Jurisdiction: civil
Date: 2008-02-12 00:00:00

В грудні 2006 року ПФ «Полтавамоторсервіс» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної працівником при виконанням трудових обов'язків. В січні 2007 року відповідач пред'явив зустрічний позов про стягнення заробітної плати, середнього заробітку та зобов'язання відповідача видати трудову книжку, який був прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом. Зустрічний позов обґрунтовується тим, що позивач працював на посаді юрисконсульта ПФ «Полтавамоторсервіс» з 01.03.06 по 13.04.06; при звільненні йому не була виплачена заробітна плата та не видана трудова книжка. Просив стягнути з відповідача на його користь 1613, 48 грн. заборгованості по заробітній платі, 11 000 грн. середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та зобов'язати відповідача видати трудову книжку. Ухвалою суду від 21.09.07 позови роз'єднані у самостійні провадження. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав, повністю підтвердивши обставини, викладені в позовній заяві, та просив їх задовольнити. Представники ПФ «Полтавамоторсервіс» позов не визнали повністю, пояснивши, що [PERSON] дійсно працював на посаді юрисконсульта за сумісництвом в зазначений період; за прогул без поважних причин позивач звільнений 13.04.06. З нарахованої за період роботи заробітної плати в розмірі 318, 11 грн. за розпорядженням власника були проведені відрахування коштів на відрядження, штрафів та матеріальної шкоди у розмірі 318,11 грн. Оскільки позивач працював за сумісництвом, тому його трудова книжка на підприємстві не зберігалась. Представник Територіальної державної інспекції праці у Полтавській області, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, про причини неявки не повідомила. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Встановлено, що згідно з наказом №37 від 01.03.06, [PERSON] прийнятий на роботу за сумісництвом на посаду юрисконсульта з випробувальним строком в 1 місяць з оплатою праці в розмірі 350 грн.(а.с.72); наказом №52-К/а від 13.04.06 [PERSON] звільнений із займаної посади за прогул без поважних причин(п.4 ст. 40 КЗпП України)/а.с.14/. Посилання позивача на те, що посада юрисконсульта ПФ «Полтавамоторсервіс» була його основним місцем роботи, та на наказ №37 від 01.03.06 про прийняття його на посаду юрисконсульта з випробувальним терміном в 1 місяць, не можуть братись до уваги, оскільки не підтверджуються ніякими іншими доказами. Зокрема, відсутність інформації в податковій службі про сплату податків і зборів в період з 01.03.06 по 13.04.06 щодо позивача іншими підприємствами, суд не вважає належним і достатнім доказом для доведення позивачем факту перебування в трудових відносинах з ПФ «Полтавамоторсервіс» як за основним місцем роботи. Про зайняття [PERSON] посади юрисконсульта за сумісництвом свідчать також і запис в книзі наказів по кадрах за 2006 рік(а.с.128), а також відсутність запису про прийом або заповнення трудової книжки [PERSON] в книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них в період з 10.01.06 по 03.05.06(а.с.131-132). Крім того, прокуратурою Київського району м. Полтави проведено перевірку за фактом підроблення документів з боку працівників ПФ «Полтавамоторсервіс» відносно [PERSON] і за її наслідком 16.08.07 в порушенні кримінальної справи відмовлено на підставі п.2 ст. 6 КПК України(а.с.144). Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] був прийнятий на роботу в ПФ «Полтавамоторсервіс» за сумісництвом, і, згідно з п.п. 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, його трудова книжка повинна була вестись тільки за основним місцем роботи. Оскільки позивачем не надано доказів того, що його трудова книжка передавалась ним та знаходилась на підприємстві, тому в частині зобов'язання відповідача видати трудову книжку слід відмовити. Згідно довідки ПФ «Полтавамоторсервіс» від 15.06.07 за період роботи на підприємстві з 01.03.06 по 13.04.06 [PERSON] нараховано 350 грн. заробітної плати та 27, 72 грн. компенсації за невикористану відпустку; до видачі - 318,11 грн.(а.с. 115). Посилання позивача на те, що розмір його заробітної плати становив 1100 грн. не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами - штатним розкладом, розпорядженням засновника від 20.07.05(а.с.111-114). При проведенні розрахунку при звільненні працівника, відповідно до розпорядження засновника від 13.04.06 та наказу №52-К/б від 13.04.06, при проведенні розрахунку при звільненні із заробітної плати [PERSON] були проведені відрахування на підставі абз. 5 п. 1 Указу Президента України №436 від 12.06.95 «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки», п.9.10.1, п.9.10.3 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», п. 2 Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення(псування) матеріальних цінностей», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №116 від 22.01.96 в розмірі 318, 11 грн.(а.с.76, 195). Встановлено, що згідно з наказом №47 від 03.04.06 в.о. директора «Полтавамоторсервіс», [PERSON] відряджено до м. Києва з 03.04.06 до 09.04.06(а.с.15). Відповідно до видаткового касового ордеру йому були видано 175 грн. відрядних(а.с.16), які позивачем не були повернуті в касу підприємства та належним чином не відзвітовані; цей факт визнається позивачем, що, згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України є підставою для звільнення від доказування вказаної обставини. На підставі абз. 5 п. 1 Указу Президента України №436 від 12.06.95 «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки», за відсутність повного звітування щодо раніше виданих коштів щодо [PERSON] була застосована фінансова санкція у вигляді штрафу у розмірі 25% виданих під звіт сум, що становить 42,50 грн. Як вбачається зі змісту Указу, вказані фінансові санкції застосовуються щодо суб'єктів підприємницької діяльності, до яких працівники підприємств не відносяться. Тому вказана штрафна санкція щодо [PERSON] в розмірі 42,50 грн. застосуванню не підлягаю. Нараховані відповідно до п.9.10.1 та п.9.10.3 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» 13% податку від 170 грн. в розмірі 22,10 грн. та 15% штрафу від 170 % в розмірі 22, 50 грн. суд вважає обґрунтованими. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] був виданий мобільний телефон NOKIA 6020 вартістю 850 грн.(а.с. 17, 18, 29); даний факт визнавався і самим позивачем в судовому засіданні 15.05.07. Відповідно до пункту 5 статті 134 КЗпП працівник несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування. Згідно з частиною 4 статті 135-3 КЗпП України, п. 2 Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення(псування) матеріальних цінностей», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №116 від 22.01.96 розмір збитків від нестачі мобільного телефону NOKIA 6020 визначено в 1700 грн.(а.с.195). Таким чином, на момент звільнення заборгованість [PERSON] перед ПФ «Полтавамоторсервіс» становила: - 175 грн. відрядних; - 22,10 грн. податку; - 22, 50 грн. штрафу; - 1700 грн. шкоди від нестачі мобільного телефону. Всього - 1922,6 грн. Згідно зі статтею 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу, в т.ч. для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136). Відповідно до статті 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу. За таких обставин відповідачем обґрунтовано проведено відрахування із заробітної плати [PERSON] в розмірі його місячного заробітку в сумі 318, 11 грн.; тому на момент звільнення позивача заборгованість підприємства по заробітній платі перед ним була відсутня. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed