Jurisdiction: civil
Date: 2008-03-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом у якому вказує, що відповідач [PERSON] в порушення взятих на себе зобов”язань не придбав йому скутер і відмовляється повернути отримані 2000 грн. на придбання такого. Під час проведеної перевірки Лебединським МРВ УМВС України в Сумській області було з”ясовано та підтверджено самим відповідачем що поміж ними існувала усна домовленість про те, що [PERSON] надасть грошові кошти в розмірі 2000 грн., а [PERSON] придбає йому (позивачу) мопед іноземного виробництва. Проте коли зняв дані кошти з рахунку картки дружини, наміру на їх заволодіння шахрайським шляхом у нього не було, але такі він витратив на лікування свого тестя. Враховуючи не виконання [PERSON] взятих на себе зобов”язань та неповерненням грошей, позивач і просить суд стягнути на його користь 2000 грн. та судові витрати по справі. У судовому засіданні позивач зі своїм представником повністю свої вимоги, посилаючись на обставини викладені у позові, просять такий задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений з невідомих для суду причин, хоча про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, а також не надав суду заперечень щодо суті позову і не повідомив про поважність причин неявки в судове засідання. Вислухавши пояснення позивача та його представника дослідивши та проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно договору № 2973300 та додаткової угоди до такого від 28.07.2006р. укладених між сторонами „Про надання послуг мобільного зв”язку” відповідачка [PERSON] користувалася послугами мобільного зв”язку і зобов”язана сплачувати вартість наданих послуг (а.с. 4-5). В суді представник позивача підтвердив, що 25.02.2007 року абонент - відповідачка була відключена повністю від надання послуг зв”язку і за несплату таких, договір з нею був розірваний, про що не заперечує і сама відповідачка. Проте несплату вона пояснює тим, що втратила мобільний телефон з сім картою про що повідомила позивача. Згідно рахунків позивача за №№ 0025884479 від 01.12.2006р. на 18,21 грн, 0026672517 від 01.01.2007р. на 34,74 грн., 0027478252 від 01.02.2007р. на 34,74 грн., відповідачка не оплатила послуг мобільного зв”язку (а.с. 6-8), проти чого вона не заперечує, а тому заборгованість [PERSON] перед ЗАТ „УМЗ” становить 87,69 грн. Вимоги позивача в частині стягненні пені не підлягають задоволенню оскільки згідно вимог Закону України „Про тимчасову заборону стягнення з громадян України пені за несвоєчасне внесення плати за послуги зв”язку” від 04.02.1999 року забороняється нараховувати по розрахунках та стягувати з громадян України пеню за несвоєчасне внесення плати за послуги зв”язку. Що стосується позову в частині стягнення з відповідачки штрафу в розмірі 734,32 грн. суд приходить до наступного висновку. Стаття 549 ЦК України визначає, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов”язання. Штраф розраховується виключно з суми боргу, тобто неустойка може бути нарахована лише з суми невиконаного зобов”язання за фактично надані послуги. Більше того, згідно вимог ст.ст. 509, 627 ЦК України зобов”язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зі змісту додаткової угоди не можна визначити строки застосування штрафних санкцій, які самі по собі є надмірними. У разі розірвання договору, що відбулося між сторонами на можна нараховувати пеню або штраф на майбутнє, оскільки надання послуг припинилося. Стаття 551 ЦК України передбачає можливість рішенням суду зменшити розмір неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Суд вважає нарахування та вимоги щодо стягнення штрафних санкцій, які майже в дев”ять разів перевищують розмір основного боргу та коли жодних послуг відповідачу (абоненту) не надавалося є таким, що суперечить вимогам добросовісності, справедливості, вимогам чинного законодавства, а тому задоволенню не підлягають. Таким чином задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення основного боргу, суд вважає, що судові витрати повинні бути відшкодовані в розмірі 55,50 грн., які складаються з суми судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення, що згідно ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з [PERSON] на користь ЗАТ „УМЗ”. На підставі викладеного, ст.ст. 509, 549, 551, 627 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial