Jurisdiction: civil
Date: 2008-01-31 00:00:00

До Тростянецького районного суду в інтересах та за дорученням [PERSON] звернувся [PERSON] з позовом до ліквідатора майна Виробничо-торгівельного колективного підприємства [INFO] [PERSON], Державної виконавчої служби Тростянецького районного управління юстиції в особі [PERSON] про визнання незаконною бездіяльність посадових осіб, стягнення моральної шкоди, компенсації, про зобов'язання виконання рішення суду, визнання незаконним нерозгляд звернення, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Тростянецького районного суду від 10.04.2001 р. з ВТКП [INFO] на користь [PERSON] було стягнено заборгованість по заробітній платі у розмірі 2226,97 грн., та 24.04.2001 р. виконавчий лист був надісланий на виконання до Тростянецького районного відділу ДВС. Позивач вказує, що державним виконавцем не було проведено жодної дії, направленої для виконання рішення суду. 24.05.01 р. виконавчий лист було надіслано до ліквідатора ВТКП [INFO] [PERSON], однак ніяких відомостей про виконання рішення суду так і не надійшло. Позивач зазначає, що 30.01.02 р. звертався з письмовою заявою до ліквідатора з проханням пояснити причини невиконання рішення суду, однак до цього часу відповідь не надійшла, через що [PERSON] зазнав моральної шкоди н у розмірі 2000 грн. Позивач вважає, що посадовими особами було вчинено незаконну бездіяльність у відношенні до виконання судового рішення. Крім того, у зв'язку з бездіяльністю [PERSON] його довірителю завдано моральної шкоди, яку він оцінює у розмірі 2000 грн., а ліквідатором ВТКП [INFO] [PERSON] було завдано моральної шкоди у розмірі 3000 грн. Також позивач просить стягнути з відповідачів компенсацію за втрату частини присудженої суми через несвоєчасне виконання рішення суду, інфляцію. Рішенням Тростянецького районного суду від 30.03.2004 року позовні вимоги були задоволені частково, зобов'язано ліквідатора [PERSON] прийняти термінові заходи до виконання рішення Тростянецького райсуду від 10.04.2001 року про стягнення на користь позивача заборгованості із виплати зарплати, в задоволенні інших позовних вимог відмовлено. 26 травня 2004 року ухвалою судді судової палати з цивільних справ апеляційного суду Сумської області справу повернено до Тростянецького районного суду для усунення недоліків, а саме через залишення місцевим судом поза увагою вимог позивача щодо визнання незаконним нерозгляду звернення до ліквідатора від 30.01.2002 року, стягнення моральної шкоди, стягнення компенсації за втрату частини присудженої суми через несвоєчасне виконання рішення суду та інфляції, та не вирішення питання про судові витрати. 18 червня 2004 року Тростянецький районний суд на виконання ухвали апеляційного суду прийняв додаткове рішення в частині невирішених позовних вимог щодо ненадання ліквідатором відповіді на звернення, стягнення із зв'язку із цим моральної шкоди, компенсації через втрату присудженої суми та інфляції, відшкодування судових витрат, та вирішив стягнути із ліквідатора 8,50 грн. судових витрат, а в решті позовних вимог відмовлено за недоведеністю. 13 вересня 2004 року колегією суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Сумської області рішення Тростянецького районного суду від 30.03.2004 року в частині відмови [PERSON] в задоволенні позовних вимог про визнання незаконною бездіяльність державного виконавця скасоване та в цій частині позовні вимоги залишено без розгляду у зв'язку із пропуском строку, передбаченого ст. 248-22 ЦПК України, а в іншій частині рішення суду залишено без зміни. Додаткове рішення від 18.06.2004 року скасоване та надіслане до суду на новий розгляд. Під час нового розгляду позовних вимог [PERSON], які не були вирішені, 28 вересня 2007 року за ухвалою суду провадження у справі закрито на підставі п.7 ч.1 ст. 205 ЦПК України, так як встановлено, що ВТКП “Тростянецький ДОК “ ліквідовано. 20.12.2007 року вказану ухвалу Тростянецького райсуду про закриття провадження у справі скасовано з надісланням справи до суду на новий розгляд в іншому складі суду. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, не вирішені судом, та пояснив, що рішенням Тростянецького районного суду від 10.04.01 р. з ВТКП [INFO] на користь його сина [PERSON] було стягнено заборгованість по заробітній платі. 24.04.01 р. виконавчий лист був пред'явлений до виконання, однак до цього часу не виконаний. Він звертався з письмовим проханням до ліквідатора ВТКП [INFO] [PERSON] надати йому відповідь про причини невиконання рішення, та відповідь йому надана не була. Через вказане була спричинена моральна шкода, яку оцінено позивачем у розмірі 2000 грн. Крім того, представник позивача просив стягнути із відповідачів компенсації за втрату частини присудженої суми через несвоєчасне виконання рішення суду та інфляцію, як уточнив розмір компенсації на час винесення додаткового рішення складає 25081,66 грн., яка розрахована виходячи із середньоденного заробітку позивача за весь час затримки виплати зарплати, відповідно до ст. 117 КЗпП України. Крім того, просив стягнути судові витрати, які полягають у сплачених коштах за державне мито, ксерокопії документів, долучених до справи та надісланих до різних державних органів, вартість ксероксного паперу, поїздки до судів, вартість рекомендованої кореспонденції, надісланої до різних державних органів та апеляційних судів, складання апеляційних та касаційної скарг, витрати по укладенню довіреностей у держнотконторі. Представник Тростянецького ДВС [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON], вказуючи, що вини виконавчої служби у несвоєчасній виплаті зарплати і невиконанні рішення суду в частині стягнення зарплати, середнього заробітку і моральної шкоди немає. Відповідач [PERSON] проти задоволення позовних вимог [PERSON] повністю заперечував, показавши, що Тростянецьким судом було встановлено відсутність у його діях порушень Закону України “Про виконавче провадження”, що підтверджено і ухвалою апеляційного суду Сумської області, та касаційною інстанцією, позовні вимоги необґрунтовані, суперечать вимогам законодавства. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, який був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, надіслав до суду заяву, у якій просив закінчити розгляд справи у його відсутності, проти задоволення позову заперечував. Дійсно, як було встановлено судом, представник позивача [PERSON] своєю заявою звернувся до ліквідатора ВТКП [INFO], у якій зазначено, що не виплачено заборгованість його довірителю [PERSON] по зарплаті у розмірі 2226 грн. 97 коп., хоча отримано виконавчий лист від Тростянецької ДВС, автор звернення просив дати відповідь. Заява датована 30.01.2002 року, яку отримав заступник ліквідатора того ж дня [PERSON] (а.с.7 т.1). Як вбачається із матеріалів справи письмова відповідь на вказане звернення ні позивачеві ні його довіреній особі не надана. Вказане є порушенням вимог Закону України “Про звернення громадян”, а саме, відповідно ст. 15 цього закону передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки. Вказаним Законом - статтею 20 перередбачений термін розгляду і вирішення звернень громадян - не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів. В цій частині позовні вимоги [PERSON] щодо визнання незаконним нерозгляд звернення громадянина до ліквідатора, суд вважає обґрунтованими. Однак відшкодування моральної шкоди за ненадання відповіді не підлягає. Так, позивач не надав суду доказів у підтвердження заподіяння такої шкоди, не навів розрахунок, із якого він виходив, визначаючи такий розмір у 2000 грн., суд не встановив, у чому полягають моральні страждання [PERSON] внаслідок ненадання письмової відповіді. Крім того, як показав представник позивача, одразу, під час подання заяви [PERSON], заступнику ліквідатора ВТКП [INFO] він отримав усну відповідь на своє звернення, що підтверджується письмовими поясненнями [PERSON] (а.с.40-42 т.1). За таких обставин, суд вважає, що розмір заявлених вимог щодо відшкодування моральної шкоди є необґрунтованим, а визнання судом порушення прав позивача щодо своєчасного отримання письмової відповіді на його звернення є достатньою справедливою сатисфакцією. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення компенсації за втрату частини присудженої суми через несвоєчасне виконання рішення суду з огляду на наступне. Як встановлено в судовому засіданні 10.04.2001 року Тростянецьким районним судом було прийняте рішення у справі [NUMBER] за позовом [PERSON] до ВТКП [INFO] про стягнення заборгованості по заробітній платі і компенсації, яким позовні вимоги задоволені та вирішено стягнути на користь позивача 1349,63 грн. заборгованості по виплаті заробітної плати, 6,12 грн. компенсації втрати частини заробітної плати внаслідок порушення термінів її виплати, 871 грн. 92 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку, а всього 2226,97 грн. (а.с.16 т.1). Отже, позивачеві присуджено компенсацію, передбачену ст. 117 КЗпП України за рішенням суду. Крім того, судом встановлено, що позивачеві під час процедури банкрутства ВТКП [INFO] виплачено заборгованості по зарплаті 1483,34 грн., та залишок боргу становить 743,63 грн., який на даний час не погашений, та юридична особа Колективне підприємство Виробничо-торгове колективне підприємство [INFO] припинила свою діяльність 03.10.2006 р. у зв'язку із визнанням її банкрутом. (а.с.122-126 т.2). В даному випадку суд вважає, що не підлягає застосуванню норма ст. 117 КЗпП України щодо заявлених вимог про відшкодування компенсації за втрату частини присудженої суми через несвоєчасне виконання рішення суду та інфляції. Також суд вважає, що оскільки позовні вимоги [PERSON] щодо визнання незаконною бездіяльність ДВС та ліквідатора [PERSON] відхилені, відмовлено у стягненні моральної шкоди через її недоведеність, суд не знаходить інших підстав для задоволення вказаних позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд вважає, що із відповідача необхідно стягнути на користь позивача судовий збір, в порядку, передбаченому ст. 88 ЦПК України, Декретом Кабінету Міністрів України “Про державне мито” у зв'язку із задоволеними позовними вимогами немайнового характеру та на користь держави витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Також суд вважає, що необхідно стягнути із [PERSON] частину витрат представника позивача за проїзд до апеляційного суду (а.с. 210, 211, 234) у розмірі 7,76 грн., відповідно до ст. 85 ЦПК України, та з урахуванням вимог ст. 88 ЦПК України, пропорційно задоволеним позовним вимогам (30%). У відшкодуванні інших витрат, пов'язаних із розглядом справи: за ксерокопії документів, придбання паперу, надіслання рекомендованих листів, витрати за складання апеляційної, касаційної скарги, оплата за вчинення нотаріальних дій, відмовити, так як такі витрати не передбачені главою 8 ЦПК України.

Outcome: partial