Jurisdiction: civil
Date: 2008-04-03 00:00:00

В апеляційній скарзі відповідач ВАТ „Райффайзен Банк Аваль” просить скасувати вказане рішення і ухвалити нове рішення про відмову в позові, мотивуючи неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права. В січні 2008 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON]та ВАТ „Райффайзен Банк Аваль” про визнання недійсним договору поруки від 22 березня 2007 року № 16-31/56/03, укладеного між [PERSON]та ВАТ „Райффайзен Банк Аваль” на виконання договірних зобов”язань за кредитним договором між [PERSON] та ВАТ „Райффайзен Банк Аваль” від 22 березня 2007 року, з таких підстав. Позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON]є подружжям. Відповідно до ст.ст. 7, 61, 63, 65 СК України вони мають рівні права і обов”язки в сімейних відносинах, щодо спільного майна подружжя, один з подружжя має право розпоряджатися спільним сумісним майном за взаємною згодою другого з подружжя. Дружина [PERSON], уклавши з ВАТ „Райффайзен Банк Аваль” договір поруки, діяла без його згоди, про наявність цього договору він дізнався випадково. Вказаний договір не відноситься до дрібного побутового договору, оскільки договір, за яким дружина взяла обов”язок по забезпеченню кредиту [PERSON]в сумі 15 000 грн., таким не може бути визнаний. Вимога про письмову згоду другого з подружжя на укладення такого договору передбачена ч.3 ст. 65 СК України і п.5.1.3 самого договору поруки. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 65 СК України він має право звернутися до суду з визнанням цього договору недійсним, тому що згоди на укладення договору поруки не давав. Тому відповідно до ст. 215 ЦК України просить визнати договір поруки недійсним. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 8 лютого 2008 року позов задоволено. Визнано недійсним договір поруки № 16-31/56/03 від 22 березня 2007 року, укладений між ВАТ „Райффайзен Банк Аваль” та [PERSON], стягнуто з них солідарно на користь [PERSON] 8 грн. 50 коп. судових витрат та 7 грн. 50 коп. витрат по інформаційно-технічному забезпеченню розгляду справи. Рішення суду обґрунтовано наступним. За договором поруки від 22 березня 2007 року відповідачка [PERSON]взяла на себе відповідальність за боргове зобов”язання [PERSON]перед ВАТ „Райффайзен Банк Аваль”, яке випливає з кредитного договору між ними від 22 березня 2007 року. В разі невиконання ним цього договору відповідачка взяла на себе зобов”язання повернути кредит в сумі 15000 грн., сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку. При укладенні цього договору передбачалося, що остання діє зі згоди свого чоловіка, відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України. Однак в судовому засіданні встановлено, що позивач про укладення цього договору нічого не знав, згоди на його укладення не давав, тому його звернення до суду за захистом своїх прав є правомірним. Виходячи з суми кредиту - 15 000 грн., розміру заробітної плати позивача та відповідачки, договір поруки виходить за рамки дрібного побутового договору. Доводи відповідача ВАТ „Райффайзен Банк Аваль”, що СК України не передбачає згоду другого з подружжя при укладенні договору поруки, що така вимога не міститься і в ЦК України, суд не взяв до уваги, тому що при виконанні умов договору поруки це впливає на майнові права та інтереси позивача і, на думку суду, його згода на укладення такого договору поруки є необхідною. Крім того, зазначена обставина знайшла своє підтвердження в п.1.5.3 договору поруки, яким передбачено роз”яснення поручителю зміст ст.ст. 3, 21, 65, 74 СК України. Поручитель свідчить про згоду другого з подружжя на укладення договору поруки і на підтвердження цього чоловік поручителя надає банку письмову згоду. В судовому засіданні не добуто доказів про те, що така згода позивачем надавалася. В поясненнях відповідачки [PERSON]/л.с. 15/ зазначено, що їй не роз”яснювали працівники банку необхідність отримати від чоловіка письмову згоду на укладення договору поруки. Посилання відповідача ВАТ „Райффайзен Банк Аваль” на те, що сам поручитель засвідчує наявність такої згоди і підписує цей факт / л.с. 19 кредитної справи/, не може бути визнано згодою другого з подружжя, тому що вона має бути його власним волевиявленням. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. На думку суду, такою підставою є ч. 2 ст. 65 СК України, тобто укладення договору без згоди другого з подружжя. З огляду на викладене, суд вважає, що договір поруки між ВАТ „Райффайзен Банк Аваль” та [PERSON] від 22 березня 2007 року слід визнати недійсним. В апеляційній скарзі відповідач ВАТ „Райффайзен Банк Аваль” просить вказане рішення суду скасувати і постановити нове рішення про відмову в позові з таких підстав. Висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи і чинному законодавству. Так, надання письмової згоди чоловіка поручителя не є вимогою договору поруки, а згідно з п.1.5 договору це лише гарантія з боку поручителя про підтвердження такої згоди. Договір поруки між [PERSON] та ВАТ „Райффайзен Банк Аваль” не належить до договорів, які передбачені ст. 65 СК України і потребують письмової згоди другого з подружжя. Статтею 215 ЦК України передбачені вичерпні підстави для визнання правочинів недійсними. При укладенні договору поруки були додержані всі вимоги закону, зокрема щодо правочину, яким забезпечується виконання зобов”язань. Договір поруки укладений між сторонами в простій письмовій формі, він не суперечить ЦК України. [PERSON]при його укладенні мала повний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним, відповідало внутрішній волі. Письмова згода другого з подружжя стосується договорів, щодо яких законом встановлено нотаріальне посвідчення і державна реєстрація. Посилання суду як на підставу визнання договору недійсним на ч. 2 ст. 65 СК України є незаконним, оскільки цим договором не вирішується питання щодо спільного сумісного майна подружжя. Договір поруки забезпечує виконання кредитного договору між [PERSON] та ВАТ „Райффайзен Банк Аваль”, а не регулює відносини щодо розпорядження спільною сумісною власністю подружжя. Також судом не був з”ясований майновий стан поручителя на предмет наявності у неї особистої приватної власності. Вказані обставини свідчать про невідповідність рішення суду встановленим обставинам справи і про неправильне застосування норм матеріального права, тому відповідач просить скасувати це рішення і ухвалити нове про відмову в позові. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що вона підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до роз”яснення Пленуму Верховного Суду України в п.2 постанови № 3 від 28 квітня 1978 року „Про судову практику в справах про визнання угод недійсними” угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлена вимога про визнання недійсним договору поруки з підстав, передбачених ст. 215 ЦК України, яка пов”язує недійсність правочину з недодержанням в момент його вчинення вимог ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України, тобто правочин не повинен суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка його вчиняє повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення повинно бути вільним і відповідати внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Судом першої інстанції не встановлені обставини, передбачені вказаною нормою закону, для визнання правочину недійсним. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 208 ЦК України договір поруки укладається в простій письмовій формі. Оспорюваний [PERSON] правочин укладено в такій формі, тому підстави визнавати його таким, що не відповідає закону по формі, відсутні / л.с.32-33, 34-41/. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов”язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов”язання боржником. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена закономё але одна з сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним. Ці підстави передбачені ст.ст. 220-233 ЦК України, але жодна з них не встановлена судом першої інстанції. Таким чином, посилання суду першої інстанції при визнанні договору поруки недійсним на норми ЦК України, зокрема ст. 215 ЦК України, є необгрунтованим. Посилання на норми Сімейного кодексу України як на підставу задоволення позову [PERSON] є помилковим. Відповідно до ст. 65 СК України згода другого з подружжя необхідна при розпорядженні майном, що є спільною сумісною власністю подружжя. Вказаний договір поруки не є договором щодо розпорядження спільним сумісним майном подружжя [PERSON]. На час його укладення відповідачка [PERSON]не розпорядилася таким майном подружжя. Висновок суду про порушення при укладенні договору поруки вимог ст. 65 СК України не відповідає фактичним обставинам справи. Відносно договору поруки не встановлена законом нотаріальна форма посвідчення та державна реєстрація, які вимагають письмової згоди другого з подружжя при посвідченні таких договорів. Тому при укладенні договору поруки не були порушені як вимоги ст. 65 СК України, так і п.1.5.3 самого договору, на що послався суд в рішенні. Отже, судом першої інстанції не встановлено при укладенні договору поруки між [PERSON]та ВАТ „Райффайзен Банк Аваль” від 22 березня 2007 року обставин, які є підставами для визнання його недійсним. Встановлені обставини справи свідчать про невідповідність висновків суду першої інстанції цим обставинам, про неправильне застосування норм матеріального права. Вказані обставини відповідно до п. п.3, 4 ст. 309 ЦПК України є безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову в позові. Тому апеляційна скарга відповідача ВАТ „Райффайзен Банк Аваль” підлягає задоволенню. На його користь з позивача підлягають стягненню понесені витрати: судовий збір в сумі 4 грн. 25 коп. і витрати по інформаційно-технічному забезпеченню розгляду справи в сумі 7 грн. 50 коп., а всього - 11 грн. 75 коп.

Outcome: approved