Jurisdiction: civil
Date: 2008-01-31 00:00:00

У квітні 2007 року [PERSON] звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] про стягнення пені за прострочення сплати аліментів. В обґрунтування позовних вимог вона посилалася на те, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 28 серпня 2004 року по 14 березня 2006 року, від якого мають малолітню дитину [PERSON], [INFO] року народження. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2006 року з відповідача були стягненні аліменти на її утримання в розмірі &frac14; частини та на утримання дитини в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку відповідача. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2006 року, розмір аліментів на утримання дитини був зменшений. Вона зазначає, що станом на 1 липня 2006 року у відповідача існувала заборгованість в розмірі 4 474 грн. 07 коп., а станом на 1 січня 2007 року в розмірі 10 588 грн. 12 коп. Оскільки заборгованість по сплаті аліментів виникла з вини відповідача, який маючи постійну роботу, отримуючи заробітну плату, тобто маючи можливість виплачувати аліменти, ухилявся від їх сплати, постійно змінював місце роботи, позивач вважає, що він повинен сплатити пеню за несвоєчасну сплату аліментів починаючи з 14 липня 2006 року в розмірі 22 198 грн. 84 коп. 5 жовтня 2007 року позивач доповнила та уточнила позовні вимоги та просила стягнути з [PERSON] на свою користь суму боргу по сплаті аліментів станом на 1 травня 2007 року в розмірі 10366 грн. 99 коп. та суму пені за прострочення сплати аліментів в сумі 32754 грн. 95 коп., а всього 43121 грн. 04 коп., судові витрати по справі. На підставі довідок про доходи відповідача, вона самостійно зробила розрахунок заборгованості за аліментами на дитину та дружину у розмірі 1/2 частини від заробітку відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представники [PERSON], [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили задовольнити на підставі обставин, викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, вважав їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки заборгованість виникла не з вини відповідача [PERSON] В судовому засіданні представники третіх осіб - державний виконавець Бабушкінського відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції [PERSON], державний виконавець Самарського відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції [PERSON] вважали позовні вимоги обгрунтованими та підлягаючими задоволенню. Суд, вислухавши пояснення сторін, представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2006 року з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на її утримання в розмірі 1/4 від усіх видів заробітку щомісячно та на утримання дитини [PERSON] в розмірі 1/3 від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини (а.с. 4). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2006 року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2006 року змінено: стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини, в решті рішення залишено без змін (а.с. 5). 1 серпня 2006 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська видав позивачу виконавчий лист № 492 про стягнення с [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] в розмірі 1/4 частини та на утримання дитини [PERSON] в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (а.с. 21), на підставі якого постановою державного виконавця Державної виконавчої служби у Самарському районі м. Дніпропетровська було відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню вищезазначеного виконавчого листа. Із матеріалів справи, а саме із службового листа директора ДФ АБ „Факторіал-банку” від 13 листопада 2006 року вбачається, що лише 20 вересня 2006 року виконавчий документ був отриманий ДФ АБ «Факторіал-банк», де на той час [PERSON] вже не працював ( а.с.22 ). Із постанови державного виконавця Державної виконавчої служби у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська від 9 листопада 2006 року вбачається, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа було закінчено, оскільки відповідач 22 серпня 2006 року звільнений з ДФ АБ” Факторіал-Банк” (а.с. 23). Постановою державного виконавця Державної виконавчої служби у Самарському районі м. Дніпропетровська від 20 листопада 2006 року відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 492, виданого 1 серпня 2006 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] в розмірі &frac14; частини та на утримання дитини [PERSON] в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку відповідача ( а.с. 24). В січні 2007 року ДФ АТ «Індекс-Банк» на підставі виконавчого документу стягнуло з відповідача аліменти за період з 4 вересня 2006 року по 1 лютого 2007 року в розмірі 1188 грн. 96 коп. ( а.с. 27 ). 22 лютого 2007 року [PERSON] подав заяву до Державної виконавчої служби у Самарському районі м. Дніпропетровська про стягнення аліментів з його заробітної плати, яку він отримує на новому місці роботи, а саме в ЗАТ «АКБ «Сигмабанк» ( а.с. 28 ). Постановою державного виконавця Державної виконавчої служби у Самарському районі м. Дніпропетровська від 5 березня 2007 року, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа було закінчено, оскільки відповідач працює у АКБ „Сигма банк”. Для подальшого виконання виконавчий лист 28 березня 2007 року був направлений до Державної виконавчої служби у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська (а.с. 29). Лише 26 квітня 2007 року ЗАТ АКБ „Сигмабанк” отримав запит та розпорядження державного виконавця Державної виконавчої служби у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська, які були повернуті банком, у зв”язку з відсутністю виконавчого листа (а.с. а.с. 31-33). Згідно поштового повідомлення від 2 червня 2006 року та чеку від 1 червня 2006 року, відповідач перерахував, а позивач отримав грошові кошти в розмірі 250 грн. в рахунок сплати аліментів (а.с. а.с. 34). Крім того відповідач у серпні 2006 року та вересні 2006 року направляв на адресу позивача посилки, які поверталася з повідомленням та відміткою позивача про відмову від отримання посилок (а.с. 35). Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів”, відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Суд вважає, що у позивача не виникло право на стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів, оскільки заборгованість за аліментами за період з 1 березня 2006 року по 1 травня 2007 року виникла за обставин незалежних від відповідача. Відповідно до довідки розрахунку заборгованості за аліментами Бабушкінського відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 11 вересня 2007 року, борг відповідача за аліментами складає 9 773 грн. 97 коп. ( а.с. 86). Згідно поштового повідомлення та чеку від 14 листопада 2007 року, відповідач перерахував, а позивач отримала грошові кошти в розмірі 1906 грн. в рахунок сплати аліментів (а.с. а.с. 112). Відповідно до чеку та поштового повідомлення від 1 грудня 2007 року відповідачем було сплачено 2 815 грн. (а.с. 121), а згідно поштового повідомлення від 26 січня 2008 року та чеку від 24 січня 2008 року, відповідач сплатив позивачу решту заборгованості у розмірі 5004 грн. (а.с. 134), а всього (з урахуванням раніше сплачених грошових коштів в розмірі 250 грн.) - 9975 грн. Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що заборгованість за аліментами виникла не з вини відповідача, оскільки він не змінював свого місця проживання, у розшуку не знаходився, працював та отримував заробітну плату, сповіщав про зміну свого місця роботи. За порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження», штрафи на відповідача не накладалися (а.с. 36,37). Судом роз”яснювались позивачу та його представнику положення ст.ст. 10,11,57-60 ЦПК України та наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. Позивач та її представник не надали суду жодного доказу про те, що заборгованість за аліментами виникла з вини відповідача, а передбачена ст. 196 Сімейного кодексу України, на яку позивач посилається, відповідальність платника аліментів за прострочення сплати аліментів у виді неустойки ( пені ) настає лише за наявності вини платника. Суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за аліментами та пені за прострочення їх сплати не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню, оскільки заборгованість за аліментами в сумі 9975 грн. повністю погашена, а право на стягнення пені у позивача не виникло.

Outcome: dismissed