Jurisdiction: civil
Date: 2008-01-29 00:00:00

У червні 2004 року [PERSON] звернулась з позовом до відділу Державної виконавчої служби Варвинського РУЮ, Державного казначейства України, Міністерства юстиції України, Головного управління Державного казначейства України у Чернігівській області про відшкодування майнової шкоди, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що 04.07.2003 року начальником відділу Державної виконавчої служби Варвинського РУЮ Шеметом В.М., згідно акту передачі арештованого майна в рахунок погашення боргу, було незаконно передане [PERSON] одноповерховий склад для зберігання матеріальних цінностей, розташований в [ADDRESS]. Даний склад є її особистою власністю відповідно до рішення Талалаївського районного суду від 10.10.2003 року. На момент передачі він знаходився під арештом, накладеним згідно ухвали Варвинського районного суду від 04.01.2000 року для забезпечення її зустрічного позову до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Відчуження цього приміщення начальником ВДВС Шеметом В.М. було визнано незаконним згідно рішення Ніжинського районного суду від 23.01.2004 року, яке набрало чинності. Внаслідок незаконного відчуження їй було завдано майнову шкоду в розмірі 65675 грн. (саме на цю суму було оцінено складське приміщення при передачі його [PERSON]). Вважає, що оскільки шкоду було завдано начальником ВДВС Варвинського РУЮ Шеметом В.М. при виконанні ним своїх службових обов”язків, відшкодування завданої їй шкоди згідно ст. 1172 ЦК України покладається на відділ ДВС Варвинського РУЮ. В процесі розгляду справи її представник просив суму 65675 грн. стягнути з держави в особі Державного казначейства України. Рішенням Срібнянського районного суду від 05 листопада 2007 року позовні вимоги [PERSON]задоволені, стягнуто з Державного казначейства України на користь позивачки 65675 грн. майнової шкоди та 656 грн. 75 коп. судового збору, а всього 66331 грн. 75 коп.. У позові до інших відповідачів відмовлено. Суд прийшов до висновку, що дійсно, незаконними діями державного виконавця ВДВС Варвинського РУЮ Шемета В.М. були порушені права власника складського приміщення [PERSON], що закріплені в ст. 319 ЦК України : володіти, користуватись, розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Також, відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів державної влади здійснюється органами Державного казначейства України, що випливає з положень ст. 33 Закону „Про Державний бюджет України на 2007 рік”. В зв”язку з тим, що представником держави має бути Державне казначейство України, суд відмовив в позові до інших відповідачів. В апеляційній скарзі Державне казначейство України просить скасувати рішення і ухвалити нове про відмову у задоволенні вимог [PERSON]у відшкодування шкоди за рахунок Державного казначейства України. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд порушив норми матеріального права, не взявши до уваги те, що жодним нормативно - правовим актом не передбачено права чи обов”язку органів Державного казначейства уособлювати державу чи нести відповідальність за шкоду, завдану посадовими особами інших державних органів. Також посилається на те, що головним розпорядником коштів, за рахунок яких забезпечується діяльність Державної виконавчої служби України, є саме Міністерство юстиції України, яке згідно ст. 22 п.4 Бюджетного кодексу України, доводить у встановленому порядку до підпорядкованих йому розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня відомості про обсяги асигнувань та забезпечує управління бюджетними асигнуваннями. Вислухавши суддю - доповідача, учасників судового розгляду,перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. По справі встановлено, що Пушкарьовій В.В. відповідно до рішення Талалаївського районного суду від 10.10.2003 року належить на праві власності складське приміщення, розташоване в [ADDRESS]. Відповідно до ухвал Варвинського районного суду від 02.01.2000 року та Талалаївського районного суду від 14.08.2003 року на зазначене майно був накладений арешт. За актом передачі арештованого майна в рахунок погашення боргу від 04.07.2003 року, складеного начальником ВДВС Варвинського РУЮ Шеметом В.М., одноповерховий склад, був переданий [PERSON] в рахунок погашення боргу, який має грошову оцінку 65675 грн. Також, судом першої інстанції встановлено, що при передачі складського приміщення [PERSON], Шемет В.М. діяв всупереч вимогам ст. 62 Закону України „Про виконавче провадження”, оскільки не зробив запиту до нотаріального органу з питання перебування складу під арештом. Рішенням Ніжинського районного суду від 23.01.2004 року, яке залишено без змін ухвалами апеляційного суду від 22.04.2004 року та Верховного Суду України від 30.05.2006 року, визнано незаконним відчуження 04.07.2003 року зазначеного складського приміщення. Вироком Варвинського районного суду від 18.11.2005 року Шемета В.М. визнано винним за ст. 367 ч. 2 КК України та засуджено до 2 років позбавлення волі, із звільненням від відбуття покарання з іспитовим строком на 1 рік. Таким чином, суд підставно прийшов до висновку, що дії начальника ВДВС Варвинського РУЮ Шемета В.М. є незаконними, адже він порушив права позивачки, як власника майна. Виходячи з положень ст. 86 ч.2 Закону України „Про виконавче провадження” та ст. 11 ч.3 Закону України „Про державну виконавчу службу”, збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам при здійсненні виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом, державою. З висновком суду про відшкодування шкоди державою громадянину, при заподіянні її державним виконавцем, апеляційний суд погоджується, але не погоджується з тим, що шкода має бути стягнута з Державного казначейства України. Державне казначейство України відповідно до Бюджетного Кодексу України та Положення про Державне казначейство України, затверджене постановою КМУ від 21.12.2005 року № 1232, є розпорядником бюджетних коштів, також відповідно до покладених на нього завдань, здійснює розрахунково - класове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів, здійснює контроль за відповідністю кошторисів розпорядників бюджетних коштів розпису Держбюджету України. Таким чином, суд повинен був стягнути майнову шкоду на користь [PERSON]та судовий збір з Державного бюджету України, а не з Державного казначейства України, шляхом списання цих коштів Державним казначейством України з єдиного казначейського рахунку. За таких обставин, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні, а апеляційна скарга - частковому задоволенню.

Outcome: partial