Jurisdiction: civil
Date: 2008-02-06 00:00:00

Позивачка є дружиною та єдиною спадкоємицею [PERSON], який помер [INFO]. Смерть [PERSON] зареєстрована Іванівською селищною радою Антрацитівського району Луганської області 19 вересня 2001 року, актовий запис № 140. ЇЇ з чоловіком на підставі договору купівлі-продажу належав житловий будинок, якій вони 6 травня 1980 року придбали, загальною площею 59,2 кв.м, житловою площею -37,5 кв.м з надвірними будівлями та господарськими спорудами: літня кухня Б, погріб Пг, сарай В, огорожа І-3, вбиральня у, розташований на земельній ділянці площею 1200 кв.м у [ADDRESS]. Договір купівлі - продажу вказаного будинку, засвідчений на двох секретарем Іванівської селищної Ради народних депутатів Антрацитівського району Ворошиловградської області 6 травня 1980 року по реєстру за № 224. У 1987 році на вказаній земельній ділянці позивачка з чоловіком без належного дозволу збудували господарські споруди: сарай Г, сарай Д, тамбур б. [PERSON] після смерті чоловіка єдина постійно мешкала у цьому будинку, тобто фактично прийняла спадщину. Інших спадкоємців окрім її немає. Той факт, що вона фактично прийняла спадщину, на її думку, дає її підстави вважати себе власницею цього житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Але коли у грудні 2007 року позивачка звернулася до Антрацитівської нотаріальної контори з метою оформлення права власності на вказане нерухоме майно як єдиною спадкоємицею за законом, її відмовили у цьому в зв'язку з тим, що вона пропустила строк для прийняття спадщини та не визнане право власності на самочинно збудовані господарські будівлі: сарай Г, сарай Д, тамбур б. Тепер відповідно до комісійного акту про прийняття експлуатацію закінчених будівництвом господарських споруд індивідуального забудовника від 18 грудня 2007 року всі самовільно зведені будівлі: сарай Г, сарай Д, тамбур б прийняті в експлуатацію, оскільки відповідають діючим державним санітарним, протипожежним і будівельним нормам. Акт комісії затверджений рішенням виконкому Іванівської селищної ради за № 263 від 18 грудня 2008 року. Про існування вказаного положення діючого законодавства позивачка не знала, вважала що достатньо просто фактично прийняти спадщину, це і спонукало її звернутися в суд з даним позовом, у якому вона просить визнати за нею право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на житловий будинок загальною площею 59,2 кв.м, житловою площею -37,5 кв.м з надвірними будівлями та господарськими спорудами: літня кухня Б, погріб Пг, сарай В, огорожа І-3, вбиральня у, сарай Г, сарай Д, тамбур б, розташований на земельній ділянці площею 1200 кв.м по [ADDRESS]. У судовому засіданні [PERSON] позов підтримала, просить його задовольнити, та суду надала пояснення, які повністю співпадають з доводами, які викладені у позовної заяві. Відповідач - територіальна громада Іванівської селищної ради не заперечує проти задоволення позову, просить розглянути справу без їх представника. На підставі ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом досліджені всі докази, надані сторонами. Клопотань про витребування та дослідження по справі інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі доказів, наданих сторонами і досліджених в судовому засіданні. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що дійсно, [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, що був зареєстрований 20 липня 1968року Верхореченською сільською радою Бахчисарайського району Кримської області актовий запис № 15 (а.с.4). Їм на праві приватної власності належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS], договір купівлі - продажу вказаного будинку, засвідчений на двох секретарем Іванівської селищної Ради народних депутатів Антрацитівського району Ворошиловградської області 6 травня 1980 року по реєстру за № 224. У (а.с. 12-13). У 1987 році на вказаній земельній ділянці позивачка з чоловіком без належного дозволу збудували господарські споруди: сарай Г, сарай Д, тамбур б. Відповідно до комісійного акту про прийняття експлуатацію закінчених будівництвом господарських споруд індивідуального забудовника від 18 грудня 2007 року всі самовільно зведені будівлі: сарай Г, сарай Д, тамбур б прийняті в експлуатацію, оскільки відповідають діючим державним санітарним, протипожежним і будівельним нормам (а.с.110. Акт комісії затверджений рішенням виконкому Іванівської селищної ради за № 263 від 18 грудня 2008 року(а.с.7). [PERSON] помер [INFO], його смерть зареєстрована Іванівською селищною радою Антрацитівського району Луганської області 19 вересня 2001 року, актовий запис № 140 ( а.с. 5). Позивачка є спадкоємицею за законом після смерті свого чоловіка, оскільки згідно статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, подружжя та батьки, тому [PERSON] набуває права власності в порядку спадкування за законом на об'єкт нерухомого майна - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS], який є предметом даного спору. Як свідчить ч. 1 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом, а я фактично прийняла спадщину. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України «На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших особ». Як вбачається із ст. 392 ЦК України: „Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.”. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Таким чином суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] можуть бути задоволенні, оскільки їхня законність і обґрунтованість повністю підтверджується сукупністю добутих у суді доказів. На підставі викладеного,

Outcome: approved