Jurisdiction: civil
Date: 2008-02-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання за нею права власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] та усуненні перешкод в користуванні власністю. В обґрунтування заявлених вимог вказувала на те, що перебувала з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 17 вересня 2004 року. 20 травня 2005 року відповідач, перебуваючи на квартирному обліку ВАТ “ММК ім. Ілліча”, за чергою придбав спірну квартиру в кредит із розстрочкою платежів на 15 років. Перший внесок за квартиру відповідач вносив коштами, які належали йому до шлюбу, та ці кошти не являлися їх спільними коштами, а погашення кредиту за квартиру вони проводили разом, за рахунок спільних коштів. Влітку 2007 року подружні стосунки між ними погіршились, шлюб було розірвано рішенням суду 13 липня 2007 року, а шлюбні стосунки фактично було припинено у серпні 2007 року. Відповідач не пускає її до квартири, вона проживає в квартирі батьків. За місцем проживання перевела дитину у дитячий садочок, не може користуватися своєю власністю,в наслідок цього, вона змушена була залишити спірну квартиру. Відповідач, не зважаючи на те, що в квартирі залишилось її майно, змінив замки на вхідних дверях і до квартири її не пускає. Просить визнати за нею право власності на 2/3 частини спірної квартири, з врахуванням інтересів спільної неповнолітньої дитини, бо вважає, що квартиру вони придбали у період шлюбу, усунути перешкоди в користуванні квартирою, зобов,язати відповідача надати їй ключі від спірної квартири. В судовому засіданні позивачка підтримала заявлені вимоги і дала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Представники позивачки [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтримали заявлені вимоги і , кожен окремо, вказували на те, що спірна квартира була придбана сторонами під час зареєстрованого шлюбу, а від так є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вважає, що позивачка набула права власності на 2/3 частину цієї квартири, виходячи з вимог закону про власність і часу її виникнення, з врахуванням інтересів неповнолітньої дитини. Відповідно, [PERSON] має право користування спірною квартирою для особистого проживанні та проживання дитини, тому просять усунути перешкоди в користуванні власністю, зобов,язати надати ключі від квартири. При цьому вважає, що доводи відповідача про те, що за дану квартиру не в повному обсязі виплачена позика, а також позиція кредитора, який заперечує проти зміни сторони у зобов,язанні про погашення кредитного займу, правового значення для розгляду справи не мають. Відповідач [PERSON], посилаючись на те, що він самостійно несе витрати по утриманню спірної квартири, сплачує за неї кредит, позовні вимоги [PERSON] не визнав, та пояснив, що він стояв у черзі на отримання житла, як працівник ВАТ «МК ім.. Ілліча», перший внесок за квартиру він вносив коштами, які йому було подаровано у різні періоди, батьком та ці кошти не є спільними коштами з позивачкою. Щомісяця із його заробітної плати на погашення кредиту за отриману по договору купівлі-продажу квартири, відраховуються кошти. 1 червня 2007 року між ним та позивачкою було припинено шлюбні відносини, а 13 липня 2007 року шлюб між ними було розірвано. Він сам сплачує кредит, несе витрати по оплаті комунальних послуг, позивачка переїхали жити у квартиру до своїх батьків, бо в тій квартирі їй належить частина на праві власності, перевела дитину у дитячій садочок за місцем свого проживання, він не перешкоджав позивачці користуватись спірною квартирою, але змінив замки після того, як позивачка, у його відсутності, приходила до квартири та вивозила їх спільні речі, вважає, що вона не має права на цю квартиру, просить у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача [PERSON] вказував на те, що на час припинення [PERSON]сімейних стосунків в рахунок погашення кредиту було внесено незначна сума коштів. З цієї суми 3285,03 гривен - перший внесок, подарунок батьків особисто сину. Отже, за рахунок спільних сумісних коштів, на час припинення шлюбних відносин, спільно було внесено лише 11095,22 гривен, що є незначною частиною від вартості всієї квартири. В подальшому кредит погашався за рахунок утримань із заробітної плати відповідача, отриманої вже після розлучення. Крім того, відповідач несе витрати по утриманню квартири, а позивачка має у власності частину трьохкімнатної квартири, куди переїхала разом із донькою та де проживає постійно. Просить у задоволені позову відмовити, бо вважає, що якщо позивачка і має право власності, то її частина складає незначний розмір. Представники третьої особи ВАТ “ММК ім. Ілліча” Бурлаченко Н.