Jurisdiction: civil
Date: 2008-04-20 00:00:00

в серпні 2007 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON]., Лютенського споживчого товариства про визнання договору купівлі - продажу майна таким, що відбувся визнання права власності на нього, поділ майна та про визнання послідучого договору купівлі - продажу цього майна недійсним і відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірним відчуженням майна, вказуючи, що з 27 квітня 1985 року по 15 лютого 2005 року перебувала з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі. За період спільного подружнього життя ними було придбано магазин „[INFO]”, що розташований в с. Вельбівка Гадяцького району , який куплено 23 квітня 2002 року на аукціонних торгах в Лютенському споживчому товаристві за 4 тис. грн. Вказані кошти ними були сплачені в споживче товариство до укладення договору купівлі - продажу. На той період Лютенське споживче товариство перебувало у скрутному фінансові становищі і в зв'язку з накладенням фінансової санкції погодилось продати магазин в с. Вельбівка. Кошти були ними сплачені як пайові внески. Але так як договір нотаріально не був оформлений, на час користування будівлею був оформлений договір оренди. В цей період було проведено ремонт. 23 квітня 2002 року за рішенням аукціонної комісії по продажу основних засобів Гадяцької райспоживспілки [PERSON]. продано вказаний магазин за 4 тис. грн. Пізніше з'ясувалося, що після розірвання шлюбу [PERSON] 20 вересня 2006 року уклав ще один договір з Лютенським споживчим товариством, який був нотаріально посвідчений і таким чином виявилося, що вона не має права на будівлю. Фактично договір був укладений 23 квітня 2002 року і вважає вказану угоду дійсною. Договір купівлі - продажу від 20 вересня слід визнати недійсним, так як фактично його не існувало, тому що [PERSON] не провів оплати за цим договором, тобто дії за цим договором не були спрямовані на набуття цивільних прав, тому такий договір є фіктивним. Крім цього укладення фіктивного договору завдало їй моральної шкоди, яку вона оцінює в 3 тисячі гривень. Ухвалою суду від 12 грудня 2007 року до участі в справі в якості третіх осіб залучено приватного нотаріуса[PERSON]. та Гадяцьку районну спілку споживчих товариств. В судовому засіданні позивач позов підтримала, суду пояснила, що в період шлюбу - 23 квітня 2002 року - за спільні кошти було придбано магазин, тому вона претендує на Ѕ вартості вказаного нерухомого майна. Вважає, що саме в цей день відбувся договір купівлі - продажу, так як було засідання аукціонної комісії, яка вирішила продати магазин „[INFO]” в с. Вельбівка [PERSON]. Вважає, що нотаріально посвідчений договір 20 вересня 2006 року слід визнати недійсним з підстав фіктивності та без наміру створити правові наслідки, так як за вказаним договором гроші не передавались. Відповідач [PERSON] вказаний позов не визнав, пояснив, що 4 тисячі гривень були внесені як пайовий внесок в 2002 році, магазин був взятий в оренду, ремонт проводився на позичені ним кошти. В 2002 році виник намір придбати цей магазин, відбулося рішення аукціонної комісії про продаж йому магазину, але потім вказане рішення анулювали і магазин знаходився в оренді. В 2005 році виготовили техпаспорт на вказану будівлю, він вирішив його викупити, був проведений аукціон, його пайові внески внесені за магазин на рахунок Лютенського споживчого товариства. Власником магазину став після розірвання шлюбу, тому вважає, що позов заявлений безпідставно, так як на даний час він володіє магазином, а позивач вказує, що договір укладений без наміру створити правові наслідки. Голова Лютенського споживчого товариства Ісаєва Н. І. пояснила суду, що вона була піддана штрафній санкції в2001 році в сумі 4 тис. грн.. Вказану суму вніс на рахунок споживчого товариства [PERSON] як пайові внески. 23 квітня 2002 року був проведений аукціон і йому було вирішено продати магазин „[INFO]”, що знаходиться в с. Вельбівка. Його пайові внески бухгалтерською проводкою були перенесені на оплату магазину. Потім вона почала виготовляти документи на магазин, так як не було технічної документації і в 2006 році договір був посвідчений нотаріально. Представник Гадяцької райспоживспілки Якуня Л.А. показала суду, що продаж основних засобів споживчих спілок проводиться лише за рішенням аукціону, який відбувається на підставі поданих споживчими товариствами документами. Рішення аукціону за 2002 рік анульовано рішенням правління за згодою сторін по причині відсутності технічної документації. В 2005 році був проведений повторний аукціон на вказану будівлю, за наслідками переможцем аукціону став [PERSON], а пізніше договір купівлі - продажу був посвідчений нотаріально. Гроші вносилися безпосередньо на рахунок Лютенського споживчого товариства. Приватний нотаріус[PERSON]. проти позову заперечувала, пояснила суду, що не може погодитися з підставами недійсності договору купівлі - продажу, так як продавець і покупець наслідували правові наслідки, всі документи для оформлення договору були надані. Свідоцтво про право власності на будівлю Лютенського споживчого товариства було видано 21.10.05. Спір про внесення грошей є лише в часі і момент, коли вони були сплачені, для нотаріального посвідчення не має значення. Судом встановлено, що 27 квітня 1985 року в Кілківській сільській раді Чуднівського району Житомирської області зареєстровано шлюб [PERSON] та [PERSON] 04 грудня 2003 року рішенням Гадяцького районного суду шлюб розірвано. Відповідно протоколу № 2 від 23 квітня 2002 року засідання аукціонної комісії по продажу основних засобів вирішено продати магазин „[INFO]” в с. Вельбівка [PERSON]. як переможцю аукціону. Згідно договору купівлі-продажу від 23 квітня 2002 року між Лютенським споживчим товариством та [PERSON], останнім було придбано магазин „[INFO]”, що розташований в с. Вельбівка Гадяцького району. 24 січня 2002 року [PERSON] вніс на рахунок Лютенського споживчого товариства 4 тис. грн. пайових внесків, які позивач вважає платою за спірний магазин. 25 листопада 2003 року рішенням правління Гадяцької райспоживспілки - постанова № 95 - дано дозвіл Лютенському споживчому товариству на продаж магазину „[INFO]” в с. Вельбівка через аукціон. Рішенням правління від 22 грудня 2003 року Гадяцької райспоживспілки дано дозвіл Лютенському споживчому товариству на продаж магазину, встановлена початкова вартість - 4 тис.грн. 3 січня 2004 року між Лютенським споживчим товариством та [PERSON] було укладено договір оренди магазину „[INFO]”, що розташований в с. Вельбівка Гадяцького району. 27 грудня 2005 року постановою правління Гадяцької райспоживспілки № 73 вирішено в зв'язку з затримкою технічної документації по магазину „[INFO]” в с. Вельбівка продублювати аукціон основних засобів на тих же підставах. Правлінню Лютенського споживчого товариства надати право власності на проданий об'єкт і завірити договір купівлі - продажу нотаріально. 21 жовтня 2005 року Миргородським БТІ зареєстровано право власності Лютенського споживчого товариства на магазин в [ADDRESS] Відповідно протоколу №10 від 30 грудня 2005 року засідання аукціонної комісії по проведенню продажу основних фондів Гадяцької райспоживспілки переможцем аукціону оголошено [PERSON]., який має придбати магазин „[INFO]”, що розташований в с. Вельбівка Гадяцького району. 20 вересня 2006 року приватним нотаріусом[PERSON]. зареєстровано договір купівлі договір купівлі - продажу магазину „[INFO]”, що розташований в с. Вельбівка Гадяцького району між Лютенським споживчим товариством та [PERSON] Вказаний договір оспорюється позивачем з підстав його фіктивності. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Згідно ст.. 657 ЦК України договір купівлі - продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Виходячи з наведених доказів та пояснень сторін було встановлено, що при укладенні угоди Лютенське споживче товариство переслідувало намір продати цей магазин, так як кошти за нього вже були сплачені раніше, а [PERSON] бажав набути права власності на вказану будівлю, аби мати можливість нею вільно володіти та здійснювати торгівлю у цьому магазині, користуватися нею. Про останню обставину позивач зазначає безпосередньо в позові. Для укладення договору нотаріусу було передано необхідні документи, в тому числі і протокол № 10 від 30 грудня 2005 року засідання аукціонної комісії по проведенню продажу основних фондів Гадяцької райспоживспілки, який жодною із сторін не ос порений, та відповідно до волевиявлення продавця та покупця укладено договір купівлі - продажу магазину. Одним із аргументів фіктивності договору позивач наводить факт передачі грошей за магазин ще в 2002 році, коли був укладений договір купівлі - продажу 23 квітня 2002 року, аргументуючи, що гроші передані саме за цим договором, а за договором купівлі - продажу від 20 вересня 2006 року кошти не передавалися. На думку суду вказані доводи не заслуговують на увагу, так як передача грошей з розривом у значному проміжку часу до укладення нотаріально посвідченої угоди не має правового значення так як сторони з питань оплати за магазин досягли домовленості і претензій один до одного не мають. На підставі наведеного, суду не надано доказів і судом не встановлено фактів, які б свідчили про фіктивність вказаного договору, тому позов в цій частині слід залишити без задоволення за недоведеністю позовних вимог. Позовними вимогами [PERSON] є також поділ вказаного магазину як спільного майна подружжя, оскільки на її думку він придбаний під час шлюбу, визнання на нього права власності та визнання дійсною угоди між Лютенським споживчим товариством та [PERSON] від 23 квітня 2002 року. 5 березня 2007 року рішенням Гадяцького райсуду по справі за позовом [PERSON] до [PERSON]., Лютенського споживчого товариства про розподіл майна, позивачу було відмовлено в позові в частині розподілу магазину „[INFO]”, що розташований в с. Вельбівка, так як він не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, набутим під час шлюбу. Вказане рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 8 травня 2007 року. Вказаним рішенням встановлено, що згідно даних технічного паспорту на нежитлову будівлю магазин по[ADDRESS] та довідки Миргородського підприємства технічної інвентаризації власником споруди станом на 14.06.06 являлось Лютенське споживче товариство, яке у вересні 2006 року продало вказану будівлю [PERSON]. Наявний у справі договір купівлі-продажу аукціонних основних фондів підприємств і організацій споживчої кооперації України від 23 квітня 2002 року нотаріально не був посвідчений, а закон вимагає обов'язкове нотаріальне посвідчення договору купівлі - продажу нерухомого майна, а тому відповідно до ст.220 ЦК України цей договір визнаний нікчемним і не був прийнятий судом до уваги в якості доказу. Посилання позивача на ту обставину, що гроші за магазин були передані [PERSON] в 2002 році під час шлюбу не взяті судом до уваги, так як виходячи з матеріалів справи, власник магазину - Лютенське споживче товариство володіло ним: здавало в оренду, сплачувало податки, виготовляло технічну документацію. Оскільки договір купівлі-продажу магазину є консесуальним і стає дійсним після нотаріального посвідчення, відповідно спірний магазин не визнаний об'єктом спільної сумісної власності подружжя, набутим під час шлюбу. В зв'язку з цим позивачу [PERSON]було відмовлено в задоволенні позову в цій частині. Згідно ст.61 ч.3 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Виходячи з наведеної вимоги закону, суд вважає, що судовим рішенням встановлено факт нікчемності договору від 23 квітня 2002 року в зв'язку з порушенням вимоги закону щодо нотаріального посвідчення договору, який позивач просить визнати дійсним та відмовлено у розподілі спірного магазину, як об'єкту спільної сумісної власності подружжя, тому в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю. Також не можуть бути задоволені позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним відчуженням майна, так як судом не встановлено факту незаконності правочину щодо купівлі - продажу спірного магазину. Виходячи з наведеного, жодна з позовних вимог [PERSON] не може бути задоволена. В зв'язку з цим не можуть бути задоволені вимоги щодо стягнення на її користь судових витрат та витрат на правову допомогу, так як згідно вимог ст.88 ЦПК України такі відшкодовуються стороні, на користь якої постановлено рішення. Так як [PERSON] є інвалідом 2 групи і відповідно до закону звільнена від сплати державного мита, тому витрати по сплаті державного мита слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed