Jurisdiction: civil
Date: 2008-01-09 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про повернення коштів та стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що між ним та відповідачем 13 січня 2006 року було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу „ГАЗ-24”, 1980 року випуску, об'єм двигуна V-2400, шасі [NUMBER], реєстраційний [NUMBER], зареєстрованого МРЕВ-3 м. Києва 25 вересня 2002 року, який фактично не відбувся, тобто [PERSON] не став власником транспортного засобу, за який заплатив відповідачу обумовлену договором суму - 7500 гривень, тому договір слід вважати неукладеним, а з відповідача необхідно стягнути кошти, одержані відповідачем без достатніх правових підстав в сумі 7500 гривень, проценти в сумі 337,50 гривень та судові витрати в сумі 125 гривень. Кім того, позивачу було заподіяно моральну шкоду, яка виразилась у введенні його в оману відповідачем щодо подальшої долі проданого йому майна та можливих претензій на нього з боку інших осіб, внаслідок чого позивач зазнав моральних страждань, що полягають у порушенні звичного для нього укладу життя, вимагаючи додаткових зусиль для його організації, порушують звичні для нього стосунки і життєві зв'язки, знижують його життєву активність, примушуючи звертатись у різні інстанції для захисту своїх порушених прав. Моральну шкоду [PERSON] оцінює в розмірі 1500 гривень. Згідно ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно ст.1167 ЦК України відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням характеру заподіяних фізичних та моральних страждань, інших негативних наслідків. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив суд його задоволити: стягнути з відповідача на його користь заподіяну матеріальну шкоду в сумі 7837,50 гривень, моральну шкоду в сумі 1500 гривень, а також судові витрати в сумі 125 гривень, а всього 9462,50 гривні. Відповідач позовні вимоги не визнав, пояснивши, що за довіреністю від 6 жовтня 2005 року [PERSON] було передано йому автомобіль ГАЗ-24 [NUMBER] для керування із правом розпоряджатися та правом продажу. Згідно довіреності від 13 січня 2006 року даний автомобіль було передано [PERSON] та [PERSON] для самостійного розпорядження (продажу) автомобіля. Угода купівлі-продажу між ним та позивачем не укладалась. Третя особа на стороні відповідача [PERSON] систематично не з'являється в судові за сідання, причини неявки суду не повідомляє. Про час, день та місце розгляду справи повідомлялась судом у встановленому порядку, в тому числі, неодноразово, і телеграмами з повідомленням про вручення, але безрезультатно, повідомлення про згоду на участь у справі від [PERSON] до суду не надходило, тому у відповідності до ч.3 ст.36 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу без її участі. Вислухавши пояснення позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] своєю довіреністю, посвідченою 6 жовтня 2005 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], уповноважила [PERSON], відповідача по справі, управляти і розпоряджатися (продати) належним їй на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ [NUMBER], виданого МРЕВ-3 м. Києва 25 вересня 2002 року, автомобілем марки ГАЗ 24, 1980 року випуску, двигун №-, шасі (кузов) [NUMBER], реєстраційний [NUMBER], з правом передоручення та виїзду за кордон терміном на три роки, тобто до 6 жовтня 2008 року. [PERSON], в свою чергу, довіреністю від 13 січня 2006 року, посвідченою приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області [PERSON], уповноважив [PERSON] та [PERSON] розпоряджатися (продати) належним [PERSON], вище вказаним автомобілем, з правом виїзду за межі України, яка дійсна до 6 жовтня 2008 року, за що [PERSON] сплатив відповідачу вартість вказаного транспортного засобу в сумі 7500 гривень, а відповідач передав позивачеві автомобіль. Таким чином, між сторонами фактично відбувся договір купівлі-продажу автомобіля, умови якого виконали обидві сторони: [PERSON](продавець) передав автомобіль [PERSON], а [PERSON](покупець) передав [PERSON] 7500 грн., обумовлену плату за автомобіль. Разом з тим, у відповідності до ст.658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником (що маємо в даному випадку), покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення (продаж та перереєстрація автомобіля, закінчення строку довіреності без її відміни, тощо). Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, що регулюються Главою 83 ЦК України - Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави. Зокрема у відповідності до ст.1212 ЦК України - Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте (що маємо в даному випадку), згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Із довіреності, даної [PERSON] [PERSON], вбачається, що вона уповноважує останнього управляти і розпоряджатися (продати) належним їй автомобілем ГАЗ-24, для чого йому надано право керувати автомобілем … та виконати інші юридично значимі дії, пов'язані з цією довіреністю, але ця довіреність не надає права розпорядження коштами, отриманими від продажу автомобіля. В судовому засіданні [PERSON] підтвердив факт отримання від [PERSON] 7500 грн. і пояснив, що кошти були використані ним для особистих потреб, ніхто до нього претензій не пред'являв і про відміну довіреності йому стало відомо через 1 рік 6 місяців від [PERSON] 28 лютого 2006 року [PERSON] звернулась з заявою до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] з проханням відмінити її довіреність від 6 жовтня 2005 року за реєстром № 5611 на ім'я [PERSON] і довіреність була відмінена. В червні 2007 року автомобіль був затриманий працівниками Уманського РВ УМВС в Черкаській області, а 14 липня 2007 року був повернутий власнику, за документами, [PERSON] [PERSON] не став власником транспортного засобу, за який заплатив відповідачу обумовлену суму коштів - 7500 гривень, тому з відповідача необхідно стягнути кошти, одержані ним за автомобіль, оскільки підстава, по якій вони були отримані, згодом відпала внаслідок поведінки інших осіб - [PERSON], в результаті якої настала подія - відміна довіреності. Суд вважає, що вимоги ст.ст. 536,1214 ЦК України в даному випадку не можуть бути застосовані, оскільки відповідач [PERSON] дійсно користувався коштами, але і позивач користувався автомобілем, тому вимога позивача щодо стягнення з [PERSON] процентів в сумі 337,50 грн. не підлягає задоволенню, оскільки вона є безпідставною. Крім того, як стверджує позивач, йому було заподіяно моральну шкоду, яку він оцінив в 1500 гривень, але заподіяння моральної шкоди та її розмір документально не підтверджені. Суд вважає, що в діях відповідача відсутня винна поведінка, яка могла б заподіяти моральну шкоду. Вини його у тому, що згодом відпала підстава отримання ним коштів не має, це сталось внаслідок події, яка наступила в результаті поведінки інших осіб, зокрема [PERSON] Тому позов в частині стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню.

Outcome: approved