Ф., Дьомін П.С. діючі за довіреностями, кожен окремо пояснили, що спірна квартира була надана [PERSON]на сім'ю із двох чоловік рішенням спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету ВАТ “ММК ім. Ілліча”. До цього часу, [PERSON]перебував на квартирному обліку. Квартира була побудована на підставі трьохстороннього договору, за рахунок коштів комбінату. Вартість квартири складає 65 701 гривня, з розстрочкою платежів на 15 років до 2019 року, шляхом утримання із заробітної плати відповідача. На спірну квартиру на ім'я відповідача видане свідоцтво про право власності і оформлено договір застави. Враховуючи, що фінансове становище позивачки є нестабільним, кредитор в особі ВАТ “ММК ім. Ілліча” заперечує проти визнання за нею права власності на частину квартири, заміну сторони у зобов,язанні. Третя особа по справі - органи опіки та піклування Орджонікідзевської рай адміністрації м. Маріуполя в особі Халайджян К.А., яка діяла на підставі довіреності, вважає, що права позивачки та неповнолітньої дитини [PERSON], порушено, бо ніхто не позбавив їх права проживати у спірній квартирі та вони мають право на усуненні перешкод в користуванні цією квартирою та право проживати у цій квартирі. Свідок [PERSON] суду пояснив, що відповідач - його рідний син, він стояв на квартирному обліку на підприємстві, де працював- ВАТ «МК ім. Ілліча». Він, як батько, знав, що за придбання квартири у кредит, його сину будуть потрібні кошти на перший внесок, тому він періодично, частками, дарував йому гроші, та перший внесок, який було відповідачем сплачено за квартиру - 3 285,03 гривні, це кошти, які він подарував сину особисто, частками, ще до весілля, та ці кошти не є спільною власністю відповідача та позивачки. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, допитавши свідка, дослідивши наданні докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, тощо) самостійного заробітку. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, відповідно до ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 вересня 2004 року, який було розірвано за рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 13 липня 2007 року (а.с. 88, 89). Органами РАЦС розірвання шлюбу між сторонами зареєстровано 09 серпня 2007 року, про що зроблено актовий запис № 294 (а.с.39). Згідно свідоцтва про народження [PERSON] народилась [INFO] (актовий запис № 810 від 05 жовтня 2005 року), в графі батьки зазначено: батько [PERSON], мати - [PERSON], позивачка по справі (а.с. 34). Рішенням спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету ВАТ “ММК ім. Ілліча” № 66 від 30 вересня 2004 року, [PERSON] на сім'ю із двох осіб, у тому числі дружину, було надано квартиру у кредит з розстрочкою платежів. З квартирного обліку, на якому [PERSON] перебував з 27.01.2004 року, знятий (а.с. 32). 20 вересня 2004 року між ВАТ “ММК ім. Ілліча” та [PERSON] був укладений договір займу № 562, згідно якого відповідач зобов'язувався в строк до 24 вересня 2004 року передати підприємству гроші в сумі 3285,03 гривень (а.с. 40). Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 7151 від 21 вересня 2004 року, [PERSON] за придбання житла вніс в касу ВАТ “ММК ім. Ілліча” 3285,03 гривні (а.с. 115). 20 травня 2005 року між ВАТ «МК ім. Ілліча» та [PERSON]було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], загальна вартість квартири, яка відчуджується, складає 65701 гривня, до укладання цього договору, покупцем передано продавцю 3285,03 гривні, а суму у розмірі 62415, 49 гривень вноситься покупцем у рівних частках по 346,75 гривень щомісяця на протязі 15 років, з листопада 2004 року по жовтень 2019 року ( а.с. 42). Право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] зареєстровано в БТІ 14 червня 2005 року за № 11073696 (а.с. 43). Незважаючи на те, що частки майна подружжя у спільній сумісній власності визнаються рівними, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При з'ясуванні питання щодо природи походження грошових коштів за рахунок яких був зроблений перший внесок сторони, свідок дали аналогічні пояснення, які підтверджують, що кошти у розмірі 3285,03 гривні, які являлися першим внеском за спірну квартиру, є особистими коштами відповідача [PERSON], що також підтверджено і наданими до суду договорами дарування, укладеними між [PERSON] та [PERSON], з 31 грудня 2003 року по 15 березня 2054 року та загальна сума цих коштів склала 3980 гривень ( а.с. 128-135). Згідно наданих довідок із заробітної плати [PERSON] за його заявою починаючи з жовтня 2004 року утримуються щомісячні платежі у розмірі 346,75 гривень за житло, придбане в розстрочку строком на 15 років( а.