Jurisdiction: civil
Date: 2008-04-03 00:00:00

21 січня 2008 року, позивач звернулася до суду з позовом до Лозівської товарної біржі про визнання договору купівлі-продажу дійсним, посилаючись на те, 09 серпня 2000 року між чоловіком позивача [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу № 1-503 від 09.08.2000 року був зареєстрований в Лозівській товарній біржі на підставі Біржового контракту № 503 від 08 серпня 2000 року та договорів - порук від імені [PERSON] та [PERSON]з брокерами на здійснення біржової угоди. Будинок був куплений на спільні кошти позивача та [PERSON], для спільного проживання, вони повністю сплатили його вартість, перейшли проживати в ньому, користуються та розпоряджаються ним. Чоловік позивача [PERSON] помер [INFO] року. При зверненні в нотаріальну контору з питань прийняття спадщини, позивачу стало відомо, що договір, укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсний, оскільки згідно з ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу житлового будинку укладається в письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. На підставі викладеного позивач прохає суд визнати договір купівлі-продажу № 1-503 від 09.08.2000 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] про продаж житлового будинку [ADDRESS] - дійсним. У судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги та пояснила, що дійсно її чоловіком [PERSON] за договором - купівлі-продажу, через Лозівську товарну біржу, було придбано у [PERSON] житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Однак, нотаріально [PERSON], його не зміг посвідчити, хоча й домовився з [PERSON] про день і час його реєстрації, однак остання не з»явилася, оскільки, виїхала на місце проживання до Германії. Позивач вказала, що підставою для звернення до суду з даним позовом стало те, що після смерті свого чоловіка [PERSON], вона не може оформити спадок на даний житловий будинок. Відповідачем Лозівською товарною біржею, явку свого представника у судові засідання, не забезпечено, причини неявки суду не повідомлено; про час слухання справи повідомлялися своєчасно та належним чином у порядку, передбаченому відповідно до діючого цивільно-процесуального законодавства - поштою, однак, зворотні поштові повідомлення повертаються на адресу суду як такі, що не отримані відповідачем у зв»язку з тим, що вказаної організації за зазначеною адресою немає. Відповідач, Лозівська товарна біржа, повідомлялася про час та місце розгляду справи через засіб масової інформації, а саме через газету «Слобідський край», що відповідає вимогам «Переліку друкованих засобів масової інформації місцевої сфери розповсюдження, в яких у 2007 році розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких не відоме», затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів від 29 грудня 2006 року №678-р «Про друковані засоби масової інформації загальної та місцевої сфери розповсюдження, в яких у 2007 році розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме». На підставі ч.9 ст. 74 ЦПК України, а саме: відповідач місце проживання (перебування) або місцезнаходження якого позивачеві не відоме, викликається до суду через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Виходячи з вище викладеного, відповідача було викликано в судове засідання через засоби масової інформації, про що свідчить наявне в матеріалах справи оголошення в газеті «Слобідський Край» [NUMBER] від [INFO] року. Заперечень на позовну заяву, відповідачем не подано. Третя особа [PERSON], у судове зсідання не з»явилася, про день, час та місце слухання справи судом повідомлялася своєчасно та належним чином. Згідно до положення ч.2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідачів, повідомленого належним чином, або причину буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Виходячи з викладеного, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У судовому засіданні встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується ксерокопією її паспорту (а.с.№4-8), особовим рахунком (а.с.№16), довідкою виданою КП “ДЕЗ” від 11.07.2007 року (а.с. №17). З огляду на ксерокопію договору купівлі-продажу від 09 серпня 2000 року (а.с.№10), вбачається, що дійсно, між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу № 1-503 від 09.08.2000 року (а.с.№10), був зареєстрований в Лозівській товарній біржі на підставі Біржового контракту № 503 від 08 серпня 2000 року та договорів - порук від імені [PERSON] та [PERSON]з брокерами на здійснення біржової угоди. У своєму позові (а.с.№3) та у своїх поясненнях у судовому засіданні 04 квітня 2008 року, позивач вказала, що даний житловий будинок було придбано її чоловіком - [PERSON], для сім»ї, оскільки, вони у 2001 році зареєстрували між собою шлюб і жили в цьому будинку. Про те, [INFO] року, її чоловік помер, а за життя, так і не встиг, нотаріально посвідчити вищевказаний договір купівлі продажу будинку. І коли позивач звернулася до нотаріальної контори для оформлення спадщини після свого чоловіка, то їй відмовили, у зв»язку з тим, що договір не було нотаріально посвідчено. На підтвердження викладеного, позивач подала до суду ксерокопію свідоцтва про одруження між нею та [PERSON], з якого вбачається, що дійсно 10 листопада 2001 року, відділом РАГС Лозівського міського управління юстиції, зареєстровано між ними шлюб, про що вчинено актовий запис №366. Із ксерокопії свідоцтва про смерть виданого 25.07.2007 року Лобненським відділом ЗАГС Головного Управління ЗАГС Московської області (а.с.№12)., вбачається, що [PERSON], чоловік позивача, помер [INFO] року. Судом було встановлено, що Договір купівлі продажу (а.с.№10) було укладено у 09 серпня 2000 року, тобто на час дії Цивільного Кодексу Української РСР1963 року, тоді як, на момент звернення позивачем з даним позовом до суду, в дію вступив Цивільний Кодекс України 2004 року, тому, відповідно до п.4 ч.1 ст.214 ЦПК України, судом вирішувалося питання відносно того, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Так, відповідно до частини 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року встановлено, що до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов»язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Отже, з урахуванням викладеного, застосуванню підлягають норми ЦК України 2004 року. Так, відповідно до ч.4 ст. 203ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 657 договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч.1 ст. 209ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Згідно ч.1 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Згідно ст.219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Суд може визнати такий правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідав справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню правочину перешкоджала обставина, яка не залежала від її волі. Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. У судовому засіданні було встановлено, що сторони домовилися відносно всіх суттєвих умов по даному договору, шляхом його підписання. Однак нотаріально не було його посвідчено у зв»язку з тим, що продавець - [PERSON], виїхала на місце проживання до Німеччини. Саме дана обставина і була перешкодою для чоловіка позивача по справі [PERSON], на проведення нотаріальної реєстрації договору купівлі продажу. Виходячи з викладеного, суд знаходить, що даний договір купівлі-продажу, слід визнати дійсним. Згідно до п.6 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Статтею 79 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат пов'язаних з розглядом справи. Частиною 5 Розділу 11 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Процесуального Кодексу України встановлено, що до набрання чинності законом, який регулює прядок сплати і розміри судового збору, судовий збір при зверненні до суду сплачується у порядку і розмірах, встановлених законодавством для державного мита. З огляду на матеріали справи, судом було встановлено, що при зверненні до суду з даною заявою, заявником було сплачено судові витрати, а саме: витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи на суму в 30 грн. 00 коп. (а.с.№2) та судовий збір на суму в 151 грн. 47 коп. (а.с.№1) та за оголошення про виклик відповідача у судове засідання через засіб масової інформації (а.с.№59, 60) на суму в 165 гривень 60 коп. Відносно викладеного, у судовому засіданні позивачем подано заяву з проханням, не стягувати з відповідача понесені нею судові витрати (а.с.№61). Положенням ч. 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог, і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Outcome: approved