Jurisdiction: civil
Date: 2008-03-26 00:00:00

Позивач подав до суду позов про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Вимоги мотивуються тим, що у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При поновленні на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відшкодування відповідачем моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В судовому засіданні позивач настоює на позовних вимогах про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Представник відповідача позовні вимоги про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди не визнає як незаконні і необґрунтовані. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] пояснила, що 11 лютого 2008 року наказом начальника відділу освіти з позивачем розірвано трудовий договір шляхом звільнення з суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником. Наказом від 20 березня 2008 року начальника відділу освіти укладено трудовий договір на виконання обов'язків робітника по обслуговуванню приміщень з працівником, який не є сумісником. Заслухавши учасників процесу, ознайомившись з матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Пункт 3 ч.1 ст.43-1 КЗпП України передбачає, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення з суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженням на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством. В абзацах 1,3 п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. У випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації суд визнає звільнення неправильним і зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (ч.2 ст.235 КЗпП України). 11 лютого 2008 року наказом за №28-К начальника відділу освіти Устинівської райдержадміністрації позивача звільнено від виконання за сумісництвом обов'язків робітника по обслуговуванню приміщень у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником. 20 березня 2008 року наказом за №33-К начальника відділу освіти Устинівської райдержадміністрації укладено трудовий договір на виконання обов'язків робітника по обслуговуванню приміщень з працівником, який не є сумісником. В судовому засіданні сторони визнали факт, що новий працівник - робітник по обслуговуванню приміщень - не є сумісником. Під час розгляду справи встановлено, що позивача від виконання за сумісництвом обов'язків робітника по обслуговуванню приміщень звільнено без законних підстав за п.3 ч.1 ст.43-1 КЗпП України - звільнення з суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, що підтверджується наказом від 20 березня 2008 року за №33-К начальника відділу освіти. Але поновити позивача на роботі неможливо внаслідок укладеного за наказом від 20 березня 2008 року за №33-К начальника відділу освіти трудового договору з новим працівником на виконання обов'язків робітника по обслуговуванню приміщень, а отже позовні вимоги в частині поновлення на роботі відповідно до п.3 ч.1 ст.43-1 КЗпП України задоволенню не підлягають. У випадку, коли позивача, як працівника звільнено без законних підстав, але поновити його на роботі неможливо у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення суд одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги про стягнення з відповідача за час вимушеного прогулу, тобто з 12 лютого 2008 року по 19 березня 2008 року з розрахунку розміру заробітної плати за робочий день роботи за сумісництвом - 13-02 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що становить 260-40 грн., підлягають задоволенню в порядку ч.2 ст.235 КЗпП України. Абзац 1 п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної немайнової шкоди» передбачає, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Під час розгляду справи встановлено, що незаконне звільнення з роботи позивача, як порушення його законних прав, призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, а отже, в порядку ст.237-1 КЗпП України позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню. Судові витрати по справі в порядку ч.1 ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved