Jurisdiction: civil
Date: 2008-02-20 00:00:00

31.01.2008 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання ордеру недійсним, виселення з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення і стягнення заборгованості за квартирну плату та отримані комунальні послуги в розмірі 337 гривень 05 коп. В обгрунтування позову позивач вказує, що гуртожиток [ADDRESS] переданий зі сфери управління Міністерства внутрішніх справ України на баланс Запорізького юридичного інституту МВС України спільним наказом Міністерства промислової політики та Міністерства внутрішніх справ України від 11.11.2003 року і знаходиться у віданні ЗЮІ ДДУВС по теперішній час. 02.01.2004 року між Запорізьким юридичним інститутом МВС України та ЗДП «Радіоприлад» був укладений договір соціального партнерства щодо подальшого проживання у гуртожитку працівників та пенсіонерів ЗДП «Радіоприлад». На виконання наказу № 333 від 11.09.2007 року щодо розміщення курсантів керівництво інституту прийняло рішення про виселення мешканців гуртожитку, які не підпадають під дію договору соціального партнерства, після чого у жовтні 2007 року під час перегляду списків мешканців гуртожитку був з'ясований факт незаконного проживання в ньому [PERSON]. За час перебування гуртожитку в управлінні ЗДП «Радіоприлад» керівництвом цього підприємства з порушенням норм Житлового кодексу України про надання жилої площі у гуртожитку було надано ліжко-місце [PERSON], яка ніколи не працювала на підприємстві. Договір найму між [PERSON] та ЗЮІ ДДУВС не укладався. В судовому засіданні представник позивача Павлова І.Д. відмовилася від позовних вимог в частині стягнення заборгованості за квартирну плату та отримані комунальні послуги в розмірі 337 гривень 05 коп. у зв'язку з погашенням відповідачкою заборгованості, позов в частині визнання ордеру недійсним і виселення з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення підтримала, просила поновити пропущений з поважних причин строк позовної давності, а позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала та пояснила в судовому засіданні, що койко-місце у гуртожитку [ADDRESS] було надано їй, коли вона працювала в школі № 83 на підставі договору школи з ЗДП «Радіоприлад». Вона була зареєстрована та проживала у вищезазначеному гуртожитку більше 10 років. Після звільнення за власним бажанням зі школи вона деякий час працювала на приватному підприємстві. Через два місяці після звільнення зі школи № 83 вона влаштувалася на роботу в Державний ощадний банк України, на підставі клопотання якого їй було надано дозвіл на подальше проживання в гуртожитку. Вивчивши матеріали справи, вислухавши сторін, суд вважає, що заява позивача про поновлення пропущеного строку позовної давності та позовні вимоги про визнання ордеру недійсним і виселення з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення підлягають задоволенню, а відмова позивача від позову в частині стягнення заборгованості за квартирну плату та отримані комунальні послуги в розмірі 337 гривень 05 коп. має бути прийнята з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до спільного наказу Міністерства промислової політики України та Міністерства внутрішніх справ України № 465/1332 від 11.11.2003 року «Про передачу будівлі гуртожитку у м.Запоріжжі на баланс МВС України» гуртожиток [ADDRESS] був переданий зі сфери управління Міністерства промислової політики України з балансу Запорізького державного підприємства «Радіоприлад» до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України на баланс Запорізького юридичного інституту МВС України. Згідно довідки начальника відділу фінансових ресурсів та економіки ЗЮІ ДДУВС № 1/651 від 03.03.2007 року вищезазначений гуртожиток обліковується на балансі інституту. Гуртожиток був прийнятий в експлуатацію рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради народних депутатів від 30.12.1977 року. За договором соціального партнерства від 02.01.2004 року між Запорізьким юридичним інститутом МВС України та ЗДП «Радіоприлад» інститут гарантував проживання в гуртожитку не менше 10 років працівників та пенсіонерів ЗДП «Радіоприлад», які на час прийому-передачі гуртожитку проживали в ньому на законних підставах. В переліку працівників та пенсіонерів ЗДП «Радіоприлад» до договору соціального партнерства [PERSON] не значиться. Згідно копії трудової книжки [PERSON] вона ніколи не працювала на ЗДП «Радіоприлад». З 1996 року по 31.08.1998 року вона працювала у ЗОШ № 83, звідки була звільнена за власним бажанням без поважної причини. З листопада 1998 року по теперішній час [PERSON] працює Державному ощадному банку України. Згідно клопотання адміністрації ЗОШ № 83 від 20.11.1996 року за № 375 було дозволено надати койко-місце в гуртожитку [PERSON] та 03.03.1997 року виданий ордер № 004-97 на право поселення у гуртожиток [ADDRESS] як працівнику ЗОШ № 83. На підставі клопотання ВАТ «Державний ощадний банк України» № 13-34 від 02.07.2001 року був наданий дозвіл на подальше проживання [PERSON] в гуртожитку державного підприємства «Радіоприлад». [PERSON] з 04.03.1997 року зареєстрована у вищезазначеному гуртожитку, що підтверджується копією паспорта [PERSON], довідкою, виданою завідуючою гуртожитком 12.10.2007 року. Відповідно до статті 128 Житлового кодексу України «жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації … та відповідного профспілкового комітету». Згідно статті 129 Житлового кодексу України «на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надану жилу площу». Відповідно до статті 59 Житлового кодексу України «ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку … у випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень». За статтею 132 Житлового кодексу України «інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку у зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин …». Враховуючи, що [PERSON] як працівник ЗОШ № 83 вселилася в жиле приміщення у гуртожитку ЗДП «Радіоприлад» згідно ордеру, доказів на підтвердження законності видання якого (відповідне спільне рішення адміністрації підприємства та профкому) вона до суду не надала, а також те, що, вселившись в жиле приміщення у гуртожитку, [PERSON] звільнилася з ЗОШ № 83 за власним бажанням без поважних причин, після чого через деякий час влаштувалася на роботу до ВАТ «Державний ощадний банк України», за клопотанням якого на порушення норм Житлового кодексу України без прийняття спільного рішення адміністрації підприємства та профкому їй було дозволено проживати в гуртожитку, суд вважає за необхідне визнати недійсним ордер № 004-97 від 03.03.1997 року, а [PERSON] виселити з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення як таку, що звільнилася з роботи, у зв'язку з якою їй було надано жиле приміщення у гуртожитку, за власним бажанням без поважних причин. Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України «загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки». Згідно частини 5 статті 267 Цивільного кодексу України «якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту». Відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України № 333 від 11.09.2007 року «Про розміщення курсантів вищих навчальних закладів» керівникам вищих навчальних закладів МВС України було наказано забезпечити обов'язкове стовідсоткове розміщення і проживання курсантів протягом першого курсу навчання в гуртожитках підпорядкованих навчальних закладів, а також вирішити питання щодо поселення курсантів інших курсів. На виконання цього наказу позивачем були здійснені дії, в ході яких була встановлена неправомірність проживання відповідача у гуртожитку, у зв'язку з чим суд вважає можливим поновити позивачу пропущений строк позовної давності. Оскільки згідно статті 174 Цивільного процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову протягом усього часу судового розгляду, та враховуючи, що відмова представника позивача Павлової І.Д. від позову в частині стягнення заборгованості за квартирну плату та отримані комунальні послуги в розмірі 337 гривень 05 коп. у зв'язку з її погашенням не суперечить інтересам позивача, суд вважає можливим прийняти відмову позивача від позову в цій частині. У зв'язку з відмовою позивача від позову в частині стягнення заборгованості за квартирну плату та отримані комунальні послуги в розмірі 337 гривень 05 коп. та відповідно до частини 1 статті 89 Цивільного процесуального кодексу України понесені позивачем судові витрати відповідачем не відшкодовуються. На підставі викладеного і

Outcome: approved