Jurisdiction: civil
Date: 2008-01-31 00:00:00

[PERSON]звернувся до суду з позовом до Громадської організації «Українська правда», [PERSON]в якому просить: - визнати неправдивими та такими, що порочать честь та гідність позивача, наступні відомості, опубліковані в інтернет-виданні «Українська правда» від 17.01.2007 року у статті [PERSON] «[INFO]» наступні відомості: [INFO] - зобов'язати відповідача Громадську організацію «Українська правда» у місячний строк після набуття судовим рішенням законної сили опублікувати в інтернет-виданні «Українська правда» на тій самій полосі і тим самим шрифтом, що і спростовуване повідомлення, спростування такого змісту: «Печерським районним судом міста Києва винесено рішення про визнання неправдивими і такими, що ганьблять честь і гідність [PERSON] відомостей, поширених у статті [PERSON] «[INFO]», розміщеній у інтернет-виданні «[INFO] Обвинувачення [PERSON]у неповідомленні про злочин (вбивство [PERSON]), а також про те, що він чинить перешкоди розслідуванню вказаного злочину не ґрунтуються на жодних фактичних обставинах, непідтверджені в установленому законом порядку, а від так є неправдивими та поширеними зумисне для приниження його честі та гідності. Виходячи з вищевикладеного, я, [PERSON], як автор статті, приношу свої вибачення [PERSON]за поширення неправдивої інформації щодо нього»; - стягнути з відповідача Громадської організації «Українська правда» 15000 гривень у відшкодування моральної шкоди; - стягнути з відповідачів солідарно судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що в інтернет-виданні «Українська правда» у номері від 17.01.2007 року було розміщено статтю [PERSON] під назвою «[INFO]». Позивач вважає інформацію, яку було поширено про нього у вказаній статті, неправдивою. Зокрема, було зазначено наступне: [INFO] На думку позивача, поширені у публікації відомості мають яскраво виражений негативний характер, принижують його честь та гідність в громадській думці з точки зору принципів людської моралі. Твердження, про те що: «позивач знав про загрозу життю [PERSON], але нічого не зробив, щоб попередити злочин; позивач мав можливість, але не допоміг слідству у праві, порушеній за фактом вбивства [PERSON]; позивач використав інформацію про вбивство [PERSON] в політичних цілях», які містяться в статті [PERSON] не відповідають дійсності, оскільки вказані дії позивача підпадають під ознаки злочину, передбаченого ч. 1 ст. 396 Кримінального кодексу України, а саме: заздалегідь не обіцяне приховування тяжкого чи особливо тяжкого злочину. Згідно положень Конституції України існує презумпція невинуватості особи, тобто ніхто не може бути обвинувачений в злочині, якщо склад злочину в його діях не встановлено в судовому порядку. Склад вказаного злочину в діях позивача в судовому порядку не встановлено, кримінальної справи за фактом чи щодо позивача не порушено. Також, позивач зазначив, що відповідачі завдали йому моральної шкоди у вигляді приниження честі і гідності позивача, оскільки в даному випадку, на думку позивача, мало місце порушення його прав, а саме: порушення конституційного права на повагу до честі і гідності позивача, яке закріплено в преамбулі Загальної декларації прав людини, гарантоване ст. 28 Конституції України та статтями 270, 297 Цивільного кодексу України. До того ж, позивач просив суд звернути увагу на те, що Громадська організація «Українська правда» планомірно порушує право позивача на повагу до його честі та гідності, неодноразово поширюючи недостовірну негативну інформацію про позивача. З цього приводу позивачу доводилось неодноразово звертатись до суду і нести пов'язані з цим матеріальні витрати та моральні переживання. Виходячи з того, що Громадська організація «Українська правда» навмисно неодноразово порушує права позивача, засади закону, виражає неповагу до судових рішень, винесених щодо неї, позивач вважає правомірним вимагати від Громадської організації «Українська правда» відшкодування моральної шкоди в розмірі 75 000 гривень. В судовому засіданні представник позивача підтримала позов з викладених у ньому підстав та просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Діючи через свого представника, Громадська організація «Українська правда» вважає доводи викладені позивачем безпідставними, неправомірними, незаконними, недоведеними, необгрунтованими, бездоказовими, надуманими і такими, що не ґрунтуються на вимогах законодавства України, оскільки інформація поширена на сайті є оціночними судженнями. Представник Громадської організації «Українська правда» в судовому засіданні зазначила, що частинами 1 та 2 статті 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, кожен має право вільно збирати зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Згідно, частини 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «... кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу і дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. ...». Тому, на підставі частин 1 і 2 статті 47-1 Закону України «Про інформацію», інформація щодо позивача поміщена на сайті є оціночними судженнями, тобто висловлюваннями, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема (особисто) вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості і ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Ця інформація є результатом аналізу історичних подій, які відбувались в Україні і в яких безпосередньо приймав участь [PERSON]., з точки зору та сприймання ним цих подій і як наслідок вважається оціночними судженням. Представник Громадської організації «Українська правда» заперечила яскраво виражений негативний характер поширеної інформації, як і те, що вона принижує честь та гідність позивача; зазначила, що автор статті ([PERSON].), при здійсненні аналізу певних вчинків [PERSON] та роблячи на підставі свого аналізу висновки щодо певних вчинків [PERSON], посилався на факти, які на сьогоднішній день неодноразово оприлюднювалися різними засобами масової інформації, і при цьому не оспорювалися позивачем в судовому порядку, зокрема інтерв'ю [PERSON] журналістові [PERSON], про яке йдеться в поширеній інформації. Також зауважила, що [PERSON]. на початку свої статті чітко зазначив, що «викладене нижче - є особистою думкою його колишнього соратника, а будь-які неприємні для [PERSON] епітети варто розцінювати винятково як оціночні судженні». Представник Громадської організації «Українська правда» зазначила, що її довіритель не є засобом масової інформації, відповідно до закону та посилалась на рішення Європейського Суду з прав людини у справі [PERSON] від 08 липня 2986 року. Заперечила також щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, тому що критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження, критичні рецензії творів не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Оскільки позивачем не надано жодних відомостей/фактів, які є неправдивими і такими, що порочать його особу та були поширені відповідачем, а також позивачем не було надано жодних належних доказів про те, що ця інформація є відомостями, які містять фактичні дані, представник відповідача Громадської організації «Українська правда» заперечила проти позову та просила суд повністю відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаюсь на вищевикладені обґрунтування своїх заперечень. Відповідач [PERSON]. в судове засідання не з'явився. Оскільки відповідач [PERSON]. був повідомлений про місце, день та час судового засідання належним чином в порядку ч. 9 ст. 74 ЦПК України, про причини своєї неявки суд не повідомив, суд визнав за можливе проводити розгляд справи у відсутності відповідача [PERSON] Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити повністю з наступних підстав. Під час розгляду справи в судовому засіданні встановлено, що в інтернет-виданні «Українська правда» 17 січня 2007 року було розміщено статтю [PERSON], для УП під назвою «[INFO]», в які також міститься наступна інформація: [INFO] Представники сторін цей факт не заперечили. У ст. 200 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про інформацію» визначено, що інформацією є документовані або публічно оголошені відомості (певні факти, дані про кого-, що-небудь) про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищу, а порядок використання інформації та захисту права на неї встановлюється законом. Згідно ст. 26 Закону України «Про інформацію», джерелами інформації є передбачені або встановлені законом носії інформації: документи та інші носії інформації, які являють собою матеріальні об'єкти, що зберігають інформацію, а також повідомлення засобів масової інформації, публічні виступи. Частинами 1 і 2 статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, кожен має право вільно збирати зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу і дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У рішенні Європейського Суду з прав Людини у Справі [PERSON] (12/1984/84/131), Страсбург, 08 липня 1986 року, зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 Конвенції, свобода вираження стосується не лише тієї "інформації" чи тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких "демократичне суспільство" неможливе. Ці принципи мають особливе значення, коли йдеться про пресу. Хоча преса не повинна переступати меж, встановлених для "захисту репутації інших осіб", на ній лежить обов'язок повідомляти інформацію та ідеї на політичні теми так само, як і в інших сферах, які становлять громадський інтерес. І не лише засоби масової інформації мають завдання повідомляти таку інформацію та ідеї, а й громадськість має право отримувати їх. Крім того, свобода преси дає громадськості одну з найкращих можливостей дізнатися про ідеї та позиції політичних лідерів і сформувати свій погляд на них. У більш загальному плані свобода політичних дискусій лежить в самій основі концепції демократичного суспільства, якою пройнята вся Конвенція. Відповідно, межі допустимої критики є ширшими, коли вона стосується власне політика, а не приватної особи. На відміну від останньої, перший неминуче і свідомо відкривається для прискіпливого аналізу кожного свого слова і вчинку як з боку журналістів, так і громадського загалу і, як наслідок, повинен виявляти до цього більше терпимості. На думку Європейського Суду з прав Людини, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Відповідно до частин 1 і 2 статті 47-1 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи та наклепу, є висловлюваннями, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості і ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Дослідивши поширену інформацію в системному зв'язку з текстом статті під назвою «[INFO]», суд приходить до висновку, що інформація, спростування якої вимагає позивач, є результатом аналізу історичних подій, які відбувались в Україні і в яких безпосередньо приймав участь [PERSON]., з точки зору сприймання ним цих подій і викладена в статті під назвою «[INFO]» з застосуванням таких мовних засобів, які свідчать про те що розповсюджена інформація є оціночними судженнями, а тому, суд приходить до висновку, що ця інформація не носить негативний характер і не принижує честь та гідність позивача. Також, суд бере до уваги те, що відповідач [PERSON]. у своїй статті посилався на факти, які на сьогоднішній день неодноразово оприлюднювалися та на початку свої статті чітко зазначив, що «викладене нижче - є особистою думкою його колишнього соратника, а будь-які неприємні для [PERSON] епітети варто розцінювати винятково як оціночні судженні». Відповідно до вимог ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. За таких підстав, коли позивач не надав суду жодних належних доказів про те, що поширена про нього інформація є відомостями, які містять фактичні дані та є неправдивою, суд приходить до висновку, що розповсюджена інформація не є такою, що порочить честь і гідність позивача. Оскільки, відповідно до абзацу 4 пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року (із змінами та доповненнями), критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження, критичні рецензії творів не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд також відмовляє позивачу в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними і необґрунтованими та задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed