Jurisdiction: civil
Date: 2008-02-05 00:00:00

Позивач звернувся до суд з даним позовом указуючи, що він знаходився з відповідачем у трудових відносинах. 30.04.2007 року він звільнився з займаної посади на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. На протязі березня 2006-квітня 2007 року на підприємстві виник простой з вини підприємства. В наступному позовні вимоги уточнив, та остаточно просив стягнути з відповідача на його корить заборгованість по виплаті коштів за час простою лише за липень 2006 року, січень, лютий 2007 року та відшкодувати моральну шкоду. Представник відповідача позов не визнав, та пояснив, що в вказаний час простою на підприємстві не було, позивач не виходив на роботу, фактично в ці дні його невихід на роботу вважався прогулом, у зв'язку з чим простой за вказаний час вони не повинні сплачувати. Судом установлені такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. З 02.07.2006 року позивач за переведенням з ВАТ «Електромаш» був прийнятий до ТОВ «Авто-Елетромаш» майстром спеціального технологічного обладнання. 30.04.2007 року позивач звільнився з займаної посади на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Вказані обставини сторонами не заперечувались, та підтверджуються записами трудової книжки позивача. Згідно з табелем обліку робочого часу позивач не працював 2 робочих дня у липні 2006 року (а саме: 07,14 числа), 15 робочих днів в січні 2007 року (а саме: 02,03,04,05,09,15,16,17,18,19,22,23,24,25,26 числа), 6 робочих днів у лютому 2007 року (21,22,23,26,27,28). З цього табелю робочого часу також вбачається, що у вказані дні також не виходили на роботу: [PERSON]., [PERSON].,[PERSON], [PERSON], [PERSON], та інш. Як пояснили свідки [PERSON]., [PERSON]., в вказані дні адміністрацією заводу було дано усне розпорядження про невихід у зв'язку з відсутністю роботи, та відсутністю коштів на оплату праці. Відповідно до ст. 34 КЗпП України простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. За таких обставин, суд вважає, що в ці дні на підприємстві відповідача мав місце простій роботи не по вині працівника, у зв'язку з не наданням адміністрацією підприємства роботи працівникам. Доводи представника відповідача про те, що в ці дні у позивача мали місце прогули, суд вважає недостовірними, так як в вказані дні більшість працівників цеху в якому працював позивач, не з'явились на роботу, за вказівкою керівництва цеху, що невихід на роботу вказаних осіб був з відома адміністрації заводу. В колективному договорі ТОВ «Авто-Електромаш» не встановлений розмір оплати у разі простою підприємства. Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що відповідно до ч.1 ст. 113 КЗпП України підлягають оплаті час простою не з вини працівника з розміру оплати часу простою, виходячи з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу), що складає 586 грн. 21 коп. Разом з тим, позивач не представив доказів, як це вимагає ст. 237-1 КЗпП України, того, що простій в ці дні, та не виплата заробітку в ці дні, враховуючи їх незначний розмір, спричинили втрату його нормальних життєвих зв'язків і вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, у зв'язку із чим у позові про відшкодування моральної шкоди позивачу слідує відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial