Jurisdiction: civil
Date: 2008-01-17 00:00:00

22.11.2007 року позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення 3 448,64 грн. за договором позики, що був укладений між ними в жовтні 2006 року. В обґрунтування позовних вимог зазначали, що відповідачці [PERSON] вони надали позику в вищевказаній сумі для придбання останньою житлового будинку на строк до 20.11.2007 року. Невиконання відповідачкою взятого на себе зобов'язання за договором позики в визначений сторонами строк стало підставою для звернення позивачів з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивачі пояснили, що, фактично гроші відповідачці вони не передавали, а суми, зазначені в розписці, що була надана ними на підтвердження своїх вимог, становили заборгованість по заробітній платі, яка не була сплачена їм [INFO], як працівникам даного товариства. Оскільки, за домовленістю з його ліквідатором дана заборгованість була списана в рахунок сплати [PERSON] за договором купівлі -продажу вартості належного [INFO] житлового будинку, посилаючись на вимоги ч.1 ст. 1046, ч.2 ст. 1049 ЦК України, просили стягнути з відповідачки на їх користь суму боргу в повному обсязі. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, зазначаючи, що гроші в борг у позивачів вона не брала. Також додала, що договір купівлі - продажу житлового будинку між нею та [INFO] так і не був укладений. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши та оцінивши матеріали справи, відповідно до ст.11 ЦПК України, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно розписки, що долучена до матеріалів справи, позивачі [PERSON] та [PERSON]надали в борг відповідачці [PERSON] грошові кошти: перша - 1959,52 грн., другий - 1489,12 грн. строком до 20.11.2007 року. Дану розписку позивачі за своєю правовою суттю визначали як доказ укладення між ними та відповідачкою договору позики, і з цих підстав ними заявлені позовні вимоги щодо стягнення з останньої суми позики, тому суд, діє в межах заявлених ними вимог та на підставі доказів, поданих сторонами. Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 2 Виходячи з положень даної статті, договір позики належить до групи реальних договорів, тому, набуває чинності лише з моменту передачі позикодавцем предмету позики позичальнику. Між тим, як встановлено в судовому засіданні, фактичної передачі позивачами [PERSON], [PERSON]відповідачці [PERSON] обумовлених у розписці коштів не відбулося. Вказана обставина визнана сторонами та додатково знайшла своє підтвердження відповідно до показань свідків, тому, згідно вимог ч.1 ст. 61 ЦПК України, приймається судом як факт, що не підлягає доказуванню. Враховуючи правову природу договору позики, останній, за даних обставин, не породжує юридичних наслідків. Тобто, для виникнення даного договору потребувалося здійснити дві дії в сукупності: досягнути угоди і передати гроші. Вчинення тільки однієї з дій правового значення не має. Отже, передача грошей є не тільки виконанням договору, але і його укладенням. При цьому, обов'язок виникає лише на стороні позичальника -повернути позикодавцеві отриману суму грошей, а на стороні позикодавця -отримати виконане боржником за зобов'язанням. Тому, сама по собі угода про позику, навіть при належному її оформленні, ще не створює прав та обов'язків у сторін, оскільки, тільки після передачі предмету позики в позичальника виникає обов'язок щодо повернення останнього в порядку та строки, обумовлені договором. Таким чином, беручи до уваги вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON]про стягнення з відповідачки [PERSON] суми позики необгрунтовані та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed