Jurisdiction: civil
Date: 2008-02-20 00:00:00

[PERSON] 13 березня 2006 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на збудовані нею господарські споруди, 2/3 частки жилого будинку, які розташовані по [ADDRESS]та визначення порядку користування земельною ділянкою зазначеного домоволодіння. Вимоги мотивовані тим, що за час належного виконання договору довічного утримання[PERSON] нею були збудовані господарські споруди, відремонтований будинок, встановлені нові металеві ворота, огорожа, арка під виноград, що дає їй законне право на отримання частини майна у власність. Під час знаходження справи у провадженні суду відповідач[PERSON] померла. Ухвалою суду від 30 січня 2008 року до участі у справі в якості відповідача було залучено[PERSON]. як правонаступника померлої[PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала свої позовні вимоги. Відповідно до пояснень позивача вона належним чином виконувала свої обов'язки за договором довічного утримання[PERSON], який було укладено 20 грудня 2000 року і це було підтверджено рішенням Апеляційного суду АР Крим від 13 березня 2006 року. Надаючи необхідний догляд та матеріальну допомогу [PERSON], остання була задоволена, однак з приїздом родичів все змінилося. Сім'я [PERSON] забрала [PERSON] проживати до себе, настроїли її проти неї з метою заволодіти будинком. За час належного виконання договору довічного утримання[PERSON] нею були збудовані сарай розміром 3.0м х 12.0м, прибудова до жилого будинку розміром 3.5м х 10.5м та 4.62м х 3.0м, встановлені нові металеві ворота, огорожа, арка під виноград, відремонтований будинок. Все це вона будувала для себе, оскільки збиралась там жити. Вважала, що набула право власності на частину жилого будинку та господарські споруди. Просила позов задовольнити. В судовому засіданні відповідач[PERSON]позов не визнав. Заперечення обґрунтовані тим, що [PERSON] не виконувала своїх обов'язків за договором,[PERSON] не доглядала, з приводу чого він змушений був у 2004 році забрати її до себе в сім'ю. Рішенням Апеляційного суду АР Крим від 13 березня 2006 року договір довічного утримання між[PERSON] та [PERSON], укладений 20 грудня 2000 року, було розірвано. Позивач, знаючи про це, розпочала будівництво сараїв та інших споруд в домоволодінні, розташованому в [ADDRESS]. Ще за життя[PERSON] склала на його ім'я заповіт, в тому числі на жилий будинок, в якому зараз проживає [PERSON] Разом із своєю сім'єю він має намір проживати в будинку по[ADDRESS] В позові просив відмовити як безпідставному. Вислухавши пояснення осіб, які приймали участь у справі, свідків, дослідивши письмові докази, суд вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статей 10, 11 ЦПК України сторони користуються рівними правами щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи і розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з ч.2 ст.756 ЦК України у разі розірвання договору (довічного утримання) у зв'язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення, суд може залишити за набувачем право власності на частину майна, з урахуванням тривалості часу, протягом якого він належно виконував свої обов'язки за договором. Судом встановлено, що [PERSON] під час дії договору довічного утримання[PERSON] в період з 20 грудня 2000 року до лютого 2004 року, коли[PERSON] переїхала жити до сім'ї [PERSON] в [ADDRESS] належним чином виконувала обов'язки доглядача, і це підтверджено рішенням Апеляційного суду АР Крим від 13.03.06. Як власник жилого будинку, розташованого по [ADDRESS], набутого на підставі договору довічного утримання від 20.12.00, який було зареєстровано в Джанкойському БТІ 12.02.01, і розірваного лише на підставі рішення суду від 13.03.06, [PERSON] в цей період було побудовано сарай розміром 12.0м х 3.0м, арку під виноград, зведено нову огорожу у дворі та металеві ворота в домоволодінні по[ADDRESS] В тім, спорудження господарських будівель не може бути визнано підставою для визнання права власності на частку в жилому будинку. Будівництво прибудови до жилого будинку розміром 3.5м х 10.5м та 4.62м х 3.0м під літером „а „ проекту, на що посилалась позивач, не проводилось, і це підтверджено висновком експерта № 2605 від 29.10.07 проведеної у справі будівельно-технічної експертизи. Крім того, зважаючи на розмір жилої площі однокімнатного жилого будинку (15,3 кв.м) [PERSON] не може бути виділена частина в ньому в натурі, а з врахуванням особливих обставин справи, згідно з якими сторони у справі є сторонніми один до одного людьми, перебувають між собою у неприязних стосунках, спільне користування і володіння ними спірним нерухомим майном є неможливим. Оскільки для задоволення вимог [PERSON] щодо визнання права власності на частину нерухомого майна у домоволодінні по [ADDRESS] правових підстав немає, то не підлягають задоволенні і вимоги щодо визначення порядку користування земельною ділянкою цього домоволодіння. В той же час, відповідно до положень частин 3, 4 ст.390 ЦК України добросовісний набувач має право на відшкодування здійснених ним витрат на поліпшення майна. Оскільки такі вимоги [PERSON] не заявлялись, суд не може вирішити це питання і роз'яснює позивачу її право звернутися з ними у окремому позові. Приймаючі до уваги, що позивачем заявлені вимоги майнового характеру, а сплачено судовий збір не в повному обсязі, як це передбачено ст.3 п.1 п.п. „а” Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито” з позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 208,66 грн., з урахуванням вже сплачених 51 грн. при зверненні з позовом до суду. При визначенні розміру судових витрат суд враховує, що вартість спірного майна, на яке [PERSON] просить визнати право власності, складає 25966,03 грн. (вартість господарських будівель та споруд - 20823,60 грн., 2/3 часток жилого будинку - 5142,43 грн.), відтак при зверненні до суду з позовом необхідно було сплатити 1% його вартості, який становить 259,66 грн. Розмір витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у спорах майнового характеру, визначений Постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 року № 1258, складає 30 грн., які [PERSON] сплачені не були.

Outcome: dismissed