Jurisdiction: civil
Date: 2008-03-23 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з зазначеним вище позовом, стверджуючи, що вироком судової колегії по кримінальних справах апеляційного суду Одеської області від 26 грудня 2001 року [PERSON] був засуджений до довічного позбавлення волі за те, що [INFO] убив їх дочку та її малолітнього сина, онука позивачів. Згодом вони звернулися до суду у порядку цивільного законодавства про стягнення з [PERSON]. на свою користь 54858 грн. у відшкодування моральної та матеріальної шкоди. Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 20 січня 2003 року позов їх було повністю задоволено. Але, при примусовому виконанні його з'ясувалося, що [PERSON] неплатоспроможний, що і змусило їх звернутися до суду з позовом до відповідача про стягнення цих коштів, як гаранта від імені держави з приводу відшкодування їм матеріальної та моральної шкоди. Надали при цьому відповідні докази. Притягнутий до участі у справі як належний відповідач, представник Державного казначейства України позов не визнав, стверджуючи, що виділення коштів на цю статтю витрат державним бюджетом України не передбачено. Крім того, зазначив, що органи Державного казначейства України є самостійними юридичними особами, які будь-яких законних прав та інтересів позивачів не порушували. Також вказував, що порядок відшкодування такої шкоди законом ще не визначений. З цих підстав просив суд у позові відмовити. Котовський міжрайонний прокурор підтримав доводи представника відповідача. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що позивачі були визнані потерпілими у справі про обвинувачення [PERSON]. (справа № 2-103-2001 р. апеляційного суду Одеської області) у скоєні ним кількох злочинів, у тому числі і у позбавленні життя дочки та онука позивачів. За це він був засуджений вироком суду 26 грудня 2001 року до довічного позбавлення волі, що підтверджено відповідним вироком; який набрав чинної сили і ніким не скасовувався (а.с. 4-8). Таким чином, судом встановлено, що позивачі є особами, яким завдано матеріальну та велику моральну шкоду внаслідок злочину. Це зайвий раз доведено рішенням Котовського міського суду Одеської області від 20 січня 2003 року (а.с. 9, справа № 2-225/2003 р.), яке також має чинну силу. Разом з тим, при виконанні судового рішення від 20.01.2003 року у примусовому порядку з'ясувалося, що винна у заподіянні матеріальної та моральної шкоди особа є неплатоспроможною. Про це свідчать постанови державного виконавця від 24.10.2005 року та від 07.05.2007 року про повернення виконавчого документу без виконання, відповідь з державного департаменту України з питань виконання покарань № 21/84 від 16 березня 2007 року (а.с. 10-12). Ст.. 1200 п. 1 п.п. 2 ЦК України та ст.. 1207 п. 1 ЦК України передбачають зобов'язанність держави у разі смерті потерпілого відшкодувати позивачам заподіяну винною особою шкоду якщо особа, яка заподіяла шкоду не встановлена або є неплатоспроможною. У викладених вище обставинах у позивачів безумовно виникло право на відшкодування шкоди державою. При цьому розмір відшкодування обґрунтований бо встановлений рішенням суду. Задовольняючи позов, суд не може взяти до уваги заперечення відповідача, бо саме Державне казначейство є головним розпорядником коштів державного бюджету і саме на нього повинно бути накладено стягнення, а, по-друге, відсутність коштів на визначену статтю витрат у державному бюджеті не є, на думку суду, підставою для відмови у задоволенні позову. Нарешті, відмова позивачам у задоволенні їх позову позбавляє їх по суті права на відшкодування від держави шкоди і в разі, якщо у подальшому чинне цивільне законодавство встановить порядок відшкодування такої шкоди та будуть передбачені державним бюджетом і виділені на визначену статтю витрат кошти. А крім того, у випадку відмови у позові позивачі по суті позбавляються права на судовий захист своїх інтересів з конкретного приводу у розумінні положень ст.. 55 Конституції України. Виходячи з наведеного та

Outcome: approved