Jurisdiction: civil
Date: 2008-02-28 00:00:00

28 січня 2008 року, позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, посилаючись на те, що вона перебуває в шлюбі з відповідачем по справі з 11 червня 2005 року. Від шлюбу подружжя має неповнолітнього сина, [PERSON], [INFO]. Відповідач часто вживає спиртні напої. Може не приходити на ніч додому, свою заробітну плату приносить частково в сім'ю, з цієї причини між ними виникають постійні сварки, тому позивач була змушена залишити відповідача. Зараз вони живуть окремо. Дитина живе з позивачем і знаходиться на її утриманні. Відповідач працює на його утриманні нікого немає. Позивач не працює, до народження дитини також не працювала, доглядає дитину. Відповідач добровільно на утримання дитини допомогу не надає. На підставі викладеного позивач прохає суд: стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина, [PERSON], [INFO], в розмірі &frac14; частини всіх видів його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання позову до суду и до досягнення дитиною повноліття; допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць; зобов'язати відповідача надати суду довідку про свої доходи; судовий збір та витрати на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи стягнути з відповідача по справі. 29 лютого 2008 року, у судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги. При цьому позивач вказала, що вона не працює, оскільки перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною і отримує соціальну допомогу у розмірі 130 гривень на місяць. Відповідач працює, однак матеріальну допомогу на отримання дитини надає не регулярно. У судовому засіданні відповідач позов визнав, В своїх поясненнях відповідач вказав, що дійсно, в даному шлюбі, у них з позивачем, народився син - [PERSON], [INFO], який на даний час проживає з позивачем, оскільки він не проживає з сім'єю. Відповідач зазначив, що він має нормальний стан здоров»я, інвалідом не являється, пільгами з держави ні якими не користується, ніякі утримання по виконавчим листам з нього не проводяться, він працює та отримує заробітну плату достатню для утримання дитини і про свій обов»язок утримувати сина, він знає. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Матеріалами справи встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Із ксерокопії свідоцтва про одруження (а.с.№9), судом встановлено, що дійсно між сторонами, 11 червня 2005 року, укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Лозова Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області, про що зроблено актовий запис №141. Із ксерокопії свідоцтва про народження на [PERSON] (а.с.№10), вбачається, що дійсно - [PERSON], народився [INFO] і в графі «Батько» вказано - [PERSON], тобто відповідач по справі, а в графі «Мати» зазначено [PERSON], позивач по справі. Також, згідно довідки з місця роботи відповідача (а.с.№24), вбачається, що він дійсно працює на Лозівській дистанції колії м. Лозова на посаді ремонтника штучних споруд. Позивач вказала, що вона не працює, до народження дитини також не працювала, знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення трьох років та отримує соціальну допомогу в розмірі 130 гривень (а.с.№23). Як вже вище зазначалося, відповідач визнав позов у повному обсязі, вказав, що він знає про свій обов»язок про утримання дитини з моменту її народження і до досягнення нею повноліття і знає про своє право на звернення до суду з позовом про оспорювання батьківства, однак, на даний час, цим правом він не скористався. Матеріальну допомогу на утримання дитини позивачу не надає. Згідно ст.180 Сімейного кодексу України, батьки повинні утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. У судовому засіданні встановлено, що відповідач не надає постійної матеріальної допомоги позивачу на утримання їх спільної дитини, в порушення вимог ст. 180 Сімейного Кодексу України та ч.2 ст.51 Конституції України, в яких зазначено, що: «Батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття».

Outcome: approved