Jurisdiction: civil
Date: 2008-04-16 00:00:00

У лютому 2008 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди суму 19080 гривень 32 копійки та моральну шкоду у розмірі 100000 гривень. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказала на те, що Павлоградським мiськрайонним судом Дніпропетровської області 27 березня 2007 року був винесений вирок у вiдношеннi [PERSON]., яким він був визнаний винним у заподiяннi злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначив йому покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами терміном на 2 роки, застосував до нього положення ст. ст. 75, 76 КК України, звільнивши [PERSON]. від відбуття покарання, встановивши випробувальний строк 2 роки. При винесенні вироку Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області постановив стягнути з цивільного вiдповiдача ВАТ «Автопромінь» на її користь та на користь [PERSON] заподіяну матеріальну шкоду у сумі 7037 гривень 54 копійки у солідарному порядку та моральну шкоду на користь [PERSON] у сумі 25000 гривень. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2007 року вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2007 року був змінений в частині цивільного позову, а саме знизив стягнення моральної шкоди на користь[PERSON] з 25000 гривень до 7000 гривень. На момент винесення вироку Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області позивач була iнвалiдом ІІІ групи по загальному захворюванню, яке вона отримала внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Однак, її становище різко почало погіршуватися, у зв'язку з чим вона неодноразово знаходилася на лiкуваннi, так 23 травня 2007 року вона була госпiталiзована у міську лікарню №1 м. Павлограда Дніпропетровської області, де знаходилась на лікуванні до 06 червня 2007 року. 3 17 вересня 2007 року по 25 вересня 2007 року вона знову знаходилась на лікуванні в урологічному вiдділеннi міської лікарні №4 м. Павлограда Дніпропетровської області, після, була виписана з направленням до лікарні у м. Дніпропетровськ на обстеження. 10 січня 2008 року Кiровським МСЕК вона була визнана інвалідом ІІ групи з позбавленням права працездатності. Все це сталося внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 04 березня 2006 року. Внаслідок загострення становища, неодноразового лікування та оперативного втручання, позивачу були заподіяні матеріальні збитки, які складаються з витрат на лікування та проведення оперативного втручання у сумі 18177 гривен 46 копійок та витрат на проїзд у м. Дніпропетровськ для обстежень на суму 302 гривні 86 копійок, а разом на суму 19080 гривень 32 копійки. Крім того, відповідач своїми неправомірними діями заподіяв позивачу моральну шкоду, яка відображається у тривалому лікуванні та пов'язані з цим моральні переживання. Так, у позивача порушений звичайний спосіб життя, вона не може виконувати домашню роботу, стала тягарем дома, тому, що потребує до себе уваги зі сторони членів своєї родини, а після отримання ІІ групи інвалідності вона була вимушена звільнитися з роботи. З урахуванням зазначених обставин, вiдповiдач повинен відшкодувати їй моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень. Тому вона вимушена звернутися до суду. У судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі, просила позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені у позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений засобами масової інформації, причин неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши позивача, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно - правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до абзацу 2 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). У судовому засіданні встановлено, що вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області 27 березня 2007 року [PERSON] був визнаний винним у заподiяннi злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначив йому покарання у вигляді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки, застосувавши до [PERSON]. положення ст. ст. 75, 76 КК України, та звільнивши його від відбуття покарання, встановивши випробувальний строк 2 роки. При винесенні вироку Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області постановив стягнути з цивільного вiдповiдача ВАТ «Автопромінь» на користь [PERSON] та на користь [PERSON] заподіяну матеріальну шкоду у сумі 7037 гривень 54 копійки у солідарному порядку та моральну шкоду на користь [PERSON] у сумі 25000 гривень (арк.с.5-8). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2007 року вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2007 року був змінений в частині цивільного позову, а саме було знизино стягнення моральної шкоди на користь[PERSON] з 25000 гривень до 7000 гривень (арк.с.9-11). На момент винесення вироку Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області позивач була iнвалiдом ІІІ групи по загальному захворюванню, яке вона отримала внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Однак, становище позивача різко почало погіршуватися, у зв'язку з чим вона неодноразово знаходилася на лiкуваннi. Так, 23 травня 2007 року вона була госпiталiзована у міську лікарню №1 м. Павлограда Дніпропетровської області, де знаходилась на лікуванні до 06 червня 2007 року. 3 17 вересня 2007 року по 25 вересня 2007 року вона знову знаходилась на лікуванні в урологічному вiдділеннi міської лікарні №4 м. Павлограда Дніпропетровської області, після, була виписана з направленням до лікарні у м. Дніпропетровськ на обстеження. 10 січня 2008 року Кiровським МСЕК[PERSON] була визнана інвалідом ІІ групи з позбавленням права працездатності (арк.с.26). Все це сталося внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 04 березня 2006 року. Внаслідок загострення становища, неодноразового лікування та оперативного втручання, позивачу були заподіяні матеріальні збитки, які складаються з витрат на лікування та проведення оперативного втручання у сумі 18177 гривен 46 копійок та витрат на проїзд у м. Дніпропетровськ для обстежень на суму 302 гривні 86 копійок, а разом на суму 19080 гривень 32 копійки. Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Крім того, в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року є роз'яснення, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Таким чином, оскільки в судовому засіданні при розгляді кримінальної справи встановлена вина [PERSON]. в скоєні ДТП, крім того, від одних і тих самих дій[PERSON] була завдана матеріальна шкода, то суд вважає, що обов'язок по відшкодуванню матеріальної шкоди в сумі 19080 гривень 32 копійки, необхідно покласти на відповідача Відкрите акціонерне товариство «Автопромінь». Що стосується позовних вимог позивачки щодо стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 100000 гривень, то вони не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. В п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» є роз'яснення, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позначених моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди без вини, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Судом було встановлено і підтверджено матеріалами справи, що на користь[PERSON] вже була стягнута моральна шкода у сумі 7000 гривень від подій, які сталися внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 04 березня 2006 року. За таких обставин, суд вважає, що можливість одержання моральної шкоди від одних і тих самих подій, які вже були заподіяні перший раз безпосередньо за спричинення шкоди, повторне стягнення моральної шкоди законом не передбачено. Тому, суд приходить до висновку, що позивачу необхідно відмовити в частині задоволення вимог щодо стягнення моральної шкоди у сумі 100000 гривень. Таким чином, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для часткового задоволення вимог позивача. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави повинно бути стягнено судовий збір по справі у розмірі 191 грн., оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п.4 ч.4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито», а також на підставі п.3 ч.3 ст. 81 ЦПК України з відповідача повинні бути стягнуті витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи в суді у сумі 30 грн., оскільки позивачка при звернення до суду з позовною заявою звільнена від сплати витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial