Jurisdiction: civil
Date: 2008-03-04 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в обґрунтування якого вказує, що 15.01.1998 року відносно неї була порушена кримінальна справа № 41\98\011 ст. слідчим Краснодонського відділу міліції Потаповим В.Н., та на підставі винесеної ним постанови від 23.01.1998 року була проведена виїмка документів позивачки по підприємницькій діяльності за 1996 рік. Постановою від 23.01.1998 року також було накладено арешт на майно позивачки, а також на розрахунковий рахунок в Свердловському відділенні Ощадбанку України № 5450. З 26.04.1999 року кримінальна справа знаходилась у провадженні слідчого Свердловського МВ УМВС України в Луганській області, який 24.09.1999 року пред'явив їй звинувачення за ст. 87 КК України \1960 р.\ та обрав до неї запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. 8.10.1999 року слідчий надіслав до МБТІ в м. Свердловську листа про припинення операцій з майном [PERSON]., а 29.10.1999 року наклав арешт на 1\4 частину квартири позивачки, що підтверджується протоколом про накладення арешту. 08.05.2002 року слідчим винесена постанова про закриття кримінальної справи за п. 2 ст. 6 КПК України, однак, всупереч вимогам ст.. ст. 213, 214 КПК він не скасував запобіжний захід та міри щодо забезпечення цивільного позову та можливої конфіскації майна, не розглянув питання щодо майна позивачки, яке було вилучено в неї під час слідства, що підтверджується ухвалою апеляційного суду від 22.04.2002 року, яким суд також скасував запобіжний захід та поновив слідство по закритій справі. Постановою від 02.07.2003 року, яка набрала чинності 16.09.2003 року, Свердловський міський суд визнав незаконною постанову слідчого про порушення кримінальної справи та направив матеріали справи прокурору м. Свердловська. Ухвалою Верховного Суду України від 25.11.2003 року касаційна скарга прокурора на вказану постанову була залишена без задоволення, при цьому було зазначено, що кримінальна справа відносно [PERSON]. порушена без дотримання вимог чинного законодавства. Відповідно до ст.. 113 КПК України всі слідчі дії проводяться лише після порушення кримінальної справи та в порядку, передбаченому законом. Оскільки кримінальна справа була порушена буз законних підстав, то всі слідчі дії, проведені слідчим відносно позивача є незаконними, в тому числі і перелічені вище. 2 грудня 2003 року Свердловським міським судом винесено ухвалу, яка набрала чинності 18.12.2003 року, та якою визнано, що отримання оригіналів документів по припиненню підприємницької діяльності за 1996 рік, накладення арешту на майно позивача, та притягнення її до кримінальної відповідальності, обрання запобіжного заходу є наслідком незаконного порушення кримінальної справи. Постановою Свердловського міського суду від 17.07.2006 року також зазначено, що головний податковий ревізор - інспектор Василешніков Н.Г. не виконав вимоги Закону України « Про державну податкову службу в Україні» щодо отримання оригіналів первинних документів з підприємницької діяльності позивача за 1996 рік, тому на порушення вимог ст. 62 Конституції України їй було пред'явлено звинувачення на доказах, отриманих незаконним шляхом. З урахуванням викладеного, вважає, що відповідно до ст. 2 Закону України « Про порядок відшкодування шкоди, причиненої громадянинові незаконними діями органів дізнання,попереднього слідства, прокуратури та суду» на підставі рішень Верховного Суду України від 25.11.2003 року, Свердловського міського суду від 2.12.2003 року та 17.07.2006 року у неї виникло право на відшкодування шкоди. Відповідно до Постанови Верховного Суду України № 1 від 11.02.2005 року « Про деякі питання, що виникають під час розгляду судами України скарг на постанови органів дізнання, слідчого, прокурора про порушення кримінальної справи», суддя постановою скасовує постанову про порушення кримінальної справи, але не закриває її, тому це, відповідно до ст. 100 КПК України, зобов'язаний був зробити прокурор м. Свердловська, якому були направлені матеріали кримінальної справи, але з 25.11.2003 року ні прокурор, ні слідчий це не зробили, та згідно до ст. 212-214 КПК України не винесли постанову про закриття справи, та не вирішили питання щодо скасування заходів забезпечення цивільного позову. На порушення вимог ст. 53-1 КПК України, ст. 11 Закону України « Про порядок відшкодування шкоди, причиненої громадянину незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду» / надалі Закон…./ прокурор не роз'яснив позивачеві порядок відновлення порушених прав та відшкодування шкоди. Внаслідок порушення прокуратурою вказаних законів до теперішнього часу є протизаконне існування відмітки про зняття арешту на майно позивача з 1999 року, що підтверджує лист Свердловського МБТІ від 19.01.2006 року та від 02.07.2007 року. Відповідно до п. 5.9 тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, порушення допущені прокуратурою м. Свердловська роблять неможливим вступ в спадщину законних спадкоємців позивача. Згідно довідки форми ІП-1 управління інформаційних технологій при УМВД України в Луганській області позивач станом на 07.02.2006 року значиться такою, що є під слідством. Відповідно до ст. 13 Закону України … відшкодування моральної шкоди, за час перебування під слідством або судом, проводиться виходячи з розміру не менш ніж одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом. З часу порушення кримінальної справи пройшло 118 місяців, мінімальна заробітна плата, відповідно до ст. 76 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» становить 460 гр. на місяць, виходячи з цього розмір моральної шкоди визначає у 54 280 гр. Розрахунки за отриманий товар позивачка, як приватний підприємець проводила виключно через установи банків, що підтверджується актом перевірки Василешнікова Н.Г. від 10.01.1998 року, а також наступними висновками експертиз, тому після накладення арешту на розрахунковий рахунок позивача в банку, починаючи з 1998 року її підприємницька діяльність була повністю паралізована. Одночасно, накладення арешту слідчим на все майно [PERSON]. де б воно не знаходилось, позбавило можливості позивача займатись підприємницькою діяльністю іншим законним способом, оскільки на любе її майно в любу мить міг бути накладений арешт. Таким чином вона була позбавлена можливості займатись підприємницькою діяльністю та протягом 1998-2000 років і не мала від цього доходів. В 2000 році було знято арешт з її розрахункового рахунку, та відмінені штрафні санкції, пеня та донарахований податок на загальну суму 43 298 гр. і податкова інспекція визнала відсутність заборгованості за нею за 1996 рік, тому вона поновила підприємницьку діяльність з 2001 року, але застосування до неї запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд позбавило її можливості виїжджати за межі міста за товаром, за час простою вона втратила зв'язки з поставщиками, та до неї була втрачена довіра як до благонадійного партнера, були також втрачені постійні оптові покупці її товару, втрачене постійне місце на ринку, втрачені навики в роботі, зникли старі групи товару, та появились нові, які неможливо продавати без вивчення споживчих якостей, що понудило її використовувати найману працю громадян, які мали опит торгівлі відповідною групою товару, мали можливість безперешкодного виїзду за межі міста, оскільки до позивача до 22.04.2003 року діяла запобіжна міра, що також підтвердив апеляційний суд Луганської області своєю ухвалою. Існуючі відносно позивача обмеження привели до порушення її нормальних життєвих зв'язків. Такий засіб проведення підприємницької діяльності автоматично привів позивача до додаткових витрат на утримання найманих працівників. В 1996 році валовий дохід [PERSON]. складав більше 222 000 гр. Довідки ДПІ підтверджують наступне зниження доходів позивача, тобто з 28.01.1998 року до 22.04.2002 року їй були протизаконно створені умови, які робили неможливою підприємницьку діяльність або суттєво обмежували її. В 1997 року валовий дохід позивача перебільшив 300 000 гр. З моменту накладення арешту на розрахунковий рахунок позивача \23.01.1998 року\ до часу зняття всіх обмежень для займання підприємницькою діяльністю \22.04.2003 року\ пройшло 63 місяці, тому вважає, що відповідно до вимог п. 9 Положення про застосування Закону Україну…, прямі збитки, які причинені позивачеві за цей час, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 460 гр., становить 28 980 гр. Вказана сума не враховує вартість майна, на яке протиправно було накладено арешт. Всупереч вимогам ст.. 11, 12 Закону України… орган досудового слідства відмовився в місячний термін після звернення позивача винести постанову про розмір відшкодованої шкоди та взагалі відмовився розглядати це питання, чим порушив його право. Просить постановити рішення, яким: визнати законним право позивача на відшкодування шкоди, причиненої внаслідок незаконного притягнення її до кримінальної відповідальності за вказаною кримінальною справою, в частині незаконної виїмки документів позивача з підприємницької діяльності за 1996 рік, в частині незаконного накладення арешту на майно позивача, в тому числі на розрахунковий рахунок в Свердловському відділенні Ощадбанку України № 5450, на 1\4 частину квартири, в якій вона мешкає та на майно в ній, в частині незаконного застосування слідчим відносно неї запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, яка обмежила її право на свободу пересування; - відшкодувати позивачеві матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок незаконних дій відповідачів в розмірі 28980 гр., з яких: з Краснодонського міськвідділу міліції в розмірі 6900 гр., Свердловського міськвідділу - в розмірі 17 020 гр., та з прокуратури м. Свердловська в розмірі 5 060 гр.; - стягнути моральну шкоду в розмірі 54 280 гр., з яких: з Краснодонського міськвідділу міліції в розмірі 6900 гр., з Свердловського міськвідділу міліції - в розмірі 24 840 гр., та з прокуратури м. Свердловська в розмірі 22 540 гр. В доповненні до позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди в розмірі 28980 гр. та моральної шкоди в розмірі 54 280 гр. просить суд вирішити в якій частині це стосується кожного відповідача або указати, що це зобов'язання є солідарним. Також, посилаючись на ч. 4 ст. 31 ЦПК України вимагає виконання судового рішення Свердловського міського суду від 02.07.2003 року в частині направлення в Свердловське МБТІ постанови слідчого про зняття будь-яких обмежень з її майна. 23.01.2008 року [PERSON]. надала суду клопотання про зміну позовних вимог, в якому посилається на те, що відповідно до ст. 59 Закону « Про Державний бюджет України на 2008 рік» з 01.2008 року встановлена мінімальна заробітна плата з 01.01.2008 року в розмірі 515 гр., тому вона змінює позовні вимоги, та враховуючи те, що з часу порушення кримінальної справи , тобто з 15.01.1998 року пройшло 120 місяців, просить стягнути моральну шкоду в розмірі 61 800 гр. З моменту накладення арешту на розрахунковий рахунок позивача \23.01.1998 року\ до зняття всіх обмежень для заняття підприємницькою діяльністю \22.04.2003 року\ пройшло 63 міс., тому це є прямими збитками, які причинені їй цими діяннями, вони складають 32 445 гр., які вона також просить стягнути з відповідачів. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені позовні вимоги, дали аналогічні пояснення, наполягають на задоволенні позову. При цьому представник позивача вже в дебатах збільшив розмір позовних вимог та просить стягнути на розсуд суду я кого саме з відповідачів 32 445 гр. упущеної вигоди, 13 859 гр. 70 коп. виплачену заробітну плату найманим працівникам та 4656 гр. відрахувань на неї до Пенсійного Фонду України, а також моральну шкоду, виходячи з 4 негативних факторів незаконного притягнення до кримінальної відповідальності по 61 800 гр. за кожен, а всього 247 200 гр. Представники відповідачів Держказначейства та прокуратури м. Свердловська у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, при цьому представник прокуратури пояснив, що слідчий відділ Свердловського МВ УМВС є самостійною процесуальною установою, яка самостійно приймає рішення. Представник управління Держказначейства України у Луганській області в межах наданої їй довіреності також позов не визнала, надала суду письмове заперечення проти позову. Представники Свердловського та Краснодонського МВ УМВС України у Луганській області, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи у судове засідання не з»явились, тому суд визнає їх неявку з неповажних причини та вважає можливим розглянути справу у їх відсутності, на підставі наявних доказів, яких достатньо для прийняття рішення. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та надані суду докази, суд вважає позов таким, що підлягає ь частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні, з оглянутих матеріалів про відмову у порушенні кримінальної справи по матеріалам відносно [PERSON]. № 81, встановлено, що постановою слідчого від 15.01.1998 року відносно позивачки було порушено кримінальну справу за ч. 2 ст. 148-2 КК України, у зв'язку з чим, постановою слідчого від 23.01.1998 року, з метою забезпечення цивільного позову, було накладено арешт на вклади та грошові кошти, які знаходились на р\р [NUMBER] відділяння Ощадбанку України в м. Свердловську № 5450 та на р\р №000715535 в ПІБ м. Свердловська, а також на цінності та на інше майно підозрюваної [PERSON]., де б таке не знаходилось \а.с. 1, 66 т.1\. Постановою цього ж слідчого від 17.02.1998 року вказана постанова про накладення арешту на майно та вклади [PERSON]. була скасована, але, як свідчить лист Свердловського відділення Ощадбанку № 5450 від 08.10.1999 року, вказана постанова до Ощадбанку не надходила, на розрахунковий рахунок [PERSON]. арешт, накладений постановою слідчого від 23.01.1998 року, не знімався, та всі операції по рахунку були припинені \а.с. 85, 297\. 30.08.1999 року позивачці було пред'явлене обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ст. 87 КК України, в цей же день вона була допитана в якості звинуваченої та їй було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд \а.с. 225-233 т.1\. Постановою слідчого від 29.10.1999 року знову було накладено арешт на майно [PERSON]., про що було складено протокол від 29.10.1999 року відносно 1\4 частини квартири[ADDRESS], яка належала останній на праві спільної дольової власності \а.с. 306-307 т.1\. Постановою Свердловського міського суду від 24.11.1999 року кримінальна справа за ст. 87 КК України відносно позивачки була закрита за закінченням строку притягнення до кримінальної відповідальності, та запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд було скасовано \а.с. 325 т.1\, але при цьому не було знято арешт на майно та вклади [PERSON]. и це було зроблено лише постановою суду від 29.03.2000 року, яка 16.05.2000 року вдруге була надіслана на адресу Свердловського відділення державного спеціалізованого комерційного Ощадбанку України \а.с. 5,7 т.3\. Таким чином, станом на 16.05.2000 року всі негативні наслідки, які були застосовані до позивачки з 23.01.1998 року у зв'язку з притягненням її до кримінальної відповідальності, були усунені. Постановою президіуму Луганського обласного суду від 14 лютого 2001 року, постанова Свердловського міського суду від 24.11.1999 року була скасована та справа по звинуваченню [PERSON]. за ст. 87 КК України направлена до прокуратури м. Свердловська для провадження додаткового розслідування. \а.