с. 112). Рішенням Орджонікідзевського райсуду м. Маріуполя від 13 липня 2007 року, яким розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], встановлено, та це знайшло своє підтвердження в ухвалі Апеляційного суду Донецької області від 30 жовтня 2007 року, шлюбні стосунки між сторонами припинено 1 червня 2007 року, тому доводи позивачки, що вона проживала разом із [PERSON]однією сім,єю до серпня 2007 року, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні ( а.с. 89). За таких підстав, суд при визначенні періоду за який щомісячні платежі на погашення кредиту вносились за рахунок сімейного бюджету, виходить з того, що до 1 червня 2007 року сторони проживали однією сім'єю. За період з жовтня 2004 року по кінець травня 2007 року, тобто до 01 червня 2007 року, на погашення кредиту внесено 14 381,03 гривен (32 міс. х 346, 75 гривень + 3285,03 гривні). Таким чином, сторонами на придбання спірної квартири за рахунок спільних коштів було внесено 11096,0 гривен (14 381,03 гривень - 3285,03 гривень). Як роз'яснено в п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року зі змінами та доповненнями “Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадянина на жилий будинок”, відповідно до правил кредитування приватного житлового будівництва позичальник до закінчення виплати одержаної позички не має права відчужувати збудований або капітально відремонтований за рахунок позички будинок без дозволу банку або підприємства (організації), що видали позичку. При вирішенні спору про право власності на будинок обов'язок виплатити заборгованість по позичці за згодою позикодавця може бути покладено на інших співвласників - учасників будівництва. За відсутності такої згоди обов'язок виплати позички лежить на особі, яка її одержала. Ця обставина має братись судом до уваги при визначенні частки кожного учасника спільної власності і при вирішенні питання про грошові розрахунки між сторонами. Право підприємств виступати кредитодавцями передбачено Законом України “Про підприємства в Україні”. Так, у п.5 ст. 24 цього закону визначено, що підприємство може поставляти продукцію, виконувати роботи, надавати послуги в кредит з оплатою покупцями (споживачами) процентів за користування цим кредитом. 21 липня 2005 року між ВАТ «МК ім. Ілліча» та [PERSON], з метою забезпечення виконання зобов,язання по договору купівлі-продажу квартири від 20 травня 2005 року, було укладено договір застави спірної квартири ( а.с. 49). За таких підстав, враховуючи, що кредитородавець ВАТ “МК ім. Ілліча” заперечував проти визнання за позивачкою права власності на 2/3 частини спірної квартири, тому як її фінансове становище є нестабільним, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково. Оскільки судом встановлено, що за рахунок спільних коштів подружжя на придбання спірної квартири внесено 11096,0 гривень , з них, виходячи з презумпції рівності часток подружжя, частка позивачки складає 5 548,0 гривен , що дорівнює 2/25 часткам квартири ((5 548 ,0 х 100): 65 701 ). За таких обставин, суд вважає за можливе визнати за позивачкою [PERSON] право власності на 2/25 частки квартири [ADDRESS]. Згідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, що мають у приватній власності квартиру (будинок) користуються нею для особистого проживання та проживання членів їх сім,ї. Відповідно до ст. 155 ЖК України, ст. 55 Закону України “Про власність”, громадянин не може бути позбавлений права власності на своє майно, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом. При цьому законодавцем передбачений вичерпний перелік підстав, за яких власник може бути позбавлений права власності на своє майно, який розширеному тлумаченню не підлягає. Відповідач не заперечував, що змінив замки на вхідних дверях, ключів від яких позивачка не мала. Тим самим, [PERSON]позбавив позивачку права користування жилим та ці перешкоди повинні бути усуненні шляхом надання позивачці ключів від квартири. За таких обставин, порушене право позивачки на користування жилим приміщенням підлягає відновленню, а той факт, що належна їй частка є незначною, не може бути підставою для обмеження здійснення права власності. На підставі ст. 41 Конституції України, ст. ст. 60-66, 70 Сімейного Кодексу України, ст. 386 ЦК України, ст. 55 Закону України “Про власність”, ст. 24 Закону України “Про підприємства в Україні”, п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року зі змінами та доповненнями “Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадянина на жилий будинок”,

Outcome: partial