць переведений на посаду робітника і цей строк сплинув. Проте, постановивши рішення, місцевий суд в частині вирішення питань про визначення розміру середнього заробітку за період вимушеного прогулу, визначення дати поновлення [PERSON] на посаді слюсаря ВАТ”Щорський завод продтоварів”, стягнення з відповідача в користь позивача судових витрат за надання юридичної допомоги прийшов до неправильних висновків та порушив норми матеріального закону, які регулюють спірні правовідносини. Зокрема, в порушення правил п.2 постанови Кабміну України № 100 від 08 лютого 1995 року з наступними змінами „Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати” про те, що „працівникам, які пропрацювали на підприємстві менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за фактично відпрацьований час”, суд взяв до уваги середній заробіток за січень-лютий 2003 року. Тому, виходячи з розрахунку, наданого відповідачем (а.с.59) за час вимушеного прогулу з 21 вересня по 26 листопада 2007 року в користь позивача з відповідача необхідно стягнути 689 грн. 49 коп. (14 грн. 67 коп.х 47 = 689 грн.49 коп.). Визначаючи дату поновлення на роботі позивача суд помилково взяв до уваги 21 вересня замість 20 вересня 2007 року, оскільки саме ця дата є днем звільнення з роботи. Крім того, вирішуючи питання про стягнення витрат позивача за надання юридичної допомоги з відповідача по справі, місцевий суд не врахував положень додатку до постанови Кабміну України від 27 квітня 2006 року № 590, яким затверджено граничні розміри компенсації витрат, пов”язаних з розглядом цивільних справ. Відповідно до цього необхідно стягнути з відповідача в користь позивача документально підтверджені судові витрати (ст.88 ЦПК України) в розмірі 900 грн.(а.с.86-88), які за своїм розміром відповідають нормам, визначеним вказаною постановою. Також, згідно з наданою квитанцією адвокатом [PERSON] про понесені позивачем витрати з юридичної допомоги за ведення справи в апеляційному суді, необхідно стягнути з відповідача в користь позивача 175 грн. понесених останнім судових витрат, які за своїм розміром відповідають правилам, визначеним постановою Кабміну України від 27.04.06. 590. Доводи апеляційної скарги представника відповідача - ЗАТ „Щорський завод продтоварів” про те, що позивач порушив правила внутрішнього трудового розпорядку та трудову дисципліну, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду і спростовуються матеріалами справи, яким місцевий суд дав правильну оцінку. Враховуючи вищевикладене і

Outcome: partial