Jurisdiction: civil
Date: 2008-03-30 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із зазначеним позовом до відповідачів. В його обґрунтування вказує, що відповідачі порізно й спільно привселюдно поширили відомості, що ганьблять, про нього: 1. 04.09.2006 р. у приміщенні Апеляційного суду АР Крим у присутності більше 20 чоловік [PERSON] дико кричала «[INFO]»; 2. 04.10.2006р. у приміщенні Київського районного суду м.Сімферополя Коровяковська привселюдно висловилася: «[INFO]»; 3. 01.06.2006р. у Київському районному суді Коровяковська привселюдно висловилася: «14.02.2002р. [PERSON] нас ображав - [PERSON], мене й інших, поводився за мотивами явної неповаги до суспільства й виняткового цинізму. Це відноситься до хуліганського вчинку по ст. 296 Кримінального кодексу. [PERSON] порушував громадський порядок, нас ображали «пси борзі з піною у рота». «[PERSON] був на обліку в психдиспансері з 1979 по 90-й рік, [PERSON] постійно ображає мене, [PERSON] мене тероризує. [PERSON] був засуджений за наклеп. [PERSON] позбавлений ученого ступеня, завідувачем кафедрою [PERSON] не був; представлені [PERSON]им довідки із психлікарні недійсні, диплом [PERSON]а кандидата наук підроблений». «20.10.02 р. [PERSON] побив [PERSON]. [PERSON] бив [PERSON] в її кімнаті. [PERSON] бив [PERSON] 29 грудня 2002 р. [PERSON] побив інваліда 1 групи, паралізовану, напівсліпу жінку - [PERSON]». 4. У скарзі від 12.03.03 р. прокуророві Київського району м.Сімферополя обидві відповідачки письмовим способом привселюдно поширили наклеп на нього, [PERSON], а саме: «[PERSON] завзято починає давити, знищувати [PERSON] - б'є їх, заливає квартиру ртуттю. 29.10.02 р. [PERSON] побита [PERSON]ым у квартирі, він ударив ногою позаду, вона впала. Лежачи на підлозі, вона одержала від нього удари в області спини. 14.02.03р. почав вибувати двері молотком. Забрав дві каструлі й 1 літр масла, [PERSON] схильний до шантажу й наклепу». У скарзі від 25.06.05 р. прокуророві АРК, Верховні суди України, АРК обидві відповідачки письмовим способом привселюдно поширили наклеп на нього, зокрема вказали, що «протягом декількох років жителів м.Сімферополя, державні організації, правоохоронні органи тероризує [PERSON]. Він робить наклепи, шантажує й ображає людей. За наклеп й аморальне поводження [PERSON]а позбавили диплома кандидата наук і доцента. У бюлетені ВАК опубліковано про визнання диплома кандидата наук і доцента недійсними. [PERSON] з 1979 р. по 1990 роки був на обліку в психлікарні № 1. [PERSON] страждає психопатією паранояльного типу». Позивач указує, що такими діями відповідачки поширили про нього неправдиві, принижуючі його честь і гідність відомості, просив визнати їх такими, зобов'язати відповідачок спростувати ці відомості, принести йому вибачення. У судовому засіданні позивач [PERSON] свої вимоги підтримав частково, вказав, що він відмовляється від своїх вимог, викладених у п.1,2 позовні заяви, просив суд прийняти часткову відмову від позову. Відповідачки [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явилися, сповіщені належно, про причини неявки суд не повідомили. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів по матеріалах, що є в справі, у відповідності до ст. 169 ЦПК України, шляхом ухвалення заочного рішення. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. З позовної заяви вбачається , що [PERSON] у судовому засіданні Київського районного суду м.Сімферополя 01.06.06 р. при розгляді справи 2-1162/06 за позовом [PERSON] до неї, поширила про позивача недостовірні відомості, які принижують його честь та гідність. Судом був прослуханий запис даного судового засідання на лазерному диску. У результаті прослуховування встановлено, що [PERSON] дійсно допустила на адресу [PERSON] висловлення, відбиті їм у п.3 позовної заяви. У судовому засіданні [PERSON] виражала своє судження щодо позову, що розглядався судом. Тобто, даючи пояснення як відповідачка, вона виражала свою особисту позицію в справі з метою встановлення об'єктивної істини в справі, свого захисту, а не з метою опорочити честь і гідність позивача [PERSON] За сенсом закону ніхто не може бути покараний за свої судження. У відповідність із вказівками Пленуму Верховного суду України від 28.09.1990 р. № 7 поширенням відомостей слід розуміти опублікування їх у пресі , передачу по радіо , телебаченню, з використанням інших засобів масової інформації, викладення в характеристиках , заявах, листах адресованих іншим особам , повідомлення в публічних виступах, а також в інший формі невизначеному числу осіб хоча б одній людині. Проте суд вважає висловлювання [PERSON] , про які говорить у своєму позові [PERSON], не є розповсюдженням і не є поширенням відомостей , оскільки все те, що виклала відповідачка усно і письмово, є спосіб її захисту від поданого позову. Вона лише дублювала відомості , які були предметом обговорення у судах по цих справах. Це були її звернення до суду не можуть трактуватися як поширенням. Відповідно до ст. 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основних свобод , кожен має право вільно висловлювати свою думку. Це право включає свободу дотримуватися своєї думки і і свободу отримувати і розповсюджувати інформацію і ідеї без будь-якого втручання з боку публічної влади і незалежно від державних кордонів. Суд розцінює висловлення [PERSON] як суб'єктивні судження оцінного характеру, як спосіб захисту від позову й вважає, що зазначені вираження не можна розцінювати як факт поширення недостовірних відомостей, що принижують честь та гідність позивача. Що стосується вимог, викладених позивачем у п.4 позову, то згідно ст.277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушені внаслідок поширення про неї або членів її родини недостовірної інформації, має право на заперечення, а також на спростування цієї інформації. Судом встановлено, що 25 червня 2005 р. [PERSON] і [PERSON] звернулися зі скаргою до заступника прокурора України, дисциплінарну комісію Верховного суду України, голові Верховного суду АР Крим, у якій просять дати оцінку неправомірним з їхнього погляду, вимогам [PERSON], заявлених ним у судових позовах, дають свою оцінку діям , [PERSON], , його поведінці, вказують відомості з його біографії. 12.03.2003 р. [PERSON], [PERSON] звернулися зі скаргою на ім'я Прокурора Київського району м.Сімферополя, у якій подають відомості про можливі протиправні дії [PERSON] відносно літнього подружжя [PERSON]. Таким чином, суд встановив, що відповідачки дійсно звернулися в правоохоронний (прокуратуру) і судові органи із зверненнями, у яких повідомляли про можливе порушення законів позивачем і вимагали відновлення законності. Порядок перевірки таких звернень правоохоронними органами визначений Законами України «Про міліцію», «Про прокуратуру», «Про звернення громадян», положеннями КПК, іншими нормативними актами. У випадках, коли особа звертається в суд, інший правоохоронний або державний орган, організації, наділені владними повноваженнями, із заявами про неправомірні дії іншої особи, якщо цей орган або організація наділені владними повноваженнями по відновленню законності у відповідних відносинах або застосування передбачених законом санкцій до правопорушнику. Таке звернення для вирішення спору, відновлення прав або захист законних інтересів або для поновлення законності не є поширенням відомостей, як це передбачає ст.7 ЦК України (1963 р.), 277(2003 р.). Дана позиція викладена в ухвалі суднової палати по цивільних справах Верховного суду України від 19.12.2002 р. (рішення Верховного Суду України, 2003 р.). Виходячи з викладеного, суд не знаходить підстав для задоволення позову [PERSON] На підставі викладеного, ст.ст. 275, 277 ГК України,

Outcome: approved