Jurisdiction: civil
Date: 2008-01-24 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до ДП „Завод „Електроважмаш” про стягнення на її користь недоплаченої їй заробітної плати за період з 1 січня 2001 року до 30 квітня 2002 року з урахуванням індексу інфляції у загальній сумі 1385 грн. посилаючись на те, що вона працює у 237 відділі підприємства контролером 5-го розряду і її заробітна плата на місяць становить 150 грн. Позивачці стало відомо, що відповідно до колективного договору її заробітна плата повинна з 1 січня 2001 року становити у середньому 235 грн. 33 коп. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 4 липня 2003 року позов було залишено без розгляду в зв'язку з пропуском позивачкою строку на звернення до суду. Ухвалою судової колегії Судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області від 3 вересня 2003 року ухвала суду першої інстанції була скасована і справу направлено до місцевого суду на новий розгляд в іншому складі суду. Розпорядженням голови Орджонікідзевського районного суду м. Харкова справу передано на розгляд судді Клименка А.М. В попередньому судовому засіданні позивачка доповнила і збільшила свої позовні вимоги і просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за період з січня 2002 року по 30 квітня 2002 року в сумі 1385 грн. з застосуванням індексу інфляції, який з січня 2002 року до листопада 2007 року становить 169,8%, а всього 2351 грн. 73 коп. також позивачка просила стягнути з відповідача 15 грн. 16 коп. згідно акту виконаних робіт головного управління статистики України в Харківській області та її витрати на банківські послуги в розмірі 3 грн. В зв'язку з психологічним тиском на неї з боку керівництва вона вимушена була звільнитися з підприємства на якому проробила 24 роки, що завдало їй моральну шкоду в розмірі 2000 грн. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить його підпис в явочному аркуші (а.с. 156), причину неявки суду не повідомив, заперечень проти позову суду не надав, заяви про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухав позивачку, вивчивши матеріали справи, оцінив надані позивачем докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивачка працювала у відділі № 237 ДП „Завод „Електроважмаш” контролером 5-го розряду і її заробітна плата на місяць у період з 1 січня 2001 року до 30 квітня 2002 року становила 150 грн., що підтверджується списком працівників відділу № 237 ДП „Завод „Електроважмаш” на перетарифікацію у відповідності з наказом № 14-А від 1 лютого 2000 року (а.с. 18). В грудні 2003 року [PERSON] звільнилася з підприємства за п. 1 ст. 36 КЗпП України за власним бажанням. Відповідно до додатку до колективного договору ДП „Завод „Електроважмаш” за 2000 рік (Таблиця 1.2) заробітна плата позивачки, як робітника основного та допоміжного виробництва 5-го розряду повинна з 1 січня 2001 року становити у середньому 235 грн. 33 коп.(а.с. 69). Відповідно до ч. 2 ст. 13 КЗпП України у колективному договорі встановлюються взаємні зобов'язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально - економічних відносин, зокрема нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та інше). За таких обставин слід дійти висновку, що в порушення умов колективного договору відповідач не нараховував і не сплачував позивачці заробітну плату у розмірі, передбаченому колективним договором між уповноваженим власником органом та первинною профспілковою організацією підприємства, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки різниця між фактично сплаченою їй за виконану роботу заробітною платою і тим розміром заробітної плати, який повинен був виплачуватися позивачці відповідно до колективного договору на 2000 рік. Виходячи з фактично відпрацьованого позивачкою на підприємстві часу ця різниця становить у 2001 році в: січні - 59 грн. 94 коп., лютому - 66 грн. 21 коп., березні - 76 грн. 63 коп., квітні - 70 грн. 63 коп., травні - 114 грн. 15 коп., червні - 57 грн. 42 коп., липні - 92 грн. 12 коп., серпні - 92 грн. 12 коп., вересні - 82 грн. 05 коп., жовтні - 101 грн. 32 коп., листопаді - 80 грн. 90 коп., грудні - 86 грн. 48 коп.; в 2002 році становить в: січні - 89 грн. 90 коп., лютому - 78 грн. 40 коп., березні - 80 грн., квітні - 98 грн., а всього за період з 1 січня 2001 року до 30 квітня 2002 року розмір заборгованості підприємства становить 1385 грн. (а.с. 3). Наведений позивачкою і прийнятий судом в якості обґрунтованого розрахунок заборгованості підприємства матеріалами справи не спростовується. Відповідно до довідки Головного управління статистики Харківської області № б/н від 14 листопада 2007 року індекс споживчих цін (індекс інфляції) по Україні за період, який пройшов з часу виникнення заборгованості по заробітній платі до листопада 2007 року становить 169,8% (а.с. 149). Приймаючи до уваги, що під час звільнення позивачки з підприємства в грудні 2003 року заборгованість по заробітній платі їй виплачена не була, та з урахуванням зміни індексу споживчих цін (індексу інфляції) по Україні за час, який пройшов з часу виникнення у відповідача перед позивачкою заборгованості по заробітній платі до теперішнього часу, з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки заробітна плата в розмірі 1385 х 1,698 = 2351 грн. 73 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. В частині позовних вимог про відшкодування заподіяної позивачці моральної шкоди внаслідок психологічного тиску на неї з боку керівництва ДП „Завод „Електроважмаш”, з за якого вона була змушена в грудні 2003 року звільнитися і потім тривалий час не мала можливості працевлаштуватися, позов задоволенню не підлягає, оскільки ніяких доказів, які б об'єктивно свідчили про будь - який психологічний тиск на позивачку з боку адміністрації відповідача, вона суду не надала. Як вбачається з матеріалів справи позивачка звільнилася з підприємства за власним бажанням, а не з вини адміністрації, і ніяких доказів вини підприємства в подальших складнощах позивачки з працевлаштуванням та негараздах в побуті в матеріалах справи не має. В частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки понесених нею витрат в розмірі 18 грн. 16 коп. на отримання довідки з Головного управління статистики Харківської області про індекс споживчих цін (індекс інфляції) по Україні та банківських витрат, позов також задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до положень ст. 79 ЦПК України такі витрати не відносяться до судових витрат і відповідно до ст. 88 ЦПК України відшкодуванню не підлягають. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 51 грн. та витрати на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30 грн. на користь ДСА України в Харківській області. Відповідно до ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215, 224 - 226 ЦПК України, ст. ст. 13, 115, 116 КЗпП України, ст. 1167 ЦК України, суд -

Outcome: partial