Jurisdiction: civil
Date: 2008-01-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON]про відшкодування збитків. Вказав, що 01.01.2007 року між сторонами був укладений договір, предметом якого є надання відповідачем послуг із продажу товарів народного споживання у кіоску належному позивачеві. 19.05.2007 року проведеною інвентаризацією підзвітних [PERSON]. матеріальних цінностей було виявлено нестачу товару на суму 2068,86 грн. Збитки у добровільному порядку відповідач не погасила. Просить суд стягнути з [PERSON]. завдані збитки у розмірі 4137,72 грн., виходячи з того, що Постановою КМУ від 21.01.1996 року № 116 “Про порядок визначення збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування ) матеріальних цінностей” та договору про повну матеріальну відповідальність від 22.06.2004 року, сума нестачі винними особами відшкодовується у подвійному розмірі. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги уточнив. Просить суд стягнути з відповідача завдані збитки у розмірі 4137,72 грн. та судові витрати, що складаються зі сплачених при зверненні до суду судового збору у розмірі 51 грн., оплати витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи - 30 грн., витрат на опублікування оголошення про виклик відповідача до суду - 70 грн. Відповідач у судове засідання не з”явилася, про день, час та місце слухання справи повідомлена належним чином в порядку ст. 74 ч. 9 ЦПК України, про причину неявки суду не повідомила. Суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача за наявними матеріалами справи та ухвалив розглядати справу заочно, проти чого у судовому засіданні представник позивача не заперечував. Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.01.2007 року між сторонами було укладено договір про надання послуг, за умовами якого відповідач прийняла на себе зобов”язання надавати послуги із продажу товарів народного споживання у кіоску належному позивачеві. Відповідно до п. 2.1 Договору, обов”язком виконавця є зберігання матеріальних цінностей. У судовому засіданні з”ясовано, що 19.05.2007 року контрольною перевіркою інвентаризації цінностей у ввіреному [PERSON]. кіоску виявлено нестачу товару. Згідно до п. 2.10, п. 2.12 Договору - виконавець не являється штатним працівником замовника. Договір не є трудовим і на нього, відповідно, не поширюється дія норм чинного в Україні трудового законодавства. Крім того, п. 4.1, п. 4.2 Договору визначено, що відповідальність виконавця наступає за неналежне виконання своїх обов”язків, що передбачені Договором, в межах визначених чинним законодавством України, зокрема, цивільним. Положення Постанови КМУ від 21.01.1996 року № 116 “Про порядок визначення збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування ) матеріальних цінностей” підлягають застосуванню при визначенні розміру шкоди заподіяної підприємству, установі, організації відповідно до ст. 135-3 КЗпП України, тобто за умови існування між сторонами трудових відносин. Виходячи з того, що правовідносини сторін не регулюються вищезазначеною Постановою, вимоги позивача про стягнення з [PERSON]. завданих збитків у подвійному розмірі не є обґрунтованими. Згідно акту складеного по результатам проведеної інвентаризації від 19.05.2007 року нестача матеріальних цінностей складає 2068,86 грн. Завдану товариству шкоду відповідач у добровільному порядку не повернула. Відповідно до ст. 906 ч. 1 ЦК України, збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі. Аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що [PERSON]., перебуваючи у договірних відносинах з позивачем по наданню послуг, взявши на себе зобов”язання за збереження ввірених їй матеріальних цінностей, внаслідок неналежного виконання своїх обов”язків, завдала позивачу шкоду у розмірі 2068,86 грн., яка виявилася у нестачі матеріальних цінностей. При цьому нанесену шкоду добровільно не відшкодувала, а тому суд вважає, що зазначена сума підлягає стягненню з відповідача у примусовому порядку. На підставі ст. 88 ч. 1 ЦПК України з відповідача на користь ПП “[PERSON]” підлягають стягненню сплачені при подачі позову судові витрати, а саме 51 грн. - сплачений судовий збір, 30 грн. - витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Вимоги позивача з приводу стягнення з відповідача витрат на опублікування оголошення про виклик до суду не підлягають задоволенню, оскільки зазначений вид витрат не входить до переліку витрат пов”язаних з розглядом судової справи, а тому законом не передбачено порядок їхнього відшкодування. На підставі викладеного та

Outcome: partial