Jurisdiction: commercial
Date: 2008-04-16 00:00:00

Між Акціонерним промислово-інвестиційним банком, м.Київ в особі філії “Відділення промінвестбанку в м. Вишгороді Київської області”, м. Вишгород та Товариством з обмеженою відповідальністю “Іліон”, м. Вишгород 03.08.200р. був укладений кредитний договір №94/2006, відповідно до якого ТОВ “Іліон” було оформлено кредит на виробничі цілі в сумі 100 000 грн. (фактично було отримано 94 423,05 грн.) терміном погашення 02.08.2007р. Відповідно до кредитного договору кошти видавались частинами, згідно розпоряджень та платіжних доручень, що є у матеріалах справи. В забезпечення повернення кредиту було укладено договір застави №30/2006 від 03.08.2006р. Предмет застави внесений до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Предметом застави є лінія по розливу, що належить ТОВ “Іліон” на підставі видаткової накладної №964 від 28.10.205р. та податкової накладної №964 від 28.10.2005р., яка знаходилась за адресою: смт. Березине Тарутинського району Одеської області на території Науково –виробничої сільськогосподарської фірми “Мир”. При перевірці 19.07.2007р. представником філії за місцем його фактичного знаходження, наявності та стану майна, що було предметом застави, встановлено, що майно перебуває в незадовільному стані і не відповідає тому, яке було передано в заставу, в зв’язку чим філія не може отримати задоволення своїх вимог від звернення стягнення на майно. ТОВ “Іліон” регулярно, з моменту одержання кредиту по травень 2007 року включно, сплачувало відсотки за користуванням кредитом. В установлений термін, 02.08.2007р.,кредитна заборгованість залишилась не погашеною. В зв’язку з невиконанням ТОВ “Іліон” зобов’язань по кредитному договору №94/2006 Позивач направив Позичальнику 20.09.2007р. претензію за №09-109/92 на суму 100 093,02 грн. Відповіді на претензію банку ТОВ “Іліон” не надало, заборгованість не погасило, від отримання претензії, направленої рекомендованим листом з повідомленням на юридичну адресу Товариства, представники Товариства відмовились, про що свідчить відмітка поштового відділення на конверті. Пункт 5.2 кредитного договору передбачає, що за несвоєчасну сплату сум кредиту та відсотків за користування кредитом Позичальник сплачує Банку пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення, та нараховується щоденно. Вирішуючи даний спір, господарський суд виходить з того, що згідно ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті докази на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи (ст.34 ГПК України). Відповідно до ст. 193 ГК України, суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов’язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлене договором або законом України. (ст. 525 ЦК України). За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 94 423, 05 грн. основного боргу є обґрунтованими, документально підтвердженими тому підлягають задоволенню. Також, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошових зобов’язань, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити йому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Зважаючи на вищезазначене, позов є обґрунтований та підлягає задоволенню. Державне мито за розгляд справи відповідно до ст. 49 ГПК України та витрати за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу відповідно до ст. 44 ГПК України судом покладаються на відповідача.

Outcome: approved