Jurisdiction: civil
Date: 2008-04-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь 1 573, 62 гривень, в тому числі заборгованість по орендній платі в сумі 1156,15 гривень, 3 % річних в сум 80,53 гривень, інфляційні витрати в сумі 336,94 гривень згідно договору оренди земельної частки (паю), укладеного 14.03.2000 року строком на 8 років між нею та відповідачем. В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що орендна плата, як передбачено в договорі, становить 1 % від вартості земельного паю. Згідно Указу Президента України “ Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян-власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)” № 92 від 02.02.2002 року було застосовано мінімальний розмір орендної плати в розмірі не менше 1,5 % від вартості земельної частки (паю), однак відповідач зобов'язання по договору не виконав за період з 01.01.2003 року по 01.12.2006 рік, зокрема у 2003, 2004 та 2006 роках орендна плата була виплачена ним частково у розмірі 1 % від вартості земельної частки (паю), у 2005 році орендна плата була виплачена із розрахунку 1,5 % від вартості земельної частки (паю), але не в повному обсязі, тому склалася вищевказана заборгованість з виплати орендної плати. Додатково позивач, посилаючись на ст. 625 ЦК України, за порушення термінів виплати орендної плати просить стягнути з відповідача на її користь інфляційні витрати та 3 % річних від простроченої суми, що становить 336,94 гривень та 80,53 гривень відповідно. У судовому засіданні представник позивача на задоволенні позовних вимог наполягала. Представник відповідача з позовними вимогами не згоден, вказавши, що Указ Президента України, на який посилається позивач, не зобов'язує сторони договору оренди встановлювати орендну плату в розмірі 1,5 % від вартості земельної частки (паю), а має лише декларативний характер, Президент України станом на 02.02.2002 року не мав права встановлювати норми права з економічного питання, оскільки після 28.06.1999 року втратив право на видання Указів з економічних питань. Крім того вищевказаний Указ Президента не застосовується до змісту договору оренди, укладеного між позивачем і відповідачем, оскільки прийнятий після укладання договору, а сама позивач не зверталася ні до відповідача, ні до суду з пропозицією щодо зміни розміру орендної плати, тому у відповідача відсутні правові підстави для такої зміни. Суд, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, вважає, що позов не підлягає задоволенню за наступними обставинами. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 14.03.2000 року між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди земельної частки (паю) розміром 8,74 умовних кадастрових гектари вартістю 29644 гривень згідно сертифікату на земельну частку (пай), строком на 8 років, тобто до 14.03.2008 року /а.с. 6/. Пунктом 2.2. цього договору передбачено виплата орендної плати в розмірі 1 % від вартості земельного сертифіката. Суд керується тим, що спірні правовідносини з оренди земельної частки (паю) виникли 14.03.2000 року, в момент укладання договору сторонами і регулювалися Указом Президента України від 3 грудня 1999 року № 1529/99 “ Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки” та Постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2000 року № 119 “Про затвердження Порядку реєстрації договорів оренди земельної частки (паю)”. Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. За ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору у урахуванням вимог ЦК, інших нормативних актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. А згідно п. 3 цієї статті ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Договором від 14.03.2000 року, укладеним між сторонами, передбачено розмір орендної плати, вказано, що розмір платежів за окремими формами оплати щороку погоджується між сторонами шляхом унесення змін або доповнень до договору. Як вбачається із вищевказаного договору, укладеного між сторонами по справі, сторони узгодили розмір орендної плати в розмірі 1 % від вартості земельного паю. Як встановлено по справі, орендар - ТОВ “Безмятежне” свої договірні зобов'язання в частині виплати орендної плати орендодавцю за користування землею виконував належним чином, що підтверджується довідкою відповідача від 14.01.2008 року № 20 /а.с. 50/. Тобто за період 2003-2006 років відповідачем було нараховану позивачу орендної плати за користування земельною часткою (паєм) в розмірі 3228,21, при цьому утримано податку за цей же період - 518,6 гривень, видано продукції на суму - 2732,55 гривень. Тому посилання позивача на невиконання відповідачем зобов'язань по договору оренди за період з 01.01.2003 року по 01.12.2006 року є безпідставними. Ні позивачем, ні його представником не надано суду належних доказів щодо того, що вона зверталася до орендаря з пропозицією щодо зміни умов договору, тобто розміру орендної плати за земельну частку (пай), оскільки заяву, яку вона надала суду, від 01.11.2004 року з пропозицією відповідачу про збільшення орендної плати до 1,5 % від вартості земельної частки (паю) /а.с. 101/, суд не сприймає до уваги через те, що відсутні дані про її отримання відповідачем (відсутній номер вхідної кореспонденції відповідача чи рекомендоване поштове повідомлення про отримання відповідачем, якщо заява направлялася поштою), крім того, представник відповідача в судовому засіданні вказав, що позивач ніколи не зверталася із даною заявою до орендаря. Тому суд вважає, що у позивача відсутні підстави для вимог щодо нарахування заборгованості по орендній платі в розмірі 1,5 % вартості земельного паю, оскільки раніше узгоджені сторонами умови договору стосовно розміру орендної плати сторонами не змінювалися і тому за односторонньою ініціативою позивача на відповідача не може бути покладено обов'язок, який сторонами цивільно-правової угоди не визначався і не обговорювався. Представником позивача не заперечувалося отримання орендної плати позивачем в розмірі 1 % вартості сертифіката, як передбачено договором. Це свідчить про виконання орендарем вимог п.2.2 Договору, тому також відсутні підстави для стягнення 3 % річних та індексу інфляції, які застосовуються при несвоєчасному виконанні грошових зобов'язань. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, вимоги позивача щодо відшкодування судових витрат задоволенню не підлягають, оскільки їй в позові відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed