Jurisdiction: civil
Date: 2008-01-29 00:00:00

В лютому 2002 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПМУ УМВС України в Полтавській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями службових осіб ПМУ, які виразились в незаконному накладенні арешту на його поштово-телеграфну кореспонденцією постановою від 06.08.1997 року по кримінальній справі відносно брата позивача [PERSON] за ст. 148-2 ЮС України (1960 року), який було знято лише через рік після закриття справи. Вказує, що цими діями грубо порушено конституційні права позивача на таємницю кореспонденції, внаслідок чого у нього погіршилось здоров'я, зруйновано нормальні стосунки з оточуючими людьми, погіршились відносини в сім'ї, підірвано віру в компетентність та порядність працівників правоохоронних органів. Просив стягнути на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн., як на правові підстави звернення до суду посилався на положення ст. 56 Конституції України, ст. ст. 440-1, 443 ЦК України (1963 року), Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства , прокуратури та суду" від 31.03.1995 року. В ході судового розгляду справи [PERSON] неодноразово уточнював розмір та правові підстави позовних вимог, просив стягнути на його користь 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, посилаючись на порушення норм Конституції України, положень ЦК України (1963 року), та Конвенції про захист прав людини та основних свобод у правовій системі, яка' ратифікована Україною. Ухвалами суду від 13.07.2007 року та від 28.09.2007 року до участі в справі в якості співвідповідачів залучено Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, Державне казначейство України, Головне Управління Державного казначейства України у Полтавській області. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав свої позовні вимоги, пояснив, що ПМУ УМВС України в Полтавській області проводилось досудове слідство по кримінальній справі, порушеній незаконно відносно його брата [PERSON] та в подальшому закритій постановою слідчого в травні 1998 року. В зв'язку з розслідуванням даної справи постановою слідчого від 06.08.1997 року було накладено арешту на його поштово-телеграфну кореспонденцію, який знято постановою від 28.05.1999 року - через рік після закриття кримінальної справи. Вказаними діями грубо порушено конституційні права позивача на таємницю кореспонденції, встановлені Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основних свобод. Порушення його прав були встановлені рішенням Європейського Суду від 02.11.2006 року по справі за його зверненням. В результаті безпідставного накладення арешту на поштово-телеграфну кореспонденцію, несвоєчасного його зняття та тривалого судового розгляду цивільної справи, тобто зволікання з відновленням та захистом порушених прав [PERSON] завдано значної моральної' шкоди, яка виразилась в погіршенні здоров'я, зруйнуванні нормальних стосунків з оточуючими людьми, ускладненні відносини в сім'ї, підриві віри в компетентність працівників правоохоронних органів, а також в тривалому розгляді судової справи за його позовом більше 7 років. Просив стягнути на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн. Представник відповідача - ПМУ УМВС України в Полтавській області просив відмовити в задоволенні позову за безпідставністю, посилаючись на те, що відповідачем не доведено в судовому засіданні факту завдання йому моральної шкоди. Кримінальна справа відносно брата позивача [PERSON] була порушена законно та обґрунтовано. В зв'язку з тим, що обвинувачений [PERSON] переховувався від органів досудового слідства, 06.08.1997 року слідчим СВ ПМУ УМВС України в Полтавській області було винесено постанову про накладення арешту на поштово-телеграфну кореспонденцію його матері [PERSON] та брата [PERSON], санкціоновану судом. Постановою від 04.05.1998 року кримінальну справу по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 87 КК України, закрито на підставі п.3 ст. 6 КПК України, ст. 48 КК України, в зв'язку з закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності, що є нереабілітуючою підставою. Згідно постанови слідчого від 28.05.1999 року, санкціонованої судом, знято арешт з потово-телеграфної кореспонденції позивача та його матері. Постанова про накладення арешту на поштово-телеграфну кореспонденцію [PERSON] та [PERSON]. винесена законно, з дотриманням вимог чинного на той час кримінально-процесуального законодавства, в рамках досудового слідства по кримінальній справі. Про наявність цієї постанови [PERSON] не знав, оскільки ця слідча дія є таємною за своєю суттю, а тому його посилання на заподіяння моральної шкоди діями працівників ПМУ УМВС України в Полтавській області є безпідставними, оскільки вони діяли в рамках закону. Враховуючи те, що [PERSON] не доведено факт завдання йому моральної шкоди, не надано доказів її заподіяння, не обґрунтовано розмір моральної шкоди, беручи до уваги, що рішенням Європейського Суду з прав людини з держави Україна на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнуто 1000 Євро, тобто вимоги позивача вирішено по суті, просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник відповідачів - Головного управління Державного казначейства України у Полтавській області, Державного казначейства України, а також прокурор просили відмовити в задоволенні позову з аналогічних підстав. Представник УМВС України в Полтавській області, повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, але до суду надійшла заява з проїанням розглядати справу у відсутність представника. Суд, заслухавши пояснення сторін, думку прокурора, дослідивши матеріали справи, матеріали кримінальної справи по обвинуваченню [PERSON] №96236105, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Так, судом встановлено, що згідно постанови від 27.05.1996 року слідчим СВ ПМУ УМВС України в Полтавській області порушено кримінальну справу по факту вчинення [PERSON] злочину, передбаченого ч. 2 ст. 148-2 КК України (1960 року). Постановою слідчого від 05.02.1998 року провадження по справі зупинено на підставі п. 1 ст. 206 КПК України до розшуку обвинуваченого, місце знаходження якого було невідоме. Беручи до уваги, що про місце свого перебування [PERSON] міг повідомити, використовуючи поштово-телеграфну кореспонденцію, 06.08.1997 року слідчим СВ ПМУ УМВС України в Полтавській області винесено постанову про накладення арешту на поштово-телеграфну кореспонденцію матері обвинуваченого [PERSON] - [PERSON] та брата - [PERSON], санкціоновану головою Октябрського районного суду м. Полтави. Згідно матеріалів кримінальної справи № 96236105 виїмка кореспонденції на ім'я [PERSON]. проводилась один раз 15.08.1997 року, на підставі постанови про проведення виїмки поштово-телеграфної кореспонденції. На підставі постанови слідчого від 05.02.1998 року, дії [PERSON] перекваліфіковано з ч. 2 ст. 148-2 КК України на ст. 87 КК України (1960 року). Постановою від 04.05.1998 року кримінальну справу № 96236105 по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 87 КК України (1960 року), закрито на підставі п.3 ст. 6 КПК України, ст. 48 КК України, в зв'язку з закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності. Між тим, арешт з потово-телеграфної кореспонденції позивача та його матері знято лише згідно постанови слідчого від 28.05.1999 року. Враховуючи викладене, твердження представника відповідача - ПМУ УМ ВС України в Полтавській області про те, що не можна стверджувати про порушення строків зняття арешту на поштово-телеграфну кореспонденцію [PERSON] постановою від 28.05.1999 року, зважаючи на те, що вирок суду відносно нього постановлено значно пізніше - 22.11.2001 року, не можуть бути взяті до уваги судом. Так, постанову в.о. слідчого СП ПМУ УМВС України в Полтавській області від 04.05.1998 року про закриття кримінальної справи на підставі п.3 ст. 6 КПК України по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 87 КК України, скасовано з направленням справи прокурору Полтавської області для організації попереднього розслідування постановою Полтавського обласного суду від 24.11.2000 року, тобто більше, ніж через 2 роки з дня її винесення. Вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 23.05.2001 року, залишеним в силі ухвалою Полтавського обласного суду від 13.06.2001 року та ухвалою від 22.11.2001 року Верховного Суду України, [PERSON] засуджено за ст. 87 КК України (1960 року) до 3 років позбавлення права займатись підприємницькою діяльністю, на підставі ст. 48 ч. 1 КК України від призначеного покарання звільнено. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до положень ст. 187 КПК України (в редакції від 16.05.1984 року) накладення арешту на кореспонденцію і виїмка її в поштово-телеграфних установах може провадитись тільки .з санкції прокурора або його заступника чи за постановою суду. Про накладення арешту на поштово-телеграфну кореспонденцію і виїмку її слідчий складає постанову. У цій постанові слідчий пропонує поштово-телеграфній установі затримувати зазначену в постанові кореспонденцію і надсилати йому про це відповідні повідомлення. Виїмка кореспонденції проводиться в присутності двох представників поштово-телеграфної установи, про що складається протокол. Як вбачається з матеріалів кримінальної справи № 96236105, арешт з потово-телеграфної кореспонденції позивача [PERSON] та його матері [PERSON]. знято згідно постанови слідчого, від 28.05.1999 року, тобто більше, ніж через рік після закриття кримінальної справи відносно [PERSON], в зв'язку з попереднім розслідуванням по якій його було накладено. Таким чином, органами досудового розслідування - ПМУ УМВС України в Полтавській області - допущено порушення вимог ч.3 ст. 187 КПК України (в редакції від 16.05.11984 року), якою встановлено, що накладення арешту скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ч. 1 ст. 440-1 ЦК України (1963 року), моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до. загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. В обгрунтування факту заподіяння моральної шкоди [PERSON] послався на погіршення його стану здоров"я, між тим, не надав суду будь-яких доказів, що підтверджують вказані обставини. Крім того, позивач особисто в судовому засіданні пояснив, що до установ охорони здоров"я за медичною допомогою не звертався. Непереконливими є також і твердження позивача [PERSON] про порушення стосунків з оточуючими людьми, відносин в сім"ї, приниження честі та гідності, суттєві зміни способу життя та позабавлення можливості повернутись до попереднього стану, зважаючи на те, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження вказаних обставин, неконкретизовано в чому виразились зміни в його житті, яких змін зазнали стосунки з оточуючими людьми, тобто фактично не обгрунтовано та не доведено існування таких фактів. Разом з тим, беручи до уваги зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що в ході судового розгляду справи достовірно встановлено факт порушення прав [PERSON] -неправомірного втручання в його приватне життя, що виразилось в безпідставному незнятті арешту, накладеного на його поштово-телеграфну кореспонденцію постановою в.о. слідчого СВ ПМУ УМВС України в Полтавській області від 06.08.1997 року після закриття кримінальної справи, в зв"язку з розслідуванням якої ці заходи вживались. Враховуючи викладене, суд вважає доведеним факт заподіяння позивачеві моральної шкоди, викликаної моральними стражданнями та психологічними переживаннями, які переніс [PERSON], дізнавшись в 1999 році про чинність такого рішення правоохоронних органів, незважаючи на те, щ'о провадження по кримінальній справі відносно його брата [PERSON] було закрито постановою слідчого СВ ПМУ УМВС України в Полтавській області від 04.05.1998 року. Як встановлено п. п. 53, 54 рішення Європейського Суду з прав людини від 02.11.2006 року (в справі [INFO] проти України), постанова про накладення арешту на кореспонденцію заявників ([PERSON] та [PERSON].) залишалась чинною протягом більш ніж одного року після закриття кримінальної справи відносно їх родича і національні суди жодним чином не відреагували на цей факт. Таким чином, Суд дійшов висновку, що це втручання не може розглядатись як таке, що було-здійснене "згідно із законом", оскільки законодавство не визначає з достатньою чіткістю межі та умови здійснення органами влади своїх дискреційних повноважень у сфері, про яку йдеться, та не передбачає достатніх гарантій захисту від свавілля при застосуванні таких заходів спостереження. Таким чином, в цій справі встановлено порушення статті 8 Конвенції в зв"язку з арештом кореспонденції заявників. Відповідно до п. 60 рішення Європейського Суду з прав людини від 02.11.2006 року, Суд прийшов до висновку, що заявники не мали ефективного зсобу захисту, як того вимагає стаття ІЗ Конвенції, відносно їх скарг за статтею 8 Конвенції щодо перегляду їх поштово-телеграфної кореспонденції, та вирішив, що у цій справі було порушення статті 13 Конвенції. Таким чином, рішенням Європейського Суду з прав людини від 02.11.2006 року (п. 60) встановлено порушення прав відповідача на повагу до кореспонденції за статтею 8 Конвенції щодо перегляду їх поштово-телеграфної кореспонденції, допущене внаслідок незабезпечення заявникам ([PERSON] та [PERSON].) ефективного засобу захисту, як того вимагає стаття 13 Конвенції. Саме з цих підстав прийнято рішення, згідно якого держава Україна має сплатити [PERSON] 1000 (одну тисячу євро) як відшкодування моральної шкоди. Як вбачається, рішення по суті вимог, з якими [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Полтави, Європейським судом з прав людини не приймалось, а тому доводи представника відповідача - ПМУ УМВС Ураїни в Полтавській області - про безпідставність позовних вимог [PERSON], зважаючи на наявність рішення суду з того ж предмету та з тих же підстав, не заслуговують на увагу. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом положень ч. 2 ст. 440-1 ЦПК України (1963 року), розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Як вбачається, позивач [PERSON] просив стягнути на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 тисяч гривень, натомість в судовому засіданні фактично не обгрунтував, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та не надав суду доказів, що підтверджують необхідність відшкодування шкоди саме в такому розмірі. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог [PERSON] та беручи до уваги характер, обсяг та тривалість моральних страждань, яких він зазнав, а також враховуючи принцип співмірності та розумності, вважає за необхідне стягнути на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 3000 грн. 00 коп. Кошти в рахунок відшкодування [PERSON] завданої моральної шкоди неправомірними" діями працівників ПМУ УМВС України в Полтавській області, підлягають відшкодуванню за рахунок Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державного казначейства України як органу, що є розпорядником коштів Державного бюджету України. Судові витрати, пов'язані з розглядом справи, підлягають віднесенню за рахунок держави На підставі викладеного,

Outcome: partial