Jurisdiction: civil
Date: 2008-02-19 00:00:00

В березні 2007 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS], посилаючись на те, що [PERSON] на протязі тривалого часу більш ніж 20 років проживала в с.Лугове Менського району Чернігівської області, де їй на праві власності належить будинок [ADDRESS], вела господарство та працювала в місцевому сільгосппідприємстві. Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 28 листопада 2007 року в задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить вищевказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду не грунтується на вимогах житлового законодавства. Відповідно до ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його родини за ними зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців, а оскільки відповідачка не проживала за спірною адресою більше ніж шість місяців, то вона втратила право користування житловим приміщенням. Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з постановленням нового рішення, з таких підстав. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка неодноразово в кінці 2006 р. - на початку 2007 р. з”являлась у спірній квартирі, збиралась проживати у цій квартирі, позивачка не заперечувала проти її відвідування і проживання. Проте, з таким висновком апеляційний суд погодитись не може, виходячи з наступного. Згідно ст. 71 ЖК України та п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України” від 12.04.1985 р. № 2 (з подальшими змінами та доповненнями) у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. По справі встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] була виділена [PERSON], її батькам та [PERSON] в 1975 р . З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] в 1981 р. виїхала проживати [ADDRESS], що підтверджується довідкою виконкому Ленінівської сільської ради від 21.03.2007 р. № 340 (а.с.9). Також факт непроживання [PERSON] в спірній квартирі підтверджується постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 21.03.2007 р. ЧМВ УМВС України в Чернігівській області (а.с.7). Як вбачається з матеріалів справи, за весь час мешкання в с. Лугове [PERSON] з позовом про вселення у спірне жиле приміщення або усунення перешкод в праві користування даним приміщенням не зверталась. Епізодичну появу громадянина в жилому приміщенні не можна вважати проживанням або поверненням у жиле приміщення. Виходячи з наведеного та враховуючи те, що [PERSON] не надано суду доказів того, що вона не проживала в спірній квартирі з поважних причин, апеляційний суд знаходить, що відповідачка [PERSON] не проживала у спірній квартирі понад встановлений ст.. 71 ЖК України строк, протягом якого зберігається право користування жилим приміщенням за тимчасово відсутнім громадянином, у зв'язку з чим відповідно до ст.. 309 ЦПК України, рішення суду першої інстанції як таке, що не відповідає обставинам справи та вимогам закону, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову [PERSON] і визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS].

Outcome: approved