Jurisdiction: civil
Date: 2008-01-14 00:00:00

В вересні 2007 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з [PERSON] заробітну плату за червень-липень 2007 р., компенсацію за не використану відпустку, середній заробіток за час затримки по час фактичного розрахунку та моральну шкоду в сумі 1000 грн. Рішенням Семенівського районного суду від 26 жовтня 2007 року позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість по зарплаті та компенсацію за невикористану відпустку в суму 1015 грн. 65 коп., середній заробіток за весь час затримки по день постановлення рішення в сумі 1234 грн. 24 коп., моральну шкоду в сумі 200 грн., та судові витрати по справі. В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду є незаконним, прийнятим без врахування всіх доказів по справі. Посилається на те, що з його боку були вжиті всі заходи для своєчасного розрахунку при звільненні з позивачкою. Вважає посилання суду на ст.ст.116, 117 КЗпП України безпідставним. Вказує, що судом не взято до уваги акт відмови [PERSON] від підпису, складений в день звільнення її з роботи. Апелянт також не погоджується зі стягнутою моральною шкодою, оскільки вважає, що з його боку не було зроблено ніяких протиправних дій відносно позивачки. Крім того вказує на безпідставне застосування судом ст.235 КЗпП України. Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Як вбачається із матеріалів справи, .[PERSON] продавця тютюнових виробів (а.с.4). 02.08.2007 р. позивачка була звільнена з роботи за власним бажанням. Згідно наявних в матеріалах справи копій відомостей, заробітна плата за червень та липень 2007 р. [PERSON] виплачена не була (а.с.34-37), що є порушенням вимог ст.115 КЗпП України, якою передбачено, що заробітна плата виплачується праціникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не первищує 16-ти календарних днів. Тому апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність стягнення з відповідача нараховану заробітну плату за червень та липень 2007 р. Проте, при звільненні [PERSON] не отримала нараховані їй до виплати суми. Як вбачається із матеріалів справи, позивачка відмовилась отримати зазначені кошти та відмовилась поставити свій підпис у розрахунку нарахованих сум, про що були складені відповідні акти про відмову від підпису (а.с.22, 23). Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що вини [PERSON] у невиплаті належних звільненому працівникові сум нема, а тому нема підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки [PERSON] сама відмовилась отримати належній їй кошти, що також крім актів підтверджується поясненнями бухгалтера [PERSON] в засіданні апеляційного суду. Також апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, оскільки заробітна плата не була виплачена не з вини роботодавця [PERSON], а тому права позивачки порушені не були. Щодо доводу апелянта на застосування судом ст.235 КЗпП України то воно є обгрунтованим, оскільки позивачка не ставила питання про поновлення на роботі та зміни формулювання причин звільнення, а тому посилання суду на дану статтю слід виключити з резолютивної частини рішення суду. За таких обставин рішення суду підлягає частковому скасуванню, як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального права.

Outcome: partial