с. 15-18 т.3\ З вказаного часу по справі знову проводилися слідчі дії, передбачені нормами КПК України і лише постановою Свердловського міського суду від 02.07.2003 року, залишеною без змін ухвалою судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Луганської області від 16.09.2003 року, постанова слідчого від 15.01.1998 року була скасована, а матеріали направлені прокурору м. Свердловська. Верховний Суд України також не знайшов підстав для скасування вказаних постанови міського суду та ухвали апеляційного суду за протестом прокурора, про що вказав в ухвалі від 25.11.2003 року \а.с. 57-60\. Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчинені злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. У разі скасування вироку як неправосудного держава відшкодовує матеріальну і моральну шкоду, завдану безпідставним засудженням. З урахуванням вимог п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, при вирішені справи слід керуватися нормами ЦК України 1963 року, який був чинним на час існування спірних правовідносин, ст. 443 якого передбачала, що шкода, заподіяна громадянину внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування міри запобіжного заходу у вигляді утримання під вартою, відшкодовується державою в повному обсязі, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду у порядку, передбаченому законодавством. Згідно до ст. 1 Закону України від 01.12.1994 року « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду» \надалі Закон…\, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи \посади\ та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Право на відшкодування шкоди, як передбачає ст. 2 зазначеної норми, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду, встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішення \крім ухвали чи постанови суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд \ факту незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття під варту і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи \посади, інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутності у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину, відмови у порушенні кримінальної справи або закриття кримінальної справи з підстав, зазначених у п.2 ч. 1 цієї статті. В обґрунтування позовних вимог, позивачка зазначає, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності вона була притягнута в якості звинуваченої, їй було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, накладався арешт на її майно та рахунки, проводилась виїмка документів щодо її підприємницької діяльності, чим їй причинена моральна шкода, яку вона просить стягнути, виходячи з мінімальної заробітної плати за період з моменту порушення відносно неї кримінальної справи, тобто з 15.01.1998 року до теперішнього часу. При цьому вона посилається на те, що після скасування судом 02.07.2003 року постанови про порушення кримінальної справи відносно неї, суд не мав права закрити справу, що він фактично і зробив, направивши матеріал прокурору. Це зобов'язаний був зробити прокурор, або слідчий, але до цього часу постанова про закриття справи не винесена, тому вона вважає, що фактично справа відносно неї не закрита, арешт на її майно, а саме квартиру не знятий, чим порушені її права, тому що вона не має права вільно розпорядитись своїм майном, на підтвердження цього вона посилається на лист МБТІ № 27 від 19.01.2006 року та № 684 від 02.07.2007 року. Крім того, вважає, що відповідно до довідки форми ІП-1 управління інформаційних технологій при УМВС України в Луганській області, станом на 07.02.2006 року вона знаходиться під слідством, оскільки видана їй довідка при порівнянні з аналогічною довідкою відносно іншого чоловіка, різниться за змістом, бо в її довідці конкретно не вказано, що вона не притягається до кримінальної відповідальності. Не зважаючи на те, що у разі незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, Законом… та ст. 443 ЦК України \1963 року\ не передбачалося відшкодування шкоди, внаслідок обрання особі запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, суд вважає обґрунтованими вимоги позивачки в цій частині позову, та їх слід віднести до інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, оскільки обранням такого запобіжного заходу вона була зобов'язана не відлучатися з місця постійного проживання або з місця тимчасового знаходження без дозволу слідчого, чим було порушено її право на свободу пересувань, яке гарантовано ст. 33 Конституцією України та ст.. 2 Протоколу № 4 Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475\97-ВР. Разом з тим, суд вважає безпідставними ствердження позивачки відносно того, що оскільки до цього часу прокурором та слідчим не винесена постанова про закриття кримінальної справи відносно неї, вона вважається такою, що перебуває під слідством, оскільки після скасування 02.07.2003 року Свердловським міським судом постанови слідчого від 15.01.1998 року про порушення кримінальної справи відносно [PERSON]., згідно вимогам ст.. 98 КПК України, та Постанови Верховного Суду України № 1 від 11.02.2005 року фактично кримінальної справи вже не існувало, а вказаний матеріал відповідно до ст. 98 КПК України був направлений прокурору для проведення додаткової перевірки, внаслідок якої кримінальна справа відносно позивачки більше не порушувалась, та неодноразово виносились постанови про відмову у порушенні кримінальної справи, які скасовувались внаслідок перевірки прокурором або за скаргами самої [PERSON]., яка була не згодна з мотивами відмови у порушені кримінальної справи, але вказані перевірки вже не є такими, що дають право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди згідно зазначеного Закону… та Положення… Стверджуючи, що з 1\4 частини квартири, яка належить їй на праві приватної власності, також до теперішнього часу не знятий арешт, позивачка посилається на листи МБТІ від 19.01.2006 року № 27 та № 684 від 02.07.2007 року \а.с. 78, 87\ відповідно до яких перший раз відмітка про накладення арешту на майно [PERSON]. була поставлена на підставі запиту слідчого № 52\7808 від 8.10.1999 року, відповідно до якого за вказівкою прокуратури м. Свердловська постановою слідчого на майно [PERSON]. накладено арешт. 22.03.2002 року в БТІ надійшов запит від 21.03.2002 року відносно зареєстрованого майна [PERSON]., а в разі наявності такого, пропонувалося припинення операцій по переоформленню майна на інших осіб до розпорядження судовий органів. 13.07.2004 року начальником МБТІ за вказівкою прокуратури м. Свердловська, було видано наказ № 78, згідно якому, в зв'язку з відсутністю постанови про накладення арешту на майно та необґрунтованим припиненням операцій з переоформлення майна на інших осіб, вважати незаконним наявність помітки про накладення арешту в 2002 році на 1\4 частину квартири [ADDRESS], оскільки лист слідчого не є документом, на підставі якого може бути накладений арешт на майно. 22.09.2004 року в МБТІ надійшов лист слідчого Ващенко від 21.09.2004 року за № 53\543 про те, що постановою від 30.08.1999 року був накладений арешт, в тому числі і на 1\4 частину вказаної квартири і постановою від 8.05.2002 року арешт був знятий та з цього моменту вона може розпоряджатися своїм майном, але постанови про зняття арешту від 1999 року не надходило, тому помітка про накладення арешту не знімалась. Для зняття арешту необхідно постанова слідчого про це. Таким чином, з вказаного листа витікає, що фактично до МБТІ взагалі не надходила постанова слідчого про накладення арешту на 1\4 частку квартири, що належить позивачці. Як про накладення арешту, так і про зняття його надходили лише листи слідчого, які були прийняті до виконання всупереч вимогам ст. 125-126 КПК України. Більш того, наказом керівника МБТІ від 13.07.2004 року було визнано незаконною наявність помітки про накладення арешту у 2002 році з зв'язку з відсутністю постанови про це, але ж і в 1999 році така постанова також не надходила до МБТІ. Тому суд приходить до висновку, якщо на цей час в МБТІ і є помітка про арешт на вказане майно, то зроблена вона всупереч вимогам діючого законодавства, що не є підставою для відшкодування шкоди за зазначеним позовом. Більш того, з пояснень свідка[PERSON]в судовому засіданні витікає, що наявність зазначеної помітки ніяким чином не обмежує права позивачки, оскільки безпосередньо угоди щодо відчуження квартири повинні укладатися лише нотаріально і саме нотаріус повинен перевірити чи не знаходиться майно в Єдиному реєстрі заборони відчуження об'єктів нерухомого майна. МБТІ видає лише довідку щодо реєстрації квартири за власниками. З часу накладення арешту та до теперішнього часу ні позивачка, ні співвласники квартири не зверталися за довідкою для відчуження квартири. Згідно витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, квартира [ADDRESS]станом на 05.03.2008 року до реєстру не внесена. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про безпідставність стверджень позивачки про існування до теперішнього часу арешту на квартиру та її позовних вимог, пов'язаних з цим, в тому числі щодо виконання судового рішення Свердловського міського суду від 02.07.2003 року в частині направлення до Свердловського МБТІ постанови слідчого про зняття любих обмежень з майна. До речі, позовні вимоги щодо виконання іншого судового рішення, не можуть розглядатись взагалі в даній позовній заяві, оскільки ці питання вирішуються згідно до вимог ЦПК України та Закону України « Про виконавче провадження» іншими нормативними актами з цього приводу. Обгрунтовуючи свої вимоги щодо стягнення відшкодування моральної шкоди до теперішнього часу, позивачка також посилається на те, що в управлінні інформаційних технологій при УМВС України у Луганській області вона до цього значиться такою, що перебуває під слідством. На підтвердження цього вона надала довідку зазначеної установи, відповідно до якої [PERSON]. на території України станом на 07.02.2006 року засудженою \за кримінальними справами \ не значиться та у розшуку не перебуває. У вказаній довідці не містяться відомості щодо того, що вона є такою, що перебуває під слідством \ а.с. 85\. Відповідно ж до Закону… наявність або відсутність вказаних відомостей в управлінні інформаційних технологій не є підставою для відшкодування шкоди, пов'язаною з незаконним притягненням особи до кримінальної відповідальності. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON]. незаконно була притягнута до кримінальної відповідальності, у зв'язку з чим їй було пред'явлено звинувачення у скоєнні злочину, було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, накладався арешт на майно та вклади, розрахункові рахунки, а також у неї вилучались в якості речових доказів документи щодо підприємницької діяльності. Вказані дії, як наслідок порушення щодо неї кримінальної справи, на думку суду, проводились з 15.01.1998 року, тобто безпосередньо після винесення постановили про порушення кримінальної справи відносно позивачки та до 16.05.2000 року, тобто до надіслання копії постанови суду про зняття арешту з рахунків позивачки, а також з 14.02.2001 року, тобто після скасування постанови суду від 24.11.1999 року Президіумом Луганського обласного суду до 16.09.2003 року - до вступу в закону силу Постанови Свердловського міського суду від 02.07.2003 року про скасування постанови слідчого про порушення кримінальної справи відносно [PERSON]. від 15.01.1998 року. Таким чином, суд вважає, що позивачка відчувала негативні наслідки щодо незаконного притягнення її до кримінальної відповідальності протягом 59 місяців 2 дн. \ з 15.01.1998-16.05.2000 року - 28 міс. та з 14.02.2001 року по 16.09.2003 року - 31 міс. 2 дн.\. Вимоги позивачки щодо більшої тривалості вказаних наслідків суд вважає безпідставними. У наведених вище випадках відшкодовується моральна шкода, розмір якої, відповідно до ч..2, 3 ст. 13 Закону… , визначається виходячи з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Пунктом 17 Положення про застосування Закону України « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 року № 6\5\41 \надалі Положення…\ також встановлено, що передбачене частиною 5 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. При цьому, як зазначав Пленум Верховного Суду України в п.9 постанови № 4 від 31.03.1995 року \ з наступними змінами \, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань \фізичних, душевних психічних тощо\, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат \ їх тривалості, можливості відновлення тощо\ та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити з засад розумності , виваженості та справедливості. Відповідно до позовних вимог, позивачка просить стягнути моральну шкоду, виходячи з мінімальної заробітної плати, яка встановлена ст. 59 Закону України « Про Державний бюджет України на 2008 рік», яка з 1.01.2008 року становить 515 гр., за 120 місяців в розмірі 61 800 гр. помножений на 4, тобто за кожен з негативних факторів по мінімальній заробітній платі щомісячно, але, як вже зазначалося вище, суд вважає доведеним, що позивачка має право на відшкодування моральної шкоди лише за 59 міс. 2 дн., виходячи з мінімальної заробітної плати, встановлений на той період, яка, згідно до законодавства була наступною:. 45 грн. 01.01.98 - 30.06.98 Закон України N 780/97-ВР від 24.12.97 55 грн. 01.07.98 - 31.12.98 Указ Президента України N 669/98 від 23.06.98 74 грн. 01.01.99 - 31.03.2000 Закон України N 366-XIV від 25.12.98 90 грн. 01.04.2000 - 30.06.2000 Закон України N 1766-III від 01.06.2000 118 грн. 01.07.2000 - 31.12.2001 Закон України N 1766-III від 01.06.2000 140 грн. 01.01.2002 - 30.06.2002 Закон України N 2896-III від 13.12.2001 165 грн. 01.07.2002 - 31.12.2002 Закон України N 2896-III від 13.12.2001 185 грн. 01.01.2003 - 30.11.2003 Закон України N 372-IV від 26.12.2002 При цьому розмір моральної шкоди не може бути нижчим наступного розрахунку: 01.01.1998року- 30.06.1998 року - 6 міс. х 45 гр. = 270 гр., 01.07.1998 року-31.12.1998 року - 6 міс. х 55 гр. = 330 гр., 01.01.1999 року - 31.03.2000 року - 15 міс. х 74 гр. = 1110 гр., 01.04.2000 року - 16.05.2000 року - 1.5 міс. х 90 гр. = 135 гр.; 14.02.2001 року - 31.12.2001 року -10.5 міс. х 118 гр. = 1239 гр., 01.01.2002 року -30.06.2002 року - 6 міс. х 140 гр. = 840 гр., 01.07.2002 року - 31.12.2002 року - 6 міс. х 165 гр. = 990 гр., 01.01.2003 року - 16.09.2003 року - 8 міс. 16 дн. х 185 гр. = 1578 гр. 67 коп. , А всього 6492 гр. 67 коп. Однак, враховуючи кількість негативних наслідків, застосованих відносно позивачки в зв'язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, та безпосередній їх вплив на її моральний стан, а саме моральні страждання, які вона відчувала внаслідок притягнення її до кримінальної відповідальності, накладення арешту на її майно та розрахункові рахунки в банках, а також обрання запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, та вилучення первісних документів, що, як наслідок, позбавило її можливості займатися підприємницькою діяльністю, втрати доходу, який вона отримувала від цього, у зв'язку з чим, після скасування вказаних заходів, відновлення її попереднього становища витребувало від неї додаткових фізичних, моральних та матеріальних зусиль, суд вважає можливим збільшити розмір відшкодування моральної шкоди до 10 тис. гр. Згідно зі ст. ст.. 3, 4 Закону та п. 7, 8, 9 Положення… в разі незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, громадянинові відшкодовуються заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій. При цьому розмір сум, які підлягають відшкодуванню, визначаються з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи, а середній заробіток обчислюється для громадян, які не відносяться до категорії робітників і службовців, - шляхом поділу на 12 суми річного доходу за попередній рік. У даному випадку йдеться про доходи осіб вільних професій (художників, письменників тощо); осіб, які займаються індивідуальною трудовою діяльністю в сфері кустарно-ремісничих промислів сільського господарства, побутового обслуговування населення та іншими видами діяльності, основаними виключно на особистій праці цих осіб, членів їх сімей; а також стипендії, що виплачуються в період навчання у вищих і середніх спеціальних учбових закладах, училищах і на курсах. У тих випадках, коли не можна визначити доход громадянина (ще не наступив термін подачі декларації, або з інших причин), або коли громадянин не мав певних джерел доходів з поважних причин (протягом перших трьох місяців після звільнення із Збройних Сил чи інших військових формувань, створених відповідно до законодавства України або закінчення середньої школи, чи у разі хвороби тощо), розмір шкоди визначається виходячи з встановленого законом мінімуму заробітної плати. Враховуючи те, що позивачка на час притягнення до кримінальної відповідальності займалась підприємницькою діяльністю, суд вважає, що при обчислюванні розміру відшкодування слід керуватися пп. 3 п. 9 Положення. Заявляючи позов щодо стягнення матеріальної шкоди, позивачка зазначає, що існуючі відносно неї, внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності, обмеження привели до порушення її нормальних життєвих зв'язків. Такий засіб проведення підприємницької діяльності автоматично привів її до додаткових витрат на утримання найманих працівників. В 1996 році валовий дохід її складав більше 222 000 гр. В 1997 року валовий дохід позивача перебільшив 300 000 гр. Довідки ДПІ підтверджують наступне істотне зниження доходів позивача, тобто з 23.01.1998 року до 22.04.2002 року їй були протизаконно створені умови, які робили неможливою підприємницьку діяльність або суттєво обмежували її. З моменту накладення арешту на розрахунковий рахунок позивача \23.01.1998 року\ до часу зняття всіх обмежень для займання підприємницькою діяльністю \22.04.2003 року\ пройшло 63 місяці, тому вважає, що відповідно до вимог п. 9 Положення про застосування Закону Україну…, прямі збитки, які причинені їй за цей час, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 460 гр., становить 28 980 гр. Вказана сума не враховує вартість майна, на яке протиправно було накладено арешт. Уточнюючи позовні вимоги, з урахуванням збільшення розміру мінімальної заробітної плати Законом України « Про Державний бюджет на 2008 рік», позивачка просить відшкодувати матеріальну шкоду виходячи з 515 гр. на місяць, що за 63 місяці складає 32 445 гр. упущеної вигоди. В судовому засіданні представник позивачки збільшив розмір позовних вимог, посилаючись на те, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачка змушена була використовувати працю найманих робітників, та нести додаткові витрати по сплаті податків, пов'язаних з цим, а саме 4656 гр. 86 коп. відрахування до Пенсійного фонду України, та 13859. 7 гр. - виплачену їм заробітну плату, які також просить стягнути на її користь. З оглянутих у судовому засіданні матеріалів про відмову у порушенні кримінальної справи відносно позивачки убачається, що [PERSON]була зареєстрована суб'єктом підприємницької діяльності з 1994 року. Згідно до декларації, чистий доход позивачки за 1996 рік склав 1453 гр. 28 коп., тобто середньомісячний доход складав по 118 гр. 07 коп. \а. матеріалу про відмову у пор. крим. справи 42-43\. Згідно довідок ДПІ після порушення відносно неї кримінальної справи, вона за 1998 рік мала чистий доход в розмірі 8 гр. 78 коп., 1999 та 2000 роки доходів від підприємницької діяльності не мала, в 2001 році її валовий доход складав 42 350 гр. та в 2002 році - 45 000 гр. Розмір упущеної вигоди позивачка визначає за період з 23.01.1998 року, тобто після накладення арешту на розрахункові рахунки та до скасування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд 23.04.2003 року ухвалою апеляційного суду Луганської області \а.с. 119\ , виходячи з мінімальної заробітної плати. Суд вважає доведеним, що дійсно з 23.01.1998 року позивачка була позбавлена можливості повноцінно займатись підприємницькою діяльністю, оскільки розрахунки зі своїми опонентами вона проводила через розрахункові рахунки в установах банку, на які було накладено арешт. Застосування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, на думку суду, також перешкоджало зайняттю підприємницькою діяльністю, оскільки вона була позбавлена можливості виїзду за межі міста за товаром. Запобіжний захід було скасовано 23.04.2003 року ухвалою апеляційного сулу Луганської області. Таким чином, суд вважає доведеним, що початок впливу негативних наслідків для відшкодування матеріальної шкоди слід відзначати 23.01.1998 року, а закінчення - 23.04.2003 року. Разом з тим, з вказаного періоду суд вважає слід виключити термін з 16.05.2000 року, коли після закриття справи судом в листопаді 1999 року, додатковою постановою було знято арешт з майна та розрахункових рахунків, та копія постанови була повторно направлена до відповідних установ 16.05.22000 року, до 14.02.2001 року, тобто до скасування Президіумом Луганського обласного суду постанови суду про закриття справи, про що було зазначено вище. Разом з тим, при визначенні періоду, за який підлягає відшкодуванню матеріальна шкода, суд враховує також те, що з 2001 року позивачка вже займалась підприємницькою діяльністю та її валовий доход за цей період складав у 2001 році - 42350 гр., у 2002 році - 45 000 гр., та у 66 850 гр., а також у 2004 році - 84890 гр. З викладеного убачається поступовий зріст валового доходу позивачки, чому сприяло також і використання найманої праці. З урахуванням викладеного, суд вважає що за період з 2001 року позивачка не довела заподіяння їй матеріальної шкоди. Ті негативні наслідки, які ще були в наявності на той період, суд врахував, стягнувши на її користь моральну шкоду за вказаний період. Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення матеріальної шкоди на користь позивачки з 23.01.1998 року по 31.12.16.05.2000 року Розмір відшкодування за вказаний період слід визначити виходячи з чистого доходу позивачки за рік, якій передував періоду, за який відшкодовується шкода, тобто за 1997 рік, але позивачка не надала суду доказів їх розміру і просить виходити ти з мінімальної заробітної плати, встановленої на теперішній час. Згідно до п. 9 Положення… відшкодування в такому випадку повинно проводитись виходячи з мінімальної заробітної плати, розмір якої за період відшкодування було приведено вище в таблиці. Таким чином, розмір матеріальної шкоди складатиме: 01.01.1998року- 30.06.1998 року - 6 міс. х 45 гр. = 270 гр., 01.07.1998 року-31.12.1998 року - 6 міс. х 55 гр. = 330 гр., 01.01.1999 року - 31.03.2000 року - 15 міс. х 74 гр. = 1110 гр., 01.04.2000 року - 16.05.2000 року - 1.5 міс. х 90 гр. = 135 гр., а всього 1845 гр., яку і слід стягнути на користь позивачки. Позовні вимоги щодо стягнень на її користь сплачених відрахувань з заробітної плати найманих працівників до Пенсійного фонду України в розмірі 4656 гр. 86 коп. та виплачену їм заробітну плату в розмірі 13 870 гр. не підлягають задоволенню, оскільки, на думку суду, використання найманої праці та понесені з цим виплати не пов'язані з незаконним притягненням позивачки до кримінальної відповідальності і свідчать лише про збільшення обсягу підприємницької діяльності з метою збільшення отриманого доходу, що підтверджується довідками ГНА м. Свердловська. До речі, відрахування до пенсійного Фонду в розмірі 4656 гр. 86 коп. і,відповідно заробітна плата найманим працівникам у вказаному розмірі були зроблені нею за період з січня 2001 року по жовтень 2007 року, але сама позивачка заявляє позовні вимоги з цього приводу лише до квітня 2003 року. \а.с. 138\. Як передбачає п. 11 Положення… для визначення розміру матеріальної шкоди, а саме втрачених доходів, громадянин має право звернутися до суду протягом шести місяців після направлення йому повідомлення. Вказаний термін, на думку суду, слід відраховувати після розгляду апеляційний судом Луганської області скарги прокурора на постанову Свердловського суду від 02.07.2003 року. Таким чином, на час звернення до суду з позовними вимогами щодо стягнення матеріальної шкоди 15.09.2006 року вже витік строк позовної давності. Згідно до ст.. 267 ЦК України \2004 року\ заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Оскільки в судовому засіданні не одна із сторін не заявляли про застосування строків позовної давності, суд приходить до висновку про незастосування строку позовної давності та стягнення зазначеної суми матеріальної шкоди. Відповідно до ст.. 1, 4 Закону… та п. 13 Положення… завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду за рахунок коштів Державного бюджету України Державним казначейством через відповідний територіальний орган, яким є Головне Управління Державного казначейства у Луганській області. Таким чином, суд приходить до висновку, що зазначені суми відшкодування підлягають стягненню за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, тому в задоволенні позовних вимог щодо Свердловського та Краснодонського міського відділів міліції та прокуратури м. Свердловська слід відмовити за безпідставністю. На підставі ст.. 443 ЦК України, Закону України від 01.12.1994 року « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду», Положення про застосування Закону України « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 року № 6\5\41, ст.. 2 Протоколу № 4 Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475\97-ВР

Outcome: partial