Jurisdiction: civil
Date: 2008-03-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок недійсним та визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом, посилаючись на наступне. В 1952 р. її батьки: [PERSON] та [PERSON] побудували будинок [ADDRESS]. Право власності на будинок не було зареєстровано з невідомих причин. Вона сама народилася у 1955 р. , коли родина жила в домі. Після розірвання шлюбу у 1959 р. [PERSON] залишив будинок колишній дружині та двом донькам [PERSON]/нині [PERSON]/ та [PERSON] /нині [PERSON]/, залишив місто. У 1967 р. [PERSON] помер. Її мати - [PERSON] неодноразово намагалась оформити документи на будинок, але свідоцтво про право власності не одержала, бо хворіла. З 1976 р. їх родина стала мешкати [ADDRESS], яку отримав її вітчим - другий чоловік матері [PERSON]. Останній займався ремонтом дому, добудував господарчі споруди. В спірному домі залишилася проживати її сестра [PERSON] з чоловіком та трьома дітьми, яки мешкали у домі до 1982 р., а в наступному виїхали на постійне місце проживання у Дергачі Харківської області. У 1982 році її мати [PERSON] намагалася оформити право власності на зазначений вище житловий будинок з метою його продажу, але чомусь не оформила. З 1982 р. в домі за згодою матері стала жити [PERSON], яка ніби-то купила дім у її матері, але, сплативши частину грошів за нього, начебто не доплатила десь біля 4 000 рублів. Про це їй казала мати [PERSON] протягом 8 років до смерті. Угода нотаріально не була укладена, оскільки дім не був зареєстрований у міськБТІ. Вважає, що [PERSON] була орендарем дому. [INFO] мати - [PERSON] померла. Після її смерті вона, [PERSON], прийняла спадщину, отримала за заповітом гроші. Спірним домом вона особисто не цікавилася, претензій на нього за життя мати також ніколи не пред”являла, з 1982 р. ніколи не зверталася в жодну інстанцію за захистом своїх прав по дому. Після смерті матері вона особисто також не порушувала питання прийняття спадщини у вигляді дому до жовтня 2006 р., оскільки відповідачка була колись „впливовою” людиною, керувала партійною організацією на підприємстві, та режим, який діяв на території України, не був демократичним. Лише тепер, після зміни обставин, в неї з”явилася змога захищати свої інтереси. Вона стала цікавитися домом, дізналася, що право власності на спірний будинок було оформлено на ім'я [PERSON], яка його орендувала з 1982 р. Саме їй видано свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок на підставі рішення виконкому Київської районної ради № 145-4 від 3 травня 1983 р., а після смерті [PERSON], свідоцтво про право на спадщину за заповітом одержала відповідач [PERSON] на ім'я якої і зареєстрований спірний житловий будинок. З урахуванням наведеного вважає свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок на ім”я [PERSON], видане на підставі рішення виконкому Київської районної ради № 145-4 від 3 травня 1983 р. недійсним та просить про його скасування, визнання за нею права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] померлої [INFO] Вважає, що сестра [PERSON] спадщину не прийняла. У судовому засіданні [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали, просили про їх задоволення. Відповідач [PERSON] та її представник проти позову заперечували, посилалися на те, що між [PERSON] та її матір”ю [PERSON] у 1982 р. відбулася домовленість про продаж спірного житлового будинку. Оскільки технічний стан будинку був дуже поганим і відсутні документи про право власності, оформити угоду належним чином можливості не було. То ж, у присутності свідків у квітні 1982 р. [PERSON] від [PERSON] були одержані гроші за продаж дому у сумі 7000 рублів, про що складена розписка. Лише у травні 1983 р., після значної реконструкції та ремонту дому силами [PERSON], будинок [ADDRESS] був прийнятий в експлуатацію в порядку, встановленому законом і остання одержала свідоцтво на право власності на нього на підставі рішення Київського райвиконкому м.Харкова. Після смерті матері у 1995 р. вона, [PERSON], у 1996 р. отримала свідоцтво про право власності в порядку спадкування за заповітом на спірний будинок. Відповідач [PERSON] проти позову не заперечувала, підтвердила обставини, на які посилалася позивачка по справі. Представник Київського РВК м. Харкова проти позову заперечував, посилався на відсутність у [PERSON] будь-яких правовстановлюючих документів на спірну будівлю, на те, що саме [PERSON] зверталася до райвиконкому з заявою про прийняття дому до експлуатації, а також на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду. Суд, вислухавши позивача, відповідача та їх представників, пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON],[PERSON],[PERSON],[PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить [PERSON] - в цілому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 8 червня 1996 р. 8-ю Харківською державною нотаріальною конторою, р.№ 1-3036. Спадкове майно належало померлій [INFO] [PERSON] на підставі свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок, виданого виконкомом Київської районної ради м. Харкова 26 травня 1983 р. на підставі рішення Київського РВК м. Харкова № 145-4 від 3 травня 1983 р. та акту № 23 прийому до експлуатації житлового будинку [ADDRESS]. Таким чином була задоволена заява [PERSON] про узаконення самочинної будівлі за зазначеною адресою. Позивачка в обґрунтування позовних вимог посилається на той факт, що житловий будинок [ADDRESS] побудований у шлюбі її батьками [PERSON] та [PERSON] у 1952 р. Разом з тим, позивачка не змогла спростувати твердження відповідачки та допитаних судом свідків про те,що її батьки задовго до її народження стали жити у вже збудованому кимсь будинку у 1952 р. Після розірвання шлюбу [PERSON] неодноразово намагалась оформити документи на будинок, але свідоцтво про право власності не одержала. З 1976 р. вона з другим чоловіком та позивачкою переселилася [ADDRESS]. В домі деякий час проживала [PERSON], а з 1982 р. вона з родиною виселилася з дому. З 1982 р. в домі стала проживати [PERSON], яка сплатила [PERSON] 7000 руб. Угода купівлі-продажу не була посвідчена, оскільки [PERSON] не змогла оформити за совоє право власності на дім. Позивачка надала суду довідки Харківського міського бюро технічної інвентаризації / нині Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації»/ від січня 1973 р. / замова № 14186/ та від 14 грудня 1973 р. / замова №20884/ «Про належність та технічний стан житлового будинку літ. «А-1»у домоволодінні [ADDRESS] з яких вбачається що: - будинок знаходиться у незадовільному стані, конструкції за технічним станом потребують капітального ремонту, загальний процент зносу - 42% / висновок у січні 1973 р./ ; - основні конструктивні елементи мають дуже поганий технічний стан…Як тимчасова міра для запобігання відриву частини будинку та його зруйнування необхідне скріплення тяжами із швелерів. Процент зносу конструкцій від 40 % до 65 %. / Висновок у грудні 1973 р./ Таким чином, суд визнає обгрунтованими посилання відповідача [PERSON] що до технічного стану спірної будівлі, який не відповідав вимогам для прийняття в експлуатацію та проживання, що було перешкодою для надання документів про право власності по заявам [PERSON] і у свою чергу для належного оформлення угоди купівлі-продажу житлового будинку. Такі обставини підтверджують, також, свідки [PERSON], [PERSON]. Суд вважає доведеними обставини придбання [PERSON] у [PERSON] будівельних конструкцій за адресою спірного будинку у квітні 1982 р. та передачу грошей за них у присутності свідків, на чому наполягала відповідач [PERSON], підтвердила свідок письмової угоди [PERSON], а також у судовому засіданні не заперечувала позивач [PERSON], пояснюючи, що мати казала, що [PERSON] дійсно за дім віддала гроші, але не всі, винна була ще десь 4000 руб. Відповідно акту № 23 прийому до експлуатації житлового будинку у травні 1983 р. /після значних перебудов, зроблених [PERSON]/ будинок [ADDRESS] став відповідати будівельним нормам, що існували на той час та був узаконений рішенням Київського РВК м. Харкова № 145-4 від 3 травня 1983 р. Таким чином, позивачка не довела, що на момент винесення рішення Київським РВК та при видачі свідоцтва про право власності [PERSON], були порушення закону або її особистих законних інтересів. [PERSON] та її сестра - відповідачка [PERSON] не заперечували, що після вселення [PERSON] в дім, ніхто з членів родини, а також [PERSON], її чоловік [PERSON]. не цікавилися домом, не зверталися з вимогою про його звільнення та витребування . Більше того, після смерті [PERSON] [INFO] її спадкоємці - [PERSON], [PERSON], не цікавилися домом, який зараз вважають спадковим, не пред”являли на нього ніяких претензій до [PERSON], а в наступному з 1996 р. до її спадкоємиці - [PERSON] Більш того, [PERSON] на виконання волі спадкодавця - матері, визнала за собою право власності на грошовий вклад по заповідальному розпорядженню після її смерті на підставі рішення Київського райсуду м. Харкова від 03.06.1991 р., не пред”явивши жодних позовних вимог про визнання права власності на спірний дім. Судом вважає встановленим, що у 1982 р. [PERSON] дозволила мешкати у спірному житловому будинку [PERSON], віддавши їй всі документи, які вона мала на будинок, і до самої смерті у 1990 р. [PERSON] не підіймала питання про порушення своїх прав, бо не вважала їх порушеними. Позивачка посилається на те, що лише у 2006 р. їй стало відомо, що право власності на спірний будинок було оформлено на ім'я орендаря [PERSON] на підставі свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок на підставі рішення виконкому Київської районної ради № 145-4 від 03.05.1983 р. Разом з тим, вона неодноразово підтверджувала, що як її мати, так і в наступному вона, знали, що в домі мешкає [PERSON], та суб”єктивно вважаючи її володільцем дому, перестали сплачувати обов”язкові страхові, податкові платежі, не сплачували комунальні послуги з 1982 р. по теперішній час. Суд не знаходить підстав для скасування свідоцтва про право власності [PERSON] на спірний дім, оскільки рішення Київського РВК м.Харкова, на підставі якого воно було видано, не визнано незаконним та недійсним. Суд також не вважає можливим визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS], оскільки він належить [PERSON] в цілому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 08.06.1996 р. 8-ю Харківською державною нотаріальною конторою, р.№ 1-3036. Згідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. [PERSON] не надала доказів наявності поважних причин пропуску строку позовної давності на протязі 24 років / з 1982 р. до жовтня 2006 р./ - з часу, коли у спірному житловому будинку стала мешкати [PERSON] Для поновлення строку позовної давності з 1982 р. [PERSON], а в минулому [PERSON], ніколи нікуди з заявами про порушення свого права не зверталися, навіть не відвідували спірний будинок і не спілкувалися з відповідачкою, а раніш з її матір”ю. Більше того, позивач не просить суд поновити строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України. Посилання позивачки на хворобу матері, а в наступному її побоювання „недемократичного” строю держави, який панував в Україні, можливість якогось „впливу” члена КПРС [PERSON] суд вважає виміркованими, бездоказовими, та такими, що не можуть бути прийняти до уваги при вирішенні позовних вимог [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: dismissed