Jurisdiction: civil
Date: 2008-01-20 00:00:00

В апеляційній скарзі позивач [PERSON] просить скасувати вказане рішення суду першої інстанції внаслідок неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права і постановити нове рішення про задоволення його позовних вимог і про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] з таких підстав. В серпні 2007 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та визнання права власності на нього, мотивуючи наступним. В 1999 році він придбав автомобіль ВАЗ-2108, державний номерний знак [NUMBER]. В ніч з 29 та 30 травня 2001 року цей автомобіль був викрадений. 9 червня 2001 року по факту крадіжки автомобіля була порушена кримінальна справа. В березні 2003 року досудовим слідством було встановлено, що крадіжку вчинив [PERSON], який продав цей автомобіль відповідачу [PERSON]. Останній на кузов викраденого автомобіля вварив безномерний стакан, поставив двигун з свого автомобіля, який мав державний номерний знак [NUMBER], вчинив в 2003 році ДТП, під час розслідування якої було виявлено, що ДТП вчинив [PERSON] на його автомобілі. 23 березня 2003 року позивач упізнав свій автомобіль. Скориставшись відсутністю заборони відчуження автомобіля, [PERSON] передав по нотаріально посвідченій довіреності управління цим автомобілем з номерним знаком [NUMBER] [PERSON], зняв автомобіль з обліку ДАІ, отримав транзитний номер [NUMBER]. В 2004 році було виявлено, що автомобіль придбав відповідач [PERSON], зареєстрував його в МРЕВ № 7 м. Києва під номерним знаком [NUMBER]. 26 березня 2004 року він упізнав цей автомобіль як свій, слідчим автомобіль був переданий йому на зберігання і перебуває у нього. З часу крадіжки порушені його права, передбачені ст. 317 ЦК України, він позбавлений права власності на свій автомобіль, не може вільно ним користуватися. Тому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля ВАЗ-2108, 1992 року випуску, без номерних знаків двигуна та кузова, від 19 жовтня 2003 року, укладеного на універсальній товарній біржі „Укрресурси” м. Києва між [PERSON] та [PERSON], визнати за ним право власності на автомобіль ВАЗ-2108, 1992 року випуску, двигун № [NUMBER], без номерного знаку кузова, червоного кольору. В вересні 2007 року відповідач [PERSON] звернувся з зустрічною позовною заявою до [PERSON], якою просить задовольнити його вимоги щодо витребування з чужого незаконного володіння від [PERSON] спірного автомобіля, зареєстрованого на його ім”я МРЕВ ДАІ № 7 м. Києва, зобов”язати його усунути перешкоди в користуванні цим автомобілем шляхом передачі вказаного автомобіля [PERSON] йому, [PERSON], як власнику майна. Вказані вимоги обґрунтовані наступним. Вказаний автомобіль він придбав у [PERSON] в жовтні 2003 року на законних підставах і зареєстрував за місцем свого проживання. Він є добросовісним набувачем автомобіля, [PERSON] незаконно володіє ним, утримує його без достатніх підстав, оскільки докази, що цей автомобіль є тим, який був викрадений у позивача, є сумнівними. Його права як власника автомобіля порушені, тому відповідно до ст.ст. 317, 387 ЦК України просить повернути від позивача спірний автомобіль. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 6 листопада 2007 року в задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено. Витребувано з чужого незаконного володіння [PERSON] автомобіль ВАЗ-2108, червоного кольору, 1992 року випуску, кузов без номера, двигун № [NUMBER], зареєстрований на ім”я [PERSON] і зобов”язано [PERSON] передати цей автомобіль [PERSON]. Рішення суду обґрунтовано наступним. Обставини угону автомобіля [PERSON] в ніч на 30 травня 2007 року / так вказано в рішенні/ ніким не оспорюються і підтверджені матеріалами кримінальної справи. Даний угон вчинила конкретна особа, провадження по кримінальній справі зупинено до її встановлення. За договором купівлі-продажу автомобіля [PERSON] від 10 квітня 1999 року ним придбано автомобіль 1992 року випуску, [PERSON] придбано у [PERSON] автомобіль такої моделі та кольору, але 1988 року випуску, тому вилучення у [PERSON] та передачу на зберігання [PERSON] цього автомобіля слід визнати безпідставним. При цьому слід врахувати, що 10 січня 2003 року [PERSON] вчинив ДТП, після якої [PERSON] відновлював автомобіль шляхом капітального фарбування. За таких обставин те, що під час впізнання [PERSON] нібито впізнав автомобіль як свою належність, не можна визнати достовірним. За висновком експертизи придбаний [PERSON] автомобіль змінам номера двигуна не піддавався, отже його слід визнати добросовісним та законним набувачем автомобіля. Враховуючи ці обставини та те, що впізнання автомобіля [PERSON] було проведено з суттєвим порушенням - впізнання проведено 24 травня 2003 року в присутності в якості понятих зацікавлених осіб - брата позивача, а протокол допиту позивача з детальним описом індивідуальних ознак автомобіля складено тільки 6 лютого 2004 року, що викликає сумнів у достовірності таких доказів, суд задовольнив зустрічний позов і відмовив в задоволенні первісного позову. В апеляційній скарзі позивач [PERSON] просить скасувати вказане рішення і постановити нове рішення про задоволення його позовних вимог та про відмову в зустрічному позові з таких підстав. Рішення суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи. Судом повернуто [PERSON] автомобіль ВАЗ-2108, 1992 року випуску, хоч за ним зареєстрований такий же автомобіль, 1988 року випуску. Він впізнав свій автомобіль. Неспроможність правоохоронних органів закінчити з 2001 року слідство по справі не може позбавити його права користуватися своїм автомобілем. Суд, відмовивши в позові, дав оцінку протоколу впізнання автомобіля, що є в матеріалах кримінальної справи, але її дослідження не відображено в журналі судового засідання. Якщо суд досліджував докази з матеріалів кримінальної справи, то повинен був шляхом призначення судово-криміналістичної експертизи перевірити наявні сумніви. Вказане свідчить про неповноту судового слідства та невідповідність висновків суду фактичним обставинам. Суд невірно застосував матеріальний закон. Він володіє автомобілем на законній підставі відповідно до постанови слідчого про передачу на зберігання, переглядати таке рішення слідчого в рамках цивільної справи суд не може, а, значить, і витребувати автомобіль. Таким чином, суд не мав правових підстав для задоволення позову [PERSON]. Відповідно до ст.ст. 388, 390 ЦК України він як власник автомобіля, який був викрадений, вправі витребувати своє майно у добросовісного набувача, яким є [PERSON]. Незважаючи на наявність договору купівлі-продажу автомобіля, він не набув на нього права власності, тому суд безпідставно задовольнив його позов і незаконно відмовив у позові йому, [PERSON]. Крім того, суд не обговорював питання про зупинення провадження по цивільній справі до постановлення вироку по кримінальній справі. В разі встановлення вироком інших фактів, ніж при задоволенні його позову, це рішення могло б бути переглянуте за нововиявленими обставинами, а тривалість слідства з 2001 року не обмежувала б його права власника. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду - зміні з таких підстав. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року / з наступними змінами/ „Про судову практику в справах про визнання угод недійсними” угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Підстави визнання правочину недійсним передбачені ст.ст. 215-235 ЦК України. Позивачем [PERSON] заявлено позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля між [PERSON] та [PERSON] в жовтні 2003 року тільки на підставі припущення, що це його автомобіль, вкрадений в 2001 році. Правовою підставою для цього є посилання на ч. 1 ст. 203 ЦК України, яка передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем фактично не визначена підстава, передбачена законом, для визнання угоди недійсною. За таких обставин підстав для визнання цього договору купівлі-продажу недійсним нема. Суд першої інстанції прийняв рішення про відмову в позові [PERSON], обґрунтувавши його не вказаними обставинами, а доказами зупиненої провадженням кримінальної справи по факту крадіжки автомобіля позивача № 16/09594, порушеної 9 червня 2001 року Прилуцьким МРВ УМВС України, яким не дана правова оцінка відповідно до вимог КПК України. Така позиція суду є помилковою. Однак відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань. Тому в цій частині рішення суду необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача [PERSON] - без задоволення. Рішення суду в частині задоволення зустрічного позову [PERSON] підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в позові з таких підстав. Суд першої інстанції на підставі аналізу доказів названої кримінальної справи прийшов до висновку про те, що [PERSON] незаконно володіє автомобілем [PERSON], який є добросовісним та законним набувачем, тому відповідно до вимог ст.ст. 386, 387 ЦК України витребував від позивача автомобіль ВАЗ 2108, червоного кольору, 1992 року випуску, і зобов”язав [PERSON] передати цей автомобіль [PERSON]. Однак такий висновок суду суперечить вимогам ч.3 ст. 10 ЦПК України, яка передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Як вбачається з вказаної кримінальної справи, постановою слідчого від 18 травня 2004 року автомобіль ВАЗ 2108, державний номерний знак [NUMBER], як речовий доказ, передано на зберігання [PERSON], без права користуватися вказаним автомобілем, з попередженням про кримінальну відповідальність за ст.ст. 191, 194, 196, 197 КК України, з покладенням обов”язку створити належні умови для зберігання автомобіля /л.с. 252/. Вказана постанова свідчить про законність підстави, на якій перебуває спірний автомобіль у [PERSON]. Тому доводи [PERSON] про незаконність володіння автомобілем з боку [PERSON] є необґрунтованими. Крім того, прийнявши рішення про задоволення зустрічного позову, суд першої інстанції фактично обумовив порушення [PERSON] постанови слідчого від 18.05.2004 року щодо зберігання речового доказу. За таких обставин рішення суду в частині задоволення зустрічного позову підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову. Таким чином, апеляційна скарга позивача [PERSON] підлягає задоволенню частково.

Outcome